Джеймс Клавел

Вихрушка

книга шеста от "АЗИАТСКА САГА"

Действието на тази приключенска история се развива в революционен Иран между 9 февруари и 3 март 1979 г., далеч преди началото на кризата със заложниците. Опитах се да я направя колкото е възможно по-истинска, но тя е измислица, наситена с въображаеми герои и много места, и всяко съвпадение с действителни лица или компании, които са били или са част от тази епоха, е случайно. Разбира се, очерталите се чрез съдбата на моите въображаеми герои сенки на противопоставящите се великани, от една страна, Н.И.В. шах Мохамад Пахлави и неговия баща шах Реза, а, от друга — имам Хомейни, са важна част от тази история. Те лично не са описани, въпреки че се опитах да представя точна, макар и измислена картина на онези времена, на различните хора, които ги преживяха, на мненията, които съществуваха или биха били изказани — и все пак с нищо не съм искал да изразя неуважение.

Това е история, а не истинска случка. Просто си представих, че онези двадесет и четири дни са изминали точно така…

На Шигацу

Първа част

Петък

9 февруари 1979 г.

1

В планините Загрос: залез-слънце.

Слънцето докосна хоризонта и човекът уморено дръпна юздите на коня си, доволен, че е дошло време за молитва.

Казваше се Хусаин Ковиси, беше як иранец на тридесет и четири години, със светла кожа и много черни очи и брада. През рамото му висеше съветски автомат АК–47, Беше се навлякъл срещу студа. Носеше бял тюрбан и изпоцапани от пътуването тъмни дрехи, груб номадски кашкайски овчи кожух, запасан над тях, и износени ботуши. Ушите му бяха закрити и той не можа да чуе далечния вой на приближаващия се реактивен хеликоптер. Зад него уморената товарна камила дръпна оглавника и спря — искаше храна и почивка. Той разсеяно я наруга и слезе.

На тази височина, почти 2500 метра, въздухът беше рядък и студен, много студен, земята бе покрита с дълбок сняг, който вятърът натрупваше на преспи и правеше пътя хлъзгав и коварен. Под него към далечните долини се виеше малко известен планински път чак до Исфахан, където беше ходил. Напред пътят правеше опасни завои нагоре през канарите, после към други долини, обърнати към Персийския залив и към град Ковис, където той беше роден, където живееше сега и от който беше взел името си, когато стана молла.

Не обръщаше внимание на опасността, и на студа. Опасността за него беше също толкова прозрачна, колкото и въздухът.

„Сякаш отново съм чергар — мислеше си той, — баща ни ни води като в онези стари времена, когато всички кашкайски племена можеха да се скитат от зимните до летните пасбища, за всеки мъж по един кон и една пушка и стада, за да се изхранваме, многобройни стада от овце, кози и камили, жените незабулени, племената ни живееха свободни, както прадедите ни реди хиляди години, неподвластни на никого, освен на Божията воля — старите времена, които свършиха преди няма и шестдесет години — каза си той и гневът му нарасна — свършиха, когато Реза хан, това новозабогатяло парвеню, узурпира трона с помощта на мръсните англичани и се провъзгласи за Реза шах, първия от шаховете Пахлави, а после с подкрепата на казашкия си полк ни обузда и се опита да ни заличи.

Божа работа е, че неговите нечестиви английски господари навреме го унижиха и изгониха, за да умре забравен, Божа работа е, че шах Мохамад беше принуден да избяга преди няколко дни, Божа работа е, че Хомейни се завърна, за да поведе Неговата революция, воля Божия е, че утре или вдругиден аз ще стана мъченик, Божие удоволствие е, че ще бъдем пометени от Неговата вихрушка и че настъпва денят, когато ще се уредят сметките с всички лакеи на шаха и всички чужденци.“

Хеликоптерът сега беше по-близо, но той все още не го чуваше, воят на бурния вятър заглушаваше звука. Доволен, той извади молитвеното си килимче и го простря на снега — гърбът още го болеше от ударите с камшик — после загреба шепа сняг. Ритуално изми ръцете и лицето си, подготвяйки се за Четвъртата молитва за деня, после се обърна на югозапад към Свещения град Мека, който беше на хиляди мили оттук в Саудитска Арабия, и отдаде мислите си на Бога.

— Аллах-ул акбар, Аллах-ул акбар, ла иллах илла Аллах… — След като повтори Шахадата, той се просна и се остави арабските думи да го обгърнат: Бог е най-велик, Бог е най-велик. Няма друг Бог, освен Бога и Мохамед е неговият Пророк. Бог е най-велик, Бог е най-велик, няма друг Бог, освен Бога и Мохамед е неговият Пророк…

Вятърът се надигна, вече по-студен. После през тюрбана си молещият се човек долови пулса на реактивните двигатели. Нарастваше и нарастваше, вряза се в съзнанието му и наруши покоя и съсредоточението му. Той сърдито отвори очи. Приближаващият се хеликоптер беше само на петдесетина метра над земята и се спускаше право към него.

Най-напред си помисли, че може би е военен хеликоптер, и го обзе внезапен страх, че го търсят. После разпозна английския червен, бял и син цвят и познатата емблема на корпуса: С-Г около червения лъв на Шотландия — същата хеликоптерна компания, която оперираше от въздушната база в Ковис и по цял Иран — и страхът го напусна, но не и яростта. Хусаин Ковиси наблюдаваше хеликоптера, мразейки това, което той олицетворяваше. Машината минаваше почти над него, но не представляваше никаква опасност — онези на борда едва ли щяха да го забележат тук, на завет до скалата. Въпреки това с цялото си същество той негодуваше срещу натрапничеството в неговия мир и нарушаването на молитвата му. А когато оглушителният звук се засили, гневът му нарасна.

— Ла иллах илла Аллах… — Той се опита да се върне към молитвата си, но тласъкът на перките внезапно запрати снега в лицето му. Конят зад него изцвили и се разскача във внезапна паника, спънатите му крака се подхлъзваха и занасяха. Товарната камила, дръпната от въжето, също се уплаши и се изправи, зарева и закуца на три крака, товарът й се разхлаби.

Яростта му избухна.

— Неверник! — изрева той към хеликоптера, който сега вече беше над върховете на планините, скочи на крака и грабна оръжието си, махна предпазителя и гръмна, после отново се прицели и изпразни целия пълнител.

— САТАНА! — извика той във внезапната тишина.

Когато първите куршуми се забиха в хеликоптера, младият пилот Скот Гавалан моментално се парализира и погледна глупаво дупките в пластмасовата козирка пред себе си.

— Божичко!… — промълви той — никога преди това не бяха стреляли по него, но възклицанието му бе заглушено, от човека на съседната седалка, чиито реакции бяха точни и светкавично бързи.

— Пусни го надолу! — изрева той в слушалките му.

— Пусни го надолу! — изкрещя отново Том Локхарт в микрофона си, после, понеже не управляваше той самият, блъсна лявата ръка на пилота бутна шага[1] надолу, намалявайки рязко подемната сила и тягата. Хеликоптерът се разклати като пиян и веднага изгуби височина. В този момент ги обсипа втори откос. Последва зловещ трясък отгоре и отзад, един от куршумите проби метала, двигателите се задавиха и хеликоптерът започна да пада.

Беше 206 „Джет Рейнджър“ с един пилот и четирима пътници, един отпред и трима отзад и беше пълен. Преди час Скот, както обикновено, ги беше взел от летището в Шираз, на петдесетина мили югоизточно, за да ги върне от едномесечния им домашен отпуск, но сега обикновеното се беше превърнало в кошмар и планината се надигаше срещу тях. Изведнъж точно над хребета земята по чудо изчезна и хеликоптерът потъна в падина, което му даде възможност за частица от секундата да възстанови тягата и да овладее машината.

— Внимавай, за Бога! — викна Локхарт.

Миг по-късно и Скот видя опасността. Ръцете и краката му плъзнаха хеликоптера в ужасяващ завой около издаващата се гола скала; левият плъзгач на колесника докосна скалите с лек удар, като нададе протестиращ вой, и те се гмурнаха само на метър над неравната повърхност на скалите и дървената, които се разделяха отново.

— Надолу и бързо — заповяда Локхарт. — Оттук, Скот — не натам, ето там, покрай този гребен към пролома… Ранен ли си?

— Не, не, не мисля. А ти?

— Не. Така е добре, спусни се в пролома, хайде, бързо.

Скот Гавалан послушно наклони хеликоптера и полетя прекалено ниско и прекалено бързо — още не беше дошъл на себе си. Все още усещаше горчивия вкус в устата си, сърцето му биеше бързо. Чуваше виковете и ругатните на другите зад преградата — заглушаваха дори рева на двигателите, но не можеше да рискува да се обърне, само загрижено попита по интерфона:

— Има ли ранени отзад, Том?

— Забрави ги, концентрирай се, гледай хребета, аз ще се оправя с тях! — обади се Том Локхарт припряно, очите му шареха наоколо. Той беше на четиридесет и две, канадец, бивш пилот от Кралските военновъздушни сили, бивш наемник, а сега главен пилот на тяхната база Загрос Три.

— Гледай хребета и се приготви да заобиколиш отново. Спусни се към земята и лети ниско. Внимавай!

Хребетът беше малко над тях и се приближаваше прекалено бързо. Гавалан видя зъберите на скалите право на пътя си, едва успя да ги заобиколи и бурен порив го тласна опасно близо до отвесната стена на пролома. Отърваха се на милиметри. Мръсните думи в слушалките възвърнаха самообладанието му. После видя отпред дърветата и скалите и внезапния край на пролома и разбра, че са загубени. Изведнъж времето сякаш спря.

— Боже Гос…

— Рязко наляво… виж скалата!

Скот почувствува, че краката и ръцете му се подчиняват, и видя как хеликоптерът завива покрай скалите на сантиметри, насочва се към дърветата, минава над тях и излиза на открито.

— Кацни ей там, колкото можеш по-бързо.

Той зяпна Локхарт, стомахът му още бе свит на кълбо.

— Какво?

— Разбира се. По-добре да хвърлим едно око да го огледаме — отговори Локхарт припряно. Съжаляваше, че не пилотира той. — Счу ми се, че нещо се откъсна.

— И на мен. Какво ще кажеш за колесника, може да се е счупил?

— Просто зависни. Аз ще се измъкна навън и ще го проверя, след това, ако всичко е наред, кацни и аз ще направя бърза проверка. Така е по-безопасно: един Господ знае дали куршумите не са закачили някой маслопровод, или скъсали кабел.

Локхарт видя, че Скот откъсва очи от откритото пространство, за да огледа пътниците си.

— Да вървят по дяволите! За Бога, аз ще се оправя с тях — тросна се той. — Съсредоточи се за кацането.

Видя как младият мъж почервеня, но се подчини. После, опитвайки се да преодолее повдигането, се обърна, очаквайки да види всичко опръскано с кръв и вътрешности и някой да вика, а виковете да се давят в шума на двигателите; знаеше, че не може да направи нищо, докато не стигнат до някакво убежище и не кацнат, винаги на първо място безопасното кацане.

За негово огромно облекчение тримата мъже на задната седалка — двама механици и още един пилот, не изглеждаха ранени, въпреки че се бяха свили долу, а Джордън, механикът, точно зад Скот, беше пребледнял и стискаше главата си с ръце. Локхарт се обърна напред.

Сега бяха само на петнадесетина метра, подхождаха добре и бързо. Повърхността беше замръзнала, бяла и равна, без издатини от тревата, снегът бе навян на преспи по края. Очевидно добър избор. Достатъчно място да маневрират и да кацнат. Но как да преценят дълбочината на снега и нивото на земята под него? Локхарт знаеше какво би направил, ако пилотираше. Но не управляваше, не беше капитанът, въпреки че беше старши.

— Добре са там отзад, Скот.

— Слава Богу — каза Скот Гавалан. — Готов ли си да излезеш?

— Как ти изглежда повърхността?

Скот усети предупреждението в гласа на Локхарт, веднага преустанови кацането, добави газ и зависна. „Господи — помисли си той, почти ужасен от глупостта си, — ако Том не ме беше сръгал, щях да кацна там и един Господ знае, колко е дълбок снегът и какво има отдолу!“ Задържа машината на тридесет метра и огледа планинската местност.

— Благодаря, Том. Какво ще кажеш за ей там?

Новото открито пространство беше по-малко, на стотина метра от тях, оттатък долината, по-ниско, с добра възможност да се измъкнат, ако се наложеше, и защитено от вятъра. Земята беше почти без сняг, неравна, но ставаше.

— И на мен ми изглежда по-добре. — Локхарт дръпна едната си слушалка и погледна назад. — Хей, Жан-Люк — надвика той двигателите, — добре ли си?

— Да. Счу ми се, че нещо се откъсва.

— И на нас. Джордън, добре ли си?

— Разбира се, всичко ми е на място, за Бога — извика сърдито Джордън — слабият, жилав австралиец, и тръсна глава като куче. — Само дето си цапардосах скапаната глава! Шибани куршуми! Нали Скот каза, че всичко щяло да се оправи, като си отиде проклетият шах и се върне проклетият Хомейни! Кво му е по-доброто? Сега тези проклетници стрелят по нас! Никога досега не са го правили какво, по дяволите, им става?

— По дяволите, откъде да знам? Може да е някой смахнат. Не сваляйте коланите, аз ще отида да погледна. Ако колесникът е добре, ще кацнем и двамата с Род можете да направите проверка.

— Как е шибаното налягане на маслото? — извика Джордън.

— На зелено.

Локхарт се облегна назад и автоматично огледа приборите, местността, небето; наляво, надясно, нагоре, надолу. Снижаваха се плавно, оставаха им шестдесетина метра. Чу в слушалките как Гавалан си мърмори нещо.

— Направи го добре, Скот.

— Да-да, много добре. — Младият мъж се мъчеше да говори спокойно. — Насмалко щяха да ме свалят. Направо се парализирах, като ни улучиха куршумите, а ако не беше ти, щяхме да си отидем.

— Аз съм виновен. Бутнах шага, без да те предупредя. Съжалявам, но трябваше бързо да изтегля хеликоптера от прицела на това копеле. Научих го от Малая. — Локхарт беше прекарал там една година с Британските военновъздушни сили във войната срещу комунистическите бунтовници. — Нямаше време да те предупредя. Кацай, колкото можеш по-бързо. — И той одобрително загледа как Гавалан зависва, изследвайки внимателно терена.

— Видя ли кой стреля по нас, Том?

— Не, но и не съм гледал за неприятели. Къде ще кацнеш?

— Ей там, след поваленото дърво. Окей?

— Изглежда ми добре. Колкото можеш по-бързо. Задръж го точно над земята.

Зависването беше идеално — на няколко сантиметра от снега, непоклатимо като скалите отдолу въпреки поривите на вятъра. Локхарт отвори вратата. Внезапният студ го скова. Той вдигна ципа на подплатеното си пилотско яке, внимателно се спусна, пазейки главата си от въртящите се перки.

Предната част на плъзгача беше ожулена и лошо ударена, малко огъната, но нитовете, които я държаха към колесника, бяха стабилни. Той бързо провери другата страна и отново ударения плъзгач, после вдигна палци. Гавалан отне газта едва-едва и приземи хеликоптера меко като перушинка.

Тримата мъже също слязоха. Жан-Люк Сесон, френският пилот, се отдръпна, за да могат двамата механици да започнат проверката — единият отляво, другият отдясно, работейки от носа до опашката. Вятърът от витлата развяваше дрехите им, почти ги поваляше. Локхарт се вмъкна под хеликоптера, гледаше за изтичане на масло или керосин и като не намери нищо, се изправи и последва Родригес. Родригес беше американец, негов собствен механик, и то много добър. Вече година той обслужваше 212, за да лети нормално. Родригес отвори панелата за проверка и надникна вътре, въздушният поток развяваше прошарената му коса и дрехите му.

Изискванията за безопасност на С-Г бяха високи, по-високи от тези на всички опериращи в Иран хеликоптерни компании, и затова лабиринтът от кабели и тръбопроводи беше спретнат и чист, оптимален. Но изведнъж Родригес посочи нещо с пръст. Върху капака на кутията на агрегатите имаше огромна резка от рикоширал куршум. Внимателно проследиха пътя му. Родригес отново посочи лабиринта, използувайки този път фенерче. Един от маслопроводите беше засегнат. Когато механикът извади ръката си, тя беше цялата в масло.

— По дяволите!

— Да изключа ли двигателя, Род? — извика Локхарт.

— Не, по дяволите, наоколо може да има и други смахнати копелета с пушки, а не ми се остава тук през нощта. — Той извади някаква част и един ключ. — Провери отзад, Том.

Локхарт го остави да работи и се огледа неспокойно за някакво закътано място, където да могат да пренощуват, ако се наложи. В другия край на поляната Жан-Люк, небрежно облегнат на повалено дърво, пушеше цигара.

— Гледай да не ти замръзне, ченето, Жан-Люк! — извика той. Онзи му махна добродушно.

— Хей, Том.

Викаше го Джордън. Той веднага се провря под опашката на хеликоптера, за да се присъедини към механика. Сърцето му подскочи. Джордън също беше отворил един панел за проверка. Имаше две пробойни от куршуми в тялото, точно над резервоарите. „Господи, за малко да експлодират — помисли си той. — Ако не бях бутнал шага надолу, щяхме да си отидем всичките. Абсолютно. Ако не го бях направил, сега щяхме да сме на парчета из планината. И за какво?“

Джордън го сбута и пак му посочи нещо, следвайки драскотините от куршумите. На вала имаше още една драскотина.

— Как педерастът му с педераст не е улучил шибаните лопатки. Да ме шибат, ако знам! — извика той. Беше издърпал червената си вълнена шапка, която носеше винаги, над ушите си.

— Не ни е било дошло времето.

— Какво?

— Нищо. Откри ли нещо друго?

— Не, мама му. Добре ли си, Том?

— Разбира се.

Чу се внезапен трясък й всички се обърнаха ужасени, но беше само сгромолясал се от натежалия сняг клон на огромно дърво.

— Espece de con[2] — изръмжа Жан-Люк и погледна към небето, осъзнавайки, че денят си отива, после вдигна рамене, запали нова цигара и се разтъпка, за да се стопли.

Джордън не откри никаква друга повреда от своята страна. Минутите отлитаха. Родригес все още мърмореше и ругаеше, бъркаше непохватно с една ръка във вътрешността на отсека. Останалите се струпаха накуп, по-далеч от витлата. Гледаха го неспокойно. Перките бухаха. Беше все още светло, но не за дълго. Трябваше да изминат още двадесет мили без система за ръководство в тези планини, освен малката преводна в базата им, която понякога работеше, а понякога — не.

— Хайде, за Бога — промърмори някой.

„Хайде“ — помисли Локхарт, потискайки безпокойството си.

В Шираз предишният екипаж от двама пилоти и двама механици, които бяха сменили, им махна припряно за сбогом и се втурна към 125 на компанията — осемместен, двумоторен, частен реактивен самолет за превоз на специални товари и пътници — същият, който ги беше докарал от международното летище в Дубай през Залива след едномесечния отпуск, на Локхарт и Джордън в Англия, на Жан-Люк във Франция, а на Родригес в Кения на сафари.

— Къде са се разбързали, по дяволите? — беше попитал Локхарт, когато малкият двумоторник затвори врати и изрулира.

— Летището работи само отчасти, всички още стачкуват, но няма за какво да се тревожим — беше казал Скот Гавалан. — Трябва да успеят да излетят, преди онзи надут, скапан, дребен тъпанар в кулата, който си мисли, че е Божи дар за Иранския въздушен контрол, да е отменил шибаното им разрешение. Добре ще е и ние да се измитаме, преди да се е развилнял. Качвайте багажа на борда.

— Ами митницата?

— И те стачкуват, приятелю. И те като всички! И банките са още затворени. Да не ти пука, след една седмица ще се оправим.

— Merde — изруга Жан-Люк. — Френските вестници пишат, че Иран е une catastrophe с Хомейни и моллите, с въоръжените сили, готови да направят преврат всеки момент, с комунистите, които заплашват всички, с безсилното правителство на Бахтияр… гражданската война е неизбежна.

— Нищо не знаете вие във Франция, приятел? — беше казал Скот Гавалан пренебрежително, докато качваха багажа. — Францу…

— Знаем, mon vieux[3]. Всички вестници пишат, че Хомейни никога няма да сътрудничи на Бахтияр, понеже той е назначен от шаха, а всеки, който е свързан с шаха, е свършен. Свършен. Този стар циркаджия каза сто пъти, че няма да работи с никой, назначен от шаха.

— Видях се с Анди преди три дни в Абърдийн, Жан-Люк — обади се Локхарт, — и той беше твърдо убеден, че Иран ще се нормализира съвсем скоро, нали Хомейни се върна и шахът си отиде.

Скот грейна.

— Ето, виждаш ли? Ако някой изобщо знае нещо, това е Стареца. Как е той, Том?

Локхарт му се усмихна.

— В отлична форма, както обикновено.

„Анди“ беше Андрю Гавалан, бащата на Скот, председател и управляващ директор на С-Г.

— Анди казва, че Бахтияр държи войската, флота и военновъздушните сили, полицията и САВАК, така че Хомейни ще трябва някак да се споразумее. Или така, или гражданска война.

— Христе Боже! — възкликна Родригес. — Какво, по дяволите, търсим още тук?

— Пари.

— Bullmerde!

Всички се разсмяха. Жан-Люк си беше песимист.

— Какво означава това, Жан-Люк? — попита Скот. — По дяволите! Никой досега не ни е досаждал тук, нали? Въпреки цялата бъркотия никой не ни е закачал. Всичките ни договори са с „Иран Ойл“, която е на правителството. Бахтияр, Хомейни или който и да е генерал — няма значение кой е на власт, те трябва да се оправят скоро — всяко правителство ще се нуждае отчаяно от петродолари, така че ще им трябват хеликоптери… Те не могат без нас. За Бога, те не са глупаци!

— Не, но Хомейни е фанатик и не го е грижа за нищо друго, освен за исляма, а петролът не е ислям.

— А Саудитска Арабия? Емирствата, ОПЕК, за Бога? Те също са от ислямския свят, обаче знаят цената на един варел. По дяволите това, слушай! — Скот засия. — „Гърни Ейвиейшън“ се изтеглят от планините около Загрос и прекратяват всичките си операции в Иран, до една!

Това привлече вниманието на всички. „Гърни Ейвиейшън“ беше огромна американска хеликоптерна компания и техен главен конкурент. Без „Гърни“ работата щеше да се удвои, а целият чуждестранен персонал на С-Г в страната беше на премиални, обвързани с печалбите на Иран.

— Сигурен ли си, Скот?

— Сигурен съм, Том. Те имаха адски скандал с „Иран Ойл“. Поводът беше, че „Иран Ойл“ им каза: „Ако искате да напускате, напускайте, но всички хеликоптери са по лиценз наши, така че те ще останат тук, както и всички резервни части!“ А „Гърни“ им каза да го духат, закри базата в Гаш, консервира хеликоптерите и си отиде.

— Не мога да повярвам — каза Жан-Люк. — „Гърни“ трябва да имат поне петдесет хеликоптера по договор; даже и те не могат да отпишат толкова много.

— Дори и така да е, вече изпълнихме три задачи миналата седмица и всичките бяха изключително техни.

Жан-Люк успя да надвика всички.

— Защо „Гърни“ се изтегля, Скот?

— Нашият безстрашен лидер в Техеран мисли, че ги е шубе, не могат да издържат на натиска или не искат. Нека си го кажем, Хомейни е най-вече настроен против Америка и американските компании. Макайвър мисли, че те съкращават загубите си и че това е чудесно за нас.

— Mon Dieu, ако не могат да изтеглят хеликоптерите и резервните си части, значи са много зле.

— Не е наша работа да ги мислим, приятел, нашата е да работим и да летим. Стига да кротуваме, ще вземем всичките им договори и ще получим повече от двойно плащане само тази година.

— Tu en paries à mon cul, ma tête est malade

Всички се засмяха. Даже и Джордън знаеше приблизително какво означава това: не ми ги разправяй на гъза.

— Не се стягай, братче — каза Скот.

Локхарт несъзнателно кимна. Все още се чувствуваше студът в планините „Скот и Анди са прави, скоро всичко ще е наред, трябва да е наред“ — помисли си той. Вестниците в Англия също бяха сигурни, че положението в Иран ще се нормализира бързо от само себе си. При условие, че Съветите не направят открита стъпка. И ги бяха предупредили. Предупреждението беше: долу ръцете, американци и руснаци, нека иранците сами се справят с проблемите си. „Вярно е, че който и да е на власт, ще има неотложна нужда от стабилност, от приходи също, а приходи значи нефт. Да. Всичко ще се оправи. Тя вярва в това, а щом тя вярва, че всичко ще бъде прекрасно, стига шахът да бъде детрониран и Хомейни да се завърне, защо и аз да не повярвам? Ах, Шаразад, колко ми липсваш!“

Не беше възможно да й позвъни от Англия. Телефоните в Иран хич ги нямаше, особено като се има предвид огромното им претоварвани от твърде бързата индустриализация, но през изминалите осем месеца, откакто започнаха неприятностите, почти непрекъсващите стачки в телекомуникациите направиха вътрешните и външните връзки още по-лоши и сега сякаш изобщо ги нямаше. Когато беше в Главната квартира в Абърдийн за редовния си двугодишен медицински преглед, успя да й изпрати телекс — загуби цели осем часа. Беше й го изпратил по Макайвър в Техеран, където беше тя сега. Не можеш да кажеш много в един телекс, освен: „ще се видим скоро, липсваш ми, обичам те“.

„Още малко, скъпа моя, и…“

— Том?

— Да, Жан-Люк? Какво има?

— Скоро ще завали сняг.

— Да.

Жан-Люк беше изпит, с голям галски нос и кафяви очи, слаб като всички пилоти, минаващи на строги медицински прегледи всеки шест месеца, които не допускаха наднорменото им тегло.

— Кой стреля по нас, Том?

Локхарт повдигна рамене.

— Не видях. А ти?

— И аз. Надявам се, че е бил просто някой луд. — Очите на Жан-Люк се впиваха в него. — За момент си помислих, че съм отново в Алжир, тия планини не са много по-различни, отново във военновъздушните сили и се сражавам със селяните и НФО[4]. Господ да ги убие? — Той хвърли цигарата си и я стъпка с ток. — Участвал съм в една гражданска война и я ненавиждах. Тогава поне имах оръжие и бомби. Не бих искал да съм цивилен, попаднал в друга война, без да мога да разчитам на нищо друго, освен на бързите си крака.

— Сто на сто е бил някой луд.

— Мисля, ще си имаме работа с много такива луди, Том. Откакто напуснах Франция, имам лоши предчувствия. А откакто се върнах, имам още по-лоши. Били сме на война с теб, а повечето от останалите не са. Надушваме опасността. Повярвай, чакат ни големи неприятности!

— Просто си уморен.

— Не че не съм… Анди наистина ли е оптимист?

— Голям. Изпраща поздрави и каза: „Горе главите!“

Жан-Люк се засмя, потиска прозявката си.

— Mon vieux, умирам от глад. Какво е планирал Скот за завръщането ни?

— Закачил е един плакат „Добре дошли“ на хангара.

— За вечеря mon vieux. За вечеря.

— Каза, че той и няколко селяни били на лов, така че има еленски бут и два заека за вашия деликатен вкус — скарата ще ни чака.

Очите на Жан-Люк светнаха.

— Добре. Слушай, донесъл съм бри, чесън — цял килограм, пушена шунка, аншоа, лук, също и няколко килограма пастет, консерви с доматено пюре и жена ми ми даде нова рецепта от Джани от Сен Жан… невероятна е. И виното…

Локхарт усети, че устата му се налива със слюнка. Хобито на Жан-Люк беше готвенето и когато се вдъхновяваше, французинът наистина нямаше равен.

— Донесох от „Фортнамс“ консерви от всичко, за което можах да се сетя, и малко уиски. Знаеш ли твоето готвене ми липсваше. „И твоята компания“ — помисли той.

Когато се срещнаха Дубай и си стиснаха ръцете, беше попитал: — Как мина отпуската?

— Нали бях във Франция — беше казал Жан-Люк високомерно.

Локхарт му бе завидял за откровеността. В Англия не беше толкова добре — времето, храната, отпуската, децата, тя, Коледа — колкото и да се опитваше, не излизаше нищо. Голяма работа! Нали се беше върнал и скоро щеше да бъде в Техеран.

— Ще сготвиш ли довечера, Жан-Люк?

— Разбира се! Как мога да живея без хубава храна?

— Както всички по света — засмя се Локхарт. Гледаха как Родригес продължава да работи усилено. Шумът на двигателите беше приглушен, струята от витлата шибаше механика. Локхарт вдигна палци към Скот Гавалан, който чакаше търпеливо в кабината. Скот му отвърна, после посочи небето. Локхарт кимна, сви рамене отново насочи вниманието си към Родригес — знаеше, че не може да помогне с нищо, освен да чака стоически.

— Кога отиваш в Техеран? — попита Жан-Люк. Сърцето на Локхарт заби по-силно.

— В неделя, ако не вали сняг. Трябва да докладвам на Макайвър, имам и поща за тях. Ще взема 206. Ще си загубя целия ден утре, за да проверя всичко. Скот каза, че трябва да имаме готовност да започнем пълната програма от полети.

— Назари е казал всички операции? — зяпна го Жан-Люк.

— Да.

Назари беше иранската им свръзка и началник на базата, служител на „Иран Ойл“ — държавен монопол, който владееше целия нефт под и над земята. Той канализираше и даваше разрешения за всичките им полети. С-Г работеше по договор с тази компания, правеше проучвания, осигуряваше персонал, доставки и оборудване за петролните сонди, които бяха разпръснати по цялата планинска верига, и се занимаваше с неизбежната КАЗЕВАК — програма за спешни евакуации при инциденти и аварийни случаи.

— Едва ли ще летим много през следващата седмица заради времето. Но трябва някак си да тръгна с 206.

— Да. И ще ти трябва водач. Идвам с теб.

— Няма как, приятелю — засмя се Локхарт. — Ти си следващият по ранг и си дежурен през следващите две седмици.

— Но аз няма да съм необходим. За три дни, а? Погледни небето, Том. Трябва да проверя дали апартаментът е наред.

При нормални обстоятелства всички пилоти и семействата им бяха базирани в Техеран и всеки летеше две седмици, а една почиваше. Много пилоти предпочитаха да летят два месеца, а после да излязат в домашен отпуск за цял месец, особено англичаните.

— Много е важно да отида в Техеран.

— Ще нагледам апартамента ти, ако искаш, и ако ми обещаеш да готвиш три вечери всяка седмица, ще те измъкна за два дни, когато се върна. Нали току-що се върна от едномесечен отпуск.

— А, но това беше вкъщи. Сега трябва да мисля за mon amie[5]. Сто на сто е самотна без мен в Техеран, вече цял месец е самичка. Ами да! — Жан-Люк гледаше Родригес, после отново погледна небето. — Можем да почакаме още десет минути, Том. После ще трябва да направим лагер, докато се съмне.

— Но да се върнем към по-важните неща, Том…

— Не.

— Merde, бъди французин, не англосаксонец. Цял месец! Помисли си какво изпитва тя!

Родригес постави панелата обратно и си избърса ръцете.

— Да се измитаме — извика той и се качи на борда. Всички бързо го последваха. Той затегна предпазния колан; гърбът, главата и вратът го боляха. Излетяха и се насочиха към базата зад отсрещното било. Джордън го зяпаше.

— Какво ти е, копеле?

— Как оправи тая шибана тръба, спортяго? Беше надупчена много кофти.

— С дъвка.

— Какво?

— Дъвка за дъвчене. Наистина, дявол да те вземе. Ставаше в проклетия Виетнам, защо да не стане и тук? Дано! Дупчицата беше съвсем малка, а дъвката беше всичко, което имах, така че почвай да се молиш. Спри да псуваш, за Бога?

Приземиха се успешно в базата, снеговалежът току-що започваше. Наземният персонал беше включил светлините за кацане, за всеки случай.

Базата им се състоеше от четири фургона за живеене, кухня, хангар за 212 — четиринадесет местен пътнически или товарен хеликоптер, и два 206 и площадки за кацане. Навеси за резервните части за сондите, торби с цимент, помпи, генератори и всички видове спомагателно оборудване за сондите, включително сондажни тръби. Беше разположена на малко плато на 2200 метра надморска височина, залесено и много живописно, обградено от всички страни от заснежени върхове, издигащи се на над три хиляди и петстотин метра. На близо километър беше село Яздек. Селяните бяха от малко племе номадски кашкаи, установили се тук преди век — на това място се срещаха два от малките кервански пътища, кръстосващи Иран от три, а може би и четири.

С-Г имаше база тук от седем години по договор с „Иран Ойл“, отначало, за да направят проучвания за тръбопровод и топографски карти на местността, после да помогнат в строителството и да обслужат сондите в близките богати нефтени полета. Мястото беше изолирано, диво и красиво, летенето — интересно и приятно, часове се правеха лесно — според иранските правила за въздухоплаване над цялата територия на Иран бяха разрешени само дневни полети. Летата бяха чудесни. През по-голямата част от зимата бяха затрупани от сняг. Наблизо имаше кристални езера, добри за риболов, а дивечът в горите беше в изобилие. Отношенията им със селяните от Яздек бяха отлични. Като се изключи пощата, снабдяването обикновено беше добро и нямаха нужда от нищо. И което беше много важно за всички, бяха далече от Главната квартира в Техеран, без радиовръзка през по-голямата част от годината и щастливо оставени на самоуправление.

В момента, в който витлата спряха и хеликоптерът замлъкна, Родригес и Джордън отвориха отново панелата. Ужасиха се. Подът на отсека беше залят с масло. Носеше се и тежка миризма на керосин. Разтреперан, Родригес светна с фенерчето и посочи нещо. На един от шевовете на ръба на резервоара за горивото имаше малка пукнатина — нямаше начин да я забележат в планината. Тънка струйка гориво изтичаше оттам и се смесваше с маслото отдолу.

— Исусе, да го…! Скивай, че това си е бомба със закъснител! — изграчи той.

Зад него Джордън за малко не припадна.

— Една искра и… Копеле, дай ми маркуч, за Бога! Ще го източа, преди да сме полетели в небесата…

— Ще ти донеса — каза Скот. Повдигаше му се. — Е, струва ми се, че един от животите ни си отиде. Остават ми още осем — добави той.

— Сигурно си роден с късмет, капитане — каза Родригес. Чувствуваше се много зле. — Да, сигурно си роден с късмет. Тая бракма… — Той рязко спря и се вслуша.

Останалите направиха същото — Локхарт, Жан-Люк и Назари, близо до колибата на Главната квартира, шестимата от иранския наземен персонал, готвачите и работниците. Беше много тихо. После откъм селото отново се чу автоматичен огън.

— Проклятие! — измърмори Родригес. — Защо ли се върнахме в това ужасно сметище, по дяволите?

2

Абърдийн, Шотландия — Хеликоптерно летище „Макклауд“: 5,15 следобед.

Големият хеликоптер се спусна от вечерния здрач с вършеещи перки и се приземи близо до ролса, паркиран недалеч от една от залетите от дъжда хеликоптерни площадки. Цялото летище бе претоварено, безчет хеликоптери пристигаха или заминаваха със смените на петролните платформи, персонала и доставките. Всички хеликоптери и хангари гордо носеха емблемата на С-Г. Вратата на пътническия салон се отвори и двама мъже, облечени в летателни комбинезони и спасителни жилетки, се спуснаха по хидравличната стълба, накланяйки се срещу вятъра и дъжда. Преди да стигнат колата, униформеният шофьор вече беше отворил вратата.

— Страхотно пътуване, нали? — каза Андрю Гавалан щастливо. Беше висок мъж, силен и много стегнат за шестдесет и четирите си години. Измъкна се ловко от спасителната жилетка, изтръска дъжда от яката си и се качи в колата след другия мъж.

— Хеликоптерът е чудесен, отговаря на всичко, което твърдят производителите. Казах ли ти, че ние сме първите външни хора, които правят изпитателен полет с него?

— Първи или последни е все едно за мен. Мисля, че друсаше ужасно и беше страхотно шумно — отговори Линбар Струан раздразнено, борейки се със спасителната жилетка. Той беше петдесетгодишен, с жълтеникаво червена коса и синеок, беше президент на „Струан“, огромния конгломерат, базиран в Хонконг и известен под името „Ноубъл Хаус“, който тайно владееше контролния пакет в „С-Г Хеликоптърс“. — Все пак мисля, че това, което влагаме в този хеликоптер, е твърде много. Прекалено много.

— Х–63 е икономически най-доброто, което можем да получим. Той е идеален за Северно море, Иран и навсякъде, където имаме големи товари, особено за Иран — каза Гавалан търпеливо. Не искаше омразата му към Линбар да развали идеално протеклия изпитателен полет. — Поръчал съм шест.

— Все още не съм одобрил покупката — избухна Линбар.

— Твоето одобрение не е необходимо — заяви Гавалан и кафявите му очи станаха по-сурови. — Аз съм член на вътрешния съвет на Струанови, ти и вътрешният съвет одобрихте покупката миналата година в зависимост от изпитателния полет и ако аз я препоръчам, и…

— Още не си я препоръчал!

— Сега го правя и точка по въпроса! — Гавалан му се усмихна любезно и се облегна на седалката. — Ще имаш договорите на събранието на Съвета на директорите след три седмици.

— Амбициите ти нямат край, нали, Андрю?

— Не съм заплаха за теб, Линбар, хайде да…

— Съгласен съм. — Линбар взе сърдито интеркома, за да говори с шофьора от другата страна на непроницаемата стъклена преграда. — Джон, остави господин Гавалан в офиса, после продължи към замъка Ейвисярд.

Колата веднага тръгна към триетажната сграда на офиса от другата страна на хангарите.

— Как е Ейвисярд? — попита Гавалан небрежно.

— По-добре, отколкото по твое време. Жалко, че ти и Морийн не бяхте поканени за Коледа… Може би следващата година. — Устните на Линбар се изкривиха. — Да, Ейвисярд е много по-добре. — Той погледна през прозореца и махна с палец към един от хеликоптерите. — И ще е по-добре да не се провалиш с това. Или с нещо друго.

Лицето на Гавалан се стегна: подигравката с жена му се плъзна под постоянната му защитна обвивка.

— Като говорим за провали, какво става с твоите катастрофирали инвестиции в Южна Америка, с глупавите ти разправии с „Тода Шипинг“ за танкерната флотилия, какво ще кажеш за загубата на договора за хонконгския тунел срещу „Пар-Кон/Тода“, за предателството срещу старите ни приятели в Хонконг чрез манипулирането на акции.

— Предателство, глупости! Стари приятели, глупости! Да не са малолетни! А какво са направили за нас напоследък? Шанхайците са по-умни от нас, и кантонците, и всички от континента, казвал си го милион пъти! Не е моя вината, че има петролна криза или че светът се обърка, че Иран е заложен или че арабите ни разпънаха на кръст заедно с японците, корейците и тайванците! — Линбар внезапно изпадна в ярост. — Забравяш, че сега сме в друг свят, Хонконг е друг, светът е друг!

Аз съм тайпанът на Струанови, аз съм натоварен да се грижа за „Ноубъл Хаус“, и всеки тайпан е имал поражения, даже и твоят прокълнат от Бога шибан Иън Дънрос, и ще има и още със заблудите си за нефтените богатства на Китай. Да… — Иън е прав за…

— Даже и Хег Струан е имала поражения, даже и проклетият ни основател, великият Дърк, да изгние в ада дано! Не е моя грешката, че светът се е побъркал. Мислиш, че можеш да бъдеш по-добър, така ли? — изкрещя Линбар.

— Двадесет пъти! — викна Гавалан в отговор. Линбар трепереше от ярост.

— Бих те уволнил, ако можех, но не мога! Трябва да те търпя, теб и твоето коварство. Ти се ожени в семейството, не си истинска част от него. Ако има Бог на небето, ти ще се провалиш! Аз съм тайпан, а ти никога няма да бъдеш, Бога ми!

Гавалан зачука по стъклената преграда и колата спря рязко. Той блъсна вратата и слезе.

— Дю-не-ло-мо, Линбар! — каза той през зъби и се втурна в дъжда.

Омразата им датираше още от края на петдесетте и началото на шестдесетте години, когато Гавалан работеше в Хонконг в „Струан“, преди да дойде тук по секретното нареждане на тогавашния тайпан Иън Дънрос, брат на тогавашната му жена Кати. Линбар отчаяно му завиждаше, тъй като той се ползуваше с доверието на Дънрос, докато Линбар — не, и най-вече за това, че Гавалан винаги имаше по-големи изгледи за успех да стане тайпан един ден, докато за Линбар се считаше, че няма шанс.

Древен закон за компанията на Струанови беше тайпанът да има пълната, неоспорима изпълнителна власт и неприкосновеното право сам да избира времето за пенсионирането си и наследника си, който трябваше да бъде член на вътрешния съвет и следователно по някакъв начин член на семейството, но щом веднъж решението бъде взето, да преотстъпи цялата власт. Иън Дънрос беше управлявал мъдро десет години, после беше избрал своя братовчед Дейвид Макструан да го наследи. Преди четири години, в разцвета на силите си, Дейвид Макструан — ентусиазиран, планинар — беше загинал при нещастен случай при катерене в Хималаите. Точно преди да умре и пред двама свидетели той изненадващо беше посочил за свой наследник Линбар. За смъртта му имаше полицейско разследване и от английските, и от непалските власти. Оказа се, че въжето и приспособленията му за катерене са били подменени.

Разследването завърши с „нещастен случай“. Планинската стена, която бяха изкачвали, беше отдалечена, падането — внезапно, никой не си спомняше какво точно се беше случило — нито катерачите, нито водачите. Условията били добри и, да, сахиб бил в добро здраве и разумен, никога не би поел излишен риск. „Но, сахиб, нашите планини във Високите земи са по-различни от другите планини. В нашите планини има духове, които от време на време се сърдят, сахиб, и кой може да предрече какво ще направят?“ Не беше обвинен никой, въжето и приспособленията „можело“ и да не са подменени, а просто лошо поддържани. Карма!

Освен непалския водач всичките дванадесет катерачи в експедицията бяха мъже от Хонконг, приятели и съдружници в бизнеса — англичани, китайци, един американец и двама японци — Хиро Тода, шеф на „Тода Шипинг Индъстриз“ и дългогодишен личен приятел на Дейвид Макструан, и Нобунага Мори, един от съдружниците му. Линбар не беше сред тях.

С огромен риск за живота си двама души слезли в пропастта заедно с водача и стигнали до Дейвид Макструан, преди да умре — Доходоносния Чой, изключително богат директор в „Струан“, и Мори. И двамата свидетелстваха, че преди да умре, Дейвид Макструан официално е направил свой наследник Линбар Струан. Скоро след като опечалената компания се беше върнала в Хонконг, изпълнителната секретарка на Макструан, преглеждайки бюрото му, беше намерила напечатана на машина страничка, подписана от него, с дата от преди няколко месеца, засвидетелствана от Доходоносния Чой, която потвърждаваше завещанието му.

Гавалан си спомни колко шокиран беше тогава, всички бяха шокирани, но най-вече Клаудия Чен, която беше изпълнителна секретарка на тайпана от поколения насам и братовчедка на неговата лична изпълнителна секретарка Лиз Чен.

— Не беше присъщо за тайпана, господарю Андрю — беше му казала тя — възрастна дама, все още с фигура на момиче. — Тайпанът никога не би оставил такъв важен документ тук, той би го сложил в сейфа в Голямата къща, заедно с… с всички останали поверителни документи.

Но Дейвид Макструан не го бе направил. И предсмъртното му желание заедно с потвърждаващата го хартийка бяха направили всичко законно и сега Линбар Струан беше тайпан на „Ноубъл Хаус“ и точка по въпроса, но дю-не-ло-мо за Линбар, даже и така да е, и за неговата развратна жена, и за проклетата му китайска любовница и противните му приятели. „Все пак готов съм да заложа живота си, ако Дейвид Макструан не е бил убит, поне са го изнудвали по някакъв начин. Но защо ще лъже Доходоносния Чой, или Мори, защо — те нищо не печелят от това…“

Внезапно засилилият се дъжд го заудря яростно и той се задъха, забрави спомените си. Сърцето му все още биеше силно и той се прокле, че бе загубил контрол над себе ей и бе позволил на Линбар да, каже това, което не трябваше да бъде казано.

— Глупак такъв, трябваше да се сдържаш както винаги, нали трябва да работиш с него и с хората му години наред — ти също имаш вина! — каза той високо, после промърмори: — Обаче това копеле не биваше да ми се подиграва за Морийн…

Бяха жененият три години и имаха дъщеря на две. Първата му жена Кати беше умряла преди девет години от множествена склероза.

„О, бедната Кати — помисли си той тъжно, — колко лош късмет имаше.“

Присви очи срещу дъжда и видя ролса да завива през вратите на хеликоптерното летище и да изчезва. „Ужасно стана с Ейвисярд, обичах това място“ — помисли си той, спомняйки си и добрите, и лошите стари времена, когато живееше там със своята Кати и двете им деца Скот и Мелинда. Замъкът беше наследственото имение на Дърк Струан, оставено от него на следващия тайпан за времето на мандата му, след което да се прехвърли на следващия, огромен и красив, разпрострял се на повече от хиляда хектара земя в Еършир. „Ужасно е, че никога не ще отидем там, аз и Морийн, и малката Електра, поне докато Линбар е тайпан. Жалко, но това е животът.“

— Е, добре, тоя педераст няма да живее вечно — каза той на вятъра и от това, че го изрече на глас, му стана по-добре. После влезе в сградата и отиде в офиса.

— Здравей, Лиз — поздрави той.

Лиз Чен беше изпълнителната му секретарка, евроазиатка с приятна външност, на петдесет години, дошла с него от Хонконг през шестдесет и трета. Знаеше всички тайни за вложенията и на Гавалан — С-Г беше първоначалната им прикриваща операция, и на Струан.

— Как ново?

— Скарали сте се с тай пана, но няма значение.

Тя му поднесе редовната чаша чай, гласът й беше весел.

— Проклятие, да. Откъде знаеш, по дяволите? — И когато тя просто се засмя, той се засмя с нея. — Да върви по дяволите. Успя ли да се свържеш с Мак?

„Мак“ беше Дънкан Макайвър, управляващият иранските операции на С-Г и най-старият му приятел.

— Едно от момчетата звъни от сутрин до вечер, но иранските линии непрекъснато са заети. Телексът също не отговаря. Дънкан сигурно иска да говори с вас също толкова, колкото и вие. — Тя взе палтото му и го окачи на закачалката. — Обади се жена ви. Вземаше Електра от детската градина и искаше да знае дали ще си бъдете у дома за вечеря. Казах й, че вероятно ще се приберете, но може би ще бъде късно — нали след половин час започва конференцията ви с „Екс Текс“.

— Да. — Гавалан седна зад бюрото си и се увери, че папката е готова. — Би ли проверила дали телексът на Мак вече работи, Лиз?

Тя веднага започна да набира. Офисът му беше голям и чист, гледаше към летището. На чистото бюро имаше няколко семейни фотографии в рамки на Кати с Мелинда и Скот като малки, големият замък Ейвисярд беше зад тя, и още една на Морийн с бебето им в ръце. Красиви лица, усмихващи се лица. На стената — само една картина: маслена живопис на дебел китайски мандарин от Аристотел Куейнс — подарък от Иън Дънрос за отпразнуването на първото успешно кацане на сонда в Северно море, направено от Макайвър, и началото на нова ера.

— Анди — беше казал Дънрос, когато всичко започна. — Искам да вземеш Кати и децата, да напуснеш Хонконг и да се върнеш в Шотландия. Искам да се престориш, че подаваш оставка от Струанови. Разбира се, ти ще останеш член на вътрешния съвет, но това засега ще е тайна. Искам да отидеш в Абърдийн и тихо да купиш най-добрата собственост — пристанище, заводски райони, малко летище, потенциални хеликоптерни площадки… Абърдийн е още затънтен край, така че ще можеш да купиш всичко евтино. Това е секретна операция, само между нас. Преди няколко дни срещнах едно приятелче сеизмолог, казва се Кърк, та той ме убеди, че Северно море е огромно нефтено поле. Искам „Ноубъл Хаус“ да е подготвена да снабдява сондите, когато се разработят.

— Господи, Иън, как ще направим всичко това? Северно море? Даже и ако там има нефт, което звучи невероятно, тези морета са най-лошите в света през по-голямата част от годината. Няма да е възможно през цялата година — но както и да е, разходите ще превишат допустимите! Как ще го направим?

— Това е твой проблем, момчето ми.

Гавалан си спомни смеха и преливащата му увереност и както винаги това го стопли. Тогава беше напуснал Хонконг, Кати беше доволна и той беше направил всичко, което се искаше от него.

Почти веднага, като по чудо, нефтодобивът в Северно море започна да процъфтява и най-големите американски компании начело е „Екс Текс“, огромния тексаски нефтен конгломерат, и БП — „Бритиш Петролиум“, се втурнаха в района с огромни инвестиции. Той имаше страхотни позиции, от които да се възползува в новото Елдорадо, и беше първият, който разбра, че единственият ефективен начин да се обслужват огромните залежи в бурните северни води е с хеликоптер; беше първият — чрез мощта на Дънрос — който мобилизира огромни средства, необходими за наемането на хеликоптери, първият, който тласна производителите на хеликоптери към стандарти на размери, безопасност, оборудване и технически характеристики, за които не можеше и да се сънува, и първият, който доказа, че летенето над онези ужасни морета е възможно при всякакво време. Макайвър беше направил за него тези неща — и летенето, и разработването на необходимите техники, почти неизвестни дотогава.

Северно море ги беше завело в Залива, Иран, Малайзия, Нигерия, Уругвай, Южна Америка. Иран беше диамантът в неговата корона, с огромния си потенциал, невероятно доходен при много добрите му отношения с основния център на властта — императорския двор, който според уверенията на иранските му партньори щеше да остане също толкова силен, както и преди, въпреки че шахът е детрониран.

— Анди — беше казал вчера генерал Джавадах, висшият му партньор, базиран в Лондон, — няма за какво да се тревожиш. Един от нашите партньори е роднина с Бахтияр и просто за всеки случай ние сме сключили договори на най-високо равнище с приближените на Хомейни кръгове. Разбира се, новата ера ще ни излезе по-скъпа отпреди…

Гавалан се усмихна язвително. Допълнителните разходи нямаха значение и това, че с всяка година партньорите ставаха малко по-алчни, все пак не пречеше Иран да се запази като флагман — стига само нещата там да се нормализират. Рисковите инвестиции на Иън се възвърнаха хилядократно за „Ноубъл Хаус“ — жалко, че Иън после се отказа от поста, и все пак той теглеше Струанови десет години. „Това е предостатъчно за всеки — даже и за мен. Линбар е прав, че искам тази ниша. Ако не я получа, кълна се в Бога, Скот ще я получи. Междувременно, горе главата, Х–63 ще ни изведат с едни гърди пред «Импириъл» и «Гърни» и ще ни направят една от най-големите лизингови компании за хеликоптери в света.“

— След около две години, Лиз, ние ще сме най-големите — възкликна той с пълна увереност. — Х–63 са съкрушителен удар! Мак ще падне, като му кажа.

— Да — съгласи се тя и затвори телефона. — Съжалявам, Анди, линиите са още заети. Но ще ни уведомят веднага. Казахте ли на тайпана останалите добри новини?

— Не беше най-подходящият момент, няма значение. — Те се засмяха заедно. — Ще си ги запазя за събранието на Съвета на директорите.

Корабният часовник на бюрото започна да отмерва шест часа. Гавалан се пресегна и включи радиото на претрупаната лавица зад гърба си. Камбаните на Биг Бен отброяваха часа…

Техеран — апартамента на Макайвър.

Последните камбани заглъхваха, радиоприемането беше лошо, имаше големи статични смущения. „Вие слушате информационната програма на Би Би Си, часът е 17,00 средно гринуичко време…“ Пет часът следобед по Гринуич беше 8,30 вечерта местно иранско време.

Двамата мъже автоматично свериха часовниците си. Жената просто отпиваше от мартинито си с водка. И тримата се бяха струпали около голямото късовълново радио с батерии, сигналът на предаването беше слаб и силно заглушаван. Зад прозорците на апартамента беше тъмно. Чуваше се далечна стрелба на автомати. Те не й обръщаха внимание. Жената отново отпи. Чакаше. В апартамента беше студено, централното отопление бе изключено преди седмици. Единственият им източник на топлина беше малка електрическа: печка, която също като бледото електрическо осветление гореше на половин мощност.

„… след няколко секунди ще предадем специален репортаж за Иран от нашия специален кореспондент…“

— Добре — промърмори жената и всички кимнаха. Тя беше на петдесет и една, младолика за годините си, привлекателна, синеока и светлокоса, стегната, носеше очила с тъмни рамки. Дженевра Макайвър, за по-кратко Джени.

„… но първо резюме на новините по света: в Англия 19 000 работници отново стачкуват в Бирмингамския завод на «Бритиш Лейланд», най-големия в страната производител на автомобили, за по-високи заплати; участвуващите в преговорите профсъюзни дейци, представляващи работниците от обществените услуги, постигнаха договорености за повишаване на заплатите с шестнадесет процента, въпреки че лейбъристкото правителство на премиер-министъра Джеймс Калаган иска да поддържа осем цяло и осем процента. Кралицата ще отлети за Кувейт в понеделник на триседмично посещение в страните от Персийския залив. Във Вашингтон прези…“ Звукът заглъхна напълно. По-високият мъж изруга.

— Бъди търпелив, Чарли — каза тя нежно. — Ще се оправи.

— Да, Джени, права си — отговори Чарли Петикин.

Отново се чу далечна автоматична стрелба.

— Малко е опасно да се изпраща кралицата в Кувейт сега — каза Джени. — Доста глупаво във време като това, нали?

Изключително богатото на нефт емирство беше от другата страна на Залива, граничеше със Саудитска Арабия и Ирак.

— Ужасно глупаво. Скапаното правителство сигурно се е побъркало — кисело потвърди Дънкан Макайвър, мъжът и. Той беше едър мъж на петдесет и осем, с тяло на боксьор, с прошарена сива коса. — Калаган е смахнат идиот и…

Той спря, чувайки тежкия тътен на голямо превозно средство, минаващо по улицата под тях. Апартаментът беше на най-горния етаж, петия, на модерен жилищен блок в северните предградия на Техеран. Мина още едно превозно средство.

— Звучи като танкове — каза тя.

— Да, танкове са, Джени — обади се Чарли Петикин. Той беше на петдесет и шест, бивш пилот от Кралските военновъздушни сили, родом от Южна Америка, сега тук в Иран старши пилот и ръководител на програмата за обучение на хеликоптери на С-Г за иранската армия и военновъздушните сили. Косата му беше черна на сиви петна.

— Май пак ни очаква лош ден — каза. Джени.

От седмици наред всеки ден беше лош. Най-напред беше военното положение през септември, когато бяха забранени публичните събирания и шахът въведе полицейски час от девет вечерта до пет сутринта, което само още повече разбуни народа, особено в столицата Техеран, петролното пристанище Абадан и религиозните центрове Кум и Мешхад. Имаше много убийства. После насилието ескалира, шахът бе нерешителен, внезапно отмени военното положение през последните дни на декември и назначи за министър-председател умерения Бахтияр, който правеше отстъпки, и после най-неочаквано на 16 януари напусна Иран за „ваканция“. Бахтияр формира правителството си и Хомейни — все още в изгнание във Франция — го заклейми, както и всеки, който се осмели да го поддържа. Бунтовете нарастваха, броят на убитите също. Бахтияр се опитваше да преговаря с Хомейни, който отказа да го приеме или да говори с него, народът бе неспокоен, армията също, после затвориха всички летища за Хомейни, а след това ги отвориха, пак за него. После, също така неочаквано, преди осем дни, на 1 февруари, Хомейни се завърна. Оттогава дните станаха много лоши.

Тази заран Джени, съпругът й и Петикин бяха на Международното летище в Техеран. Беше четвъртък, много студен, но свеж ден с остатъци от сняг тук-там, вятърът бе слаб. На север планините Елбурс бяха покрити със сняг, изгряващото слънце го окървавяваше. Тримата чакаха до 212, който беше на стоянка до терминала. От другата страна на пистата имаше още един 212, също готов да излети веднага — и двата бяха тук по заповед на поддръжниците на Хомейни.

Отсамната страна на терминала беше пуста, като се изключат двадесетината изнервени служители от летището, повечето с полуавтоматични оръжия, скупчени до голям черен мерцедес и една радиокола, паркирана до кулата. Беше тихо — в крещящ контраст с вътрешността на терминала и извън оградата. В сградата на терминала беше делегацията по посрещането — близо хиляда специално поканени политици, аятоласи, молли, журналисти, стотици униформени полицаи и специалната ислямска охрана със зелени ленти на ръкавите. Зелените ленти бяха нелегалната частна революционна армия на моллите. Всички останали не бяха допуснати до летището, всички пътища към него бяха блокирани, охранявани и преградени с въжета, но точно зад въжетата се бяха струпали десетки хиляди нетърпеливи хора от всички възрасти. Повечето жени носеха чадори — дълги, подобни на покривала одежди, които ги покриваха от глава до пети. Зад тях по целия петнадесеткилометров път до гробището Бехешт-Захра, където беше аятолахът, за да произнесе първата си реч, имаше пет хиляди въоръжени полицаи, а около тях, наблъскани по балконите, по прозорците, по стените и по улиците, се тълпяха безчет хора — най-голямото струпване, което някога беше виждал Иран, море от хора — повечето техеранци. Във и около града живееха почти пет милиона. Всички бяха нетърпеливи, нервни, всички се страхуваха, че в последния момент аятолахът ще закъснее или може би отново ще затворят летището за НЕГО, или че военновъздушните сили ще ГО свалят по или без заповед.

Министър-председателят Шапур Бахтияр, хората от кабинета му и генералите от всички видове войски не бяха на летището. Така беше за предпочитане. Нямаше и офицери, нито войници. Всички нетърпеливо чакаха в своите казарми, летища, кораби.

— По-добре да си беше останала вкъщи, Джен — каза Макайвър неспокойно.

— По-добре всички да си бяхме останали вкъщи — обади се Петикин, също разтревожен.

Преди седмица един от поддръжниците на Хомейни се беше обадил на Макайвър да предостави хеликоптер, който да превози Хомейни от летището до Бехешт-Захра.

— Съжалявам, но това е невъзможно, нямам пълномощията да го направя — беше отговорил той ужасен.

Само след час онзи доведе Зелените ленти. Офисът на Макайвър и другите офиси бяха наблъскани с тях — млади, жестоки, разярени мъже, двама със съветски АК–47 през рамо, един с американска М–16.

— Ще ни доставите хеликоптера, както казах — нареди мъжът арогантно. — В случай, че тълпата стане неудържима. Разбира се, цял Техеран ще излезе, за да поздрави аятолаха, Господ да го благослови.

— Колкото и да искам да го направя, не мога — каза Макайвър внимателно. Опитваше се да спечели време. Беше в незавидно положение. Хомейни бе получил разрешение да се завърне, но това беше всичко. Ако правителството на Бахтияр разбереше, че С-Г снабдява стария им враг с хеликоптер, за да влезе триумфално в столицата, биха се ядосали истински. А даже и ако правителството се съгласеше, ако нещо станеше не така, както трябва, ако аятолахът бъдеше ранен, С-Г щеше да бъде обвинена и животът им нямаше да струва пукнат пара. — Всичките ни хеликоптери са дадени под наем и аз нямам необходимите пълномощия да…

— Аз ви давам тези необходими пълномощия от името на аятолаха — заяви мъжът сърдито. — Аятолахът е единствената власт в Иран.

— В такъв случай няма да ви е трудно да вземете хеликоптер от иранската армия или от военновъздушните ви сили…

— Млъкнете! Имахте честта да бъдете помолени. Ще направите, както ви казах. В името на Аллаха комитетът реши, че вие ще доставите 212 с най-добрите ви пилоти да закарат аятолаха там, където ви наредим, когато ви наредим, както ви наредим.

Това беше първият път, когато Макайвър влезе в конфронтация с човек от комитетите — малки групи от млади фундаменталисти — които се бяха появили неизвестно откъде в момента, в който шахът беше напуснал Иран, във всяко селище, селце, град, за да заграбят властта, нападайки полицейските участъци, повеждайки тълпата по улиците, поемайки контрола там, където можеха. В повечето случаи ги водеше молла. Но не винаги. Говореше се, че в абаданските петролни полета комитетите се състоят от леви федаини — и по-точно от „онези, които са готови да се жертвуват“.

— Ще се подчините! — Мъжът набута револвера си в лицето му.

— Аз, разбира се, съм поласкан от вашето доверие — каза Макайвър. Беше заобиколен от натрапниците, обгръщаше го тежката миризма на пот и непрани дрехи. — Ще помоля правителството за разре…

— Правителството на Бахтияр е незаконно и неприемливо за народа — изрева мъжът. Останалите също се развикаха. Положението ставаше застрашително. Щракна предпазител на автомат. — Ще се съгласите или в противен случай комитетът ще предприеме по-нататъшни действия!

Макайвър изпрати телекс на Андрю Гавалан в Абърдийн. Анди веднага даде съгласието си, при условие че иранските партньори на С-Г одобрят. Партньорите не можеха да бъдат открити. Отчаян, Макайвър се обърна за съвет към британското посолство.

— Е, момчето ми, ти положително можеш да се обърнеш към правителството, официално или неофициално, но никога няма да получиш отговор. Ние дори не сме сигурни, че те наистина ще му позволят да капне или пък че военновъздушните сили няма да вземат нещата в свои ръце. В края на краищата, това приятелче си е чиста проба революционер, който открито призовава към бунтове срещу законното правителство, което всички признават, включително и правителството на Нейно Величество. И в двата случая, ако си толкова глупав, че да питаш, правителството сигурно ще си спомни, че си го поставил в нелепо положение, и си обречен, както и да постъпиш.

Накрая Макайвър намери приемливо за комитета компромисно решение.

В края на краищата — посочи той е огромно облекчение, — ще изглежда много странно, ако британски самолет докара вашия завръщаш се водач. Положително би било по-добре, ако бъде в самолет на иранските военновъздушни сили, пилотиран от иранец. Аз, разбира се ще ви изпратя един от моите пилоти да му помага, даже двама, в случай че стане нещо непредвидено. Най-добрите ни пилоти. Просто се свържете с нас по радиото, извикайте КАЗАВАК и ние веднага ще се отзовем…

И сега той беше тук, чакаше, молеше се да няма КАЗЕВАК, на който да се отзоват.

Джъмбото на „Еър Франс“ 747 се появи от розовата мъгла и кръжи около двадесет минути, очаквайки разрешение за кацане.

Макайвър слушаше кулата по радиото на 212.

— Все още има някакви проблеми с охраната — обърна се той към останалите. — Чакайте малко… разрешиха им!

— Почва се — промърмори Петикин. Гледаха как самолетът подхожда за кацане. Белият 747 блестеше, националните цветове на Франция искряха. Той се насочваше към земята в идеален заход, после, в последния момент, пилотът даде пълна газ и мина на втори кръг.

— Какво си играе тоя, по дяволите? — възкликна Джени. Сърцето и биеше лудо.

— Пилотът каза, че искал да поразгледа по-отблизо — обясни Макайвър. — Мисля, че бих направил същото — просто, за да се уверя. — Той погледна към Петикин, който трябваше да изпълни евентуалното повикване за КАЗЕВАК от комитета. — За Бога, надявам се, че военновъздушните сили няма да направят някоя лудост.

— Гледай! — викна Джени.

Самолетът заходи и кацна, от гумите му излизаше дим, мощните двигатели ревяха с включен реверс, за да го спрат. Мерцедесът излетя веднага да го посрещне, новината се разнесе из терминала и оттам към загражданията и нататък по улиците, множеството изпадна в неистова радост и заскандира: „Аллах-ул акбар… Ага ухмад… Велик е Бог… Господарят се завърна…“

Измина сякаш цяла вечност, докато стълбичката пристигне и вратата се отвори, и старецът със строго лице, черен тюрбан и гъста брада слезе по стъпалата, подпомогнат от една от френските стюардеси. Той мина покрай събраната набързо почетна стража от няколко молли и иранския екипаж на „Еър Франс“, после най-добрите му помощници и нервните официални лица го обградиха и бързо го набутаха в колата, която пое към терминала. Там го посрещна полудялата тълпа ликуващи, викащи и обезумели гости — биеха се, за да се приближат до него, да го докоснат, журналисти от целия свят се блъскаха за най-доброто място, телевизионните камери и светкавиците стърчаха над главите им; всички крещяха, Зелените ленти се опитваха да го защитят от блъсканицата. Джени успя да го види само за момент — божествена статуя сред общото безумие, после тълпата го погълна.

Тя отпи от мартинито си. Очите й бяха приковани в радиото. Опитваше се да го накара да проработи, за да изтрие спомените от онзи ден и речта на Хомейни на гробището Бехешт-Захра, избрано, защото огромната част от избитите в Кървавия петък — той ги нарече мъченици — бяха погребани там.

Мъчеше се да заличи от паметта си картините предавани по-късно по телевизията — разяреното море от тела, обградило бавния кортеж от коли, докато той бавно минаваше покрай тях — всички предохранителни мерки бяха забравени: десетки, хиляди мъже, жени и младежи викаха и се биеха, блъскаха се, за да се приближат по-близо, катереха се от всички страна на шевролета, в който беше той и се мъчеха да го достигнат, да го докоснат… Аятолахът седеше на предната седалка привидно спокоен, от време на време вдигаше ръка, за да отвърне на хвалебствията. Хората пълзяха по капака и покрива на колата, плачеха и ревяха, призоваваха го, биеха се, за да изблъскат другите — шофьорът не можеше да вижда, от време на време спираше рязко, за да ги изтърси от колата, в други моменти ускоряваше сляпо… Мъчеше се да изтрие от паметта си младежа в груб кафяв костюм, който се беше покатерил на капака, но не успя да се хване добре и бавно се изтърколи и падна под колелата.

Имаше десетки като него. Накрая Зелените ленти успяха да си пробият път през навалицата и да се приближат до колата, извикаха хеликоптера и тя си спомни как хеликоптерът небрежно увисна над тълпата, която се разпръсна от перките — навсякъде тела, навсякъде ранени, после аятолахът тръгна заобиколен от Ислямската охрана, която му помогна да се качи в хеликоптера, вървеше със сериозно лице, невъзмутим… След това хеликоптерът се издигна в небесата сред нестихващото „Аллах-ууууул акбар… Ага ухмад…“

— Имам нужда от още едно. — Тя стана, скривайки потръпването си. — Да ти направя ли твоето, Дънкан?

— Благодаря, Джен.

Тя отиде в кухнята за лед.

— Чарли?

— Сам ще си налея, Джени.

Радиото изведнъж гръмна и тя спря.

„… Китай съобщава за сериозни сблъсъци по границата с Виетнам и осъжда тези нападения като доказателство за съветската хегемония. Във Фран…“

Сигналът отново изчезна, останаха само смущенията. След минута Петикин се обади:

— Пих едно в клуба на път за насам. Сред журналистите се носи слух, че Бахтияр подготвя публични изявления. Другият беше, че има тежки сражения в Мешхад — тълпата обесила началника на полицията и половин дузина от хората му.

— Ужасно — каза Дженевра от прага на кухнята. — Кой настройва тълпите, Чарли, кой ги настройва всъщност? Комунистите ли?

Петикин вдигна рамене.

— Никой не знае със сигурност, но комунистите от Туде сигурно им разбъркват умовете. И всички левичари, особено муджахидинът ал-Халк, който вярва в някакъв вид женитба между религиите на исляма и Маркс, финансирана от Съветите. Шахът, американското и повечето от западните правителства знаят, че са те и че Съветите усилено подпомагат и подстрекават на север от границата, с което, разбира се, се съгласява цялата иранска преса. Както и нашите ирански партньори, въпреки че от страх ще им паднат гащите — те не знаят накъде да се ориентират, опитват се да подкрепят и шаха, и Хомейни едновременно. Моля се на Бога всички да се усмирят. Иран е страхотно място и не възнамерявам да се махам оттук.

— Ами пресата?

— Чуждестранната преса е объркана. Някои американци са съгласни с шаха, що се отнася до това, кой е виновен. Други казват, че е само Хомейни, само на религиозна основа, и че се води от него и от моллите. Има и такива, които обвиняват левите федаини или ядрото на фундаменталисткото мюсюлманско братство — имаше даже и един екземпляр, който твърдеше, че всичко е работа на Ясер Арафат и ООП… — Той млъкна. Радиото проработи за момент, после отново запращя.

— Сигурно е от слънчевите изригвания.

— Майната им — изръмжа Макайвър. И той като Петикин беше бивш пилот от Кралските военновъздушни сили. Беше първият пилот, който дойде в С-Г, и сега, вече директор на иранските операции, същевременно беше и управляващ директор на „Иран Хеликоптърс Къмпани“ — смесено предприятие с петдесет процента чуждестранно участие и задължителните ирански партньори, на което С-Г даваше под наем хеликоптерите си. ИХК им осигуряваше договорите и уреждаше сделките си, държеше парите — и без нея нямаше да има иранска акция. Той се наведе напред, за да настрои радиото, после се отказа.

— Ще се оправи, Дънкан — каза Джени уверено. — Съгласна съм, че Калаган е идиот.

Той й се усмихна. Бяха женени от тридесет години.

— Не си лоша, Джен. Никак.

— Получаваш още едно уиски.

— Благодаря, но този път ми сипи и малко во… „… ворителят на Департамента по енергетика съобщи, че новото четиринадесет процентно покачване на цените в страните от ОПЕК ще струва на САЩ петдесет и един милиарда долара за внос на нефт през следващата година. Пак във Вашингтон президентът Картър обяви, че поради влошаването на обстановката в Иран е разпоредено придвижването на самолетоносач от Филипи…“

Гласът на говорителя беше заглушен от друга станция, после и двете заглъхнаха.

Чакаха мълчаливо, много напрегнати. Двамата мъже се спогледаха, опитвайки се да скрият тревогата си. Джени отиде до бутилката с уиски, която беше в бюфета. Там беше и късовълновият приемник, връзката на Макайвър с хеликоптерните им бази по цял Иран — ако условията позволяваха. Апартаментът беше голям и комфортен, с три спални и две всекидневни. От няколко месеца, откакто беше въведено военното положение, последвано от ескалация на уличното насилие, Петикин се бе преместил да живее при тях — сега беше ерген, разведен от една година — и това устрои всички.

Слаб вятър разклати прозорците. Джени погледна вън. Няколко светлини мъждукаха в къщите отсреща, нямаше никакви улични лампи. Покритите със сняг ниски покриви на големия град се простираха до безкрай. Почти цялото население на пет или шестмилионния град живееше в мизерия. Но този район в северната част на Техеран бе най-хубавият, тук живееха повечето чужденци и заможни иранци. Беше добре охраняван. Лошо ли е да живееш в най-хубавия квартал, ако можеш да си го позволиш? Този свят е много странно място, откъдето и да го погледнеш.

Тя си направи питието леко, с повече сода, и си го донесе.

— Ще има гражданска война. Няма начин да продължим тук.

— Ще се оправим, Картър няма да позво…

Внезапно светлините угаснаха, електрическата печка също.

— Мръсници — каза Джени. — Слава Богу, че имаме газова печка.

— Може би спирането на тока ще е кратко.

Макайвър и помогна да запали свещите, които вече бяха приготвени. Погледна към входната врата. До нея имаше петгалонова туба с бензин — горивото им при аварийни ситуации. Не му се нравеше да държат бензин в апартамента, на другите също, особено след като повечето вечери трябваше да използуват свещи. Но от седмици насам висенето по опашки на бензиностанциите продължаваше от пет до двадесет и четири часа, а дори и след това обслужващият иранец най-често ги отпращаше, понеже бяха чужденци. Много пъти им източваха бензина от резервоара — ключалките не помагаха. Те все пак бяха късметлии, защото имаха достъп до летищните доставки, но за обикновения човек, особено чужденец, опашките правеха живота отвратителен. Цената на черно на бензина беше най-малко 160 риала на литър — два долара за литър и осем за галон, стига да можеш да го намериш.

— Внимавай с неприкосновения запас — засмя се Дънкан.

— Мак, защо да не му драснем една клечка — предложи Петикин. — Да си спомним старите времена.

— Не го изкушавай, Чарли! Нали говореше за Картър?

— Проблемът е, че ако Картър се паникьоса и вкара дори и малко войска или самолети, за да подкрепи военния преврат, това ще вдигне всичко във въздуха. Всички ще се развикат, и най-много Съветите — те ще трябва да отреагират и Иран ще стане повод за Трета световна война.

— Ние се борим срещу Третата световна война още от четиридесет и пета… — каза Макайвър.

Силно пращене на радиото го прекъсна, после отново се чу гласът на говорителя:

„… за незаконна интелектуална работа. Кувейт. Началникът на въоръжените сили съобщава, че Кувейт е получил оръжие от Съветския съюз…“

— Господи — прошепнаха и двамата мъже.

„… Бейрут. Ясер Арафат, водачът на ООП, заяви, че неговата организация ще продължи активно да подкрепя революцията на аятолах Хомейни. На пресконференция във Вашингтон президентът Картър потвърди американската подкрепа за иранското правителство на Бахтияр и «конституционния ред». И накрая, от самия Иран. Аятолах Хомейни заплаши с арест министър-председателя Бахтияр, ако не подаде оставка и призова народа «да свали ужасната монархия и нейното незаконно правителство», а армията «да се вдигне срещу подвластните на чужденци офицери и да избяга с оръжието си». Навсякъде на Британските острови изключително силните снеговалежи, бури и наводнения нарушиха връзките по цялата страна. Летището «Хийтроу» е закрито, самолетите не летят. С това обзорът на новините завършва. Следващият цялостен обзор ще бъде в 18,00. Вие слушате информационното предаване на Би Би Си. А сега репортаж от нашия селскостопански кореспондент: «Домашни птици и прасета…»“

Макайвър се протегна и го изключи.

Глупаци, целият свят се разпада, а Би Би Си ни занимава с прасетата.

Джени се засмя.

— Какво щеше да правиш без Би Би Си, телевизията и футболните залагания?

Тя вдигна телефона, за да опита късмета си. Слушалката мълчеше както обикновено.

— Надявам се, че децата са добре. Имаха син и дъщеря, Хеймиш и Сара, и двамата вече женени, стъпили на краката си, и две внучета, по едно и от двамата. — Карен се простудява толкова често, Сара — също! На двадесет и три стана, а още трябва да й се напомня да се облича добре! Няма ли да порасне това дете?

— Отвратително е да не можеш да позвъниш, когато поискаш — каза Петикин.

— Да. Но както и да е, време е да ядем. На пазара днес нямаше почти нищо, трети ден поред. Така че можех да избирам между печено старо овнешко, пак с ориз, или специалитет. Избрах специалитета и използувах последните две консерви. Направих пай със солено месо, огретен от цветно зеле, сиропиран сладкиш и ордьовър, от каквото имаше.

Тя взе една свещ, отиде в кухнята и затвори вратата след себе си.

— Защо всеки път прави огретен от цветно зеле? — Макайвър гледаше трептящата светлина на свещта до кухненската врата. — Мразя го! Казал съм й го сто пъти… — Внезапно нощната гледка привлече вниманието му и той отиде до прозореца. В града нямаше нито една светлина — токът беше спрян навсякъде. Но на югозапад небето се бе осветило в червено.

— Пак Джалех — каза Макайвър.

На 8 септември, преди пет месеца, десетки хиляди хора бяха излезли по улиците на Техеран, за да протестират срещу въвеждането на военно положение. Имаше много разрушения, особено в Джалех — беден, гъсто населен район в покрайнините, където палеха огньове и вдигаха барикади от горящи гуми. Когато силите по охраната пристигнаха, разярената тълпа с викове „Смърт на шаха“ отказа да се разпръсне. Сблъсъкът беше ужасен. Сълзотворният газ не помогна. Направиха го автоматите. Сведенията за броя на убитите варираха от деветдесет и седем по официални данни до двеста и петдесет според някои свидетели, а според антивоенните групировки — до две и три хиляди.

В последвалите този Кървав петък репресии огромен брой политици от опозицията, дисиденти и враждебно настроени към властта бяха арестувани и задържани — по-късно правителството призна, че били хиляда сто и шест; бяха арестувани и двама аятоласи, което още повече разбуни тълпите.

Макайвър тъжно гледаше свещта. Ако не бяха аятоласите, и особено Хомейни, всичко това никога нямаше да се случи. Преди много години, когато за първи път дойде в Иран, той попита един свой приятел от посолството какво означава аятолах.

— Това е арабска дума, аят’Аллах, и означава отражение на Бога.

— Той свещеник ли е?

— Не, в исляма няма свещеници. Името на религията им е пак арабска дума и означава подчинение, подчинение на волята на Бога.

— Какво?

— Е, добре — засмя се приятелят му. — Ще ти обясня, но трябва да имаш малко търпение. Първо, иранците не са араби, а от индоевропейски произход, и огромното мнозинство са шиитски мюсюлмани, доста променлива понякога, мистична, отцепила се секта. Арабите са главно ортодоксални сунити — те съставляват по-голямата част от милиардите мюсюлмани по света — а сектите са нещо подобно на нашите протестанти и католици и се бият помежду си също така жестоко. Но и двете изповядват една и съща вяра — че Бог, тоест. Аллах е един, че Мохамед, един обикновен човек от Мека, живял от 570 до 632 година, е неговият пророк, и че думите в Корана, произнесени от него и написани от други много години след неговата смърт, идват право от Бога и съдържат всички указания, по които трябва да живее отделният човек или обществото.

— Всичко? Това не е възможно.

— За мюсюлманите е възможно, Мак. Днес, утре, завинаги. Но аятолах е титла, специфична за шиитите, и се дава по общо съгласие с публично провъзгласяване от съвета на джамията, друга арабска дума, която означава място за събиране, и само това… място за събиране, в никакъв случай не църква. Та титлата се дава на моллата, който е показал онези качества, които са най-ценени, и се ползува с най-голяма почит сред шиитите: благочестие, бедност, ученост, но само що се отнася до свещените книги Корана и Суна, и водачество, водачеството е най-важното. В исляма няма разделение между религия и политика, не може и да има, и шиитските молли от Иран открай време са фанатизирани пазители на Корана, фанатизирани водачи, и когато е необходимо се борят срещу революционерите.

— Но ако аятолахът или моллата не са свещеници, тогава какво са?

Молла означава водач, онзи, който води молитвите в джамията. Всеки може да бъде молла, при условие, че е мъж и мюсюлманин. Всеки. В исляма няма духовенство, никакво, между теб и Бог не съществува никой, това е едно от предимствата му, но не и за шиитите. Шиитите вярват, че след Пророка земята трябва да бъде управлявана от надарен със свръхестествена сила, полубожествен водач, имам, който играе ролята на посредник между човека и божеството — и именно тук е големият разрив между сунитите и шиитите и войните между тях са били също толкова кървави, както по времето на Плантагенетите в Англия. Сунитите вярват в общото съгласие, а шиитите приемат авторитета на имама.

— И кой избира човека, който ще бъде имам?

— В това е целият проблем. Когато Мохамед умира — между другото, той никога не е твърдял, че е бил нещо повече от обикновен смъртен, макар и последен от пророците — той не оставя нито синове, нито пък избран от него наследник, халиф. Шиитите считат, че водачеството трябва да остане в семейството на Пророка и че халиф може да бъде само Али, негов братовчед и зет, който се е оженил за Фатима, най-любимата дъщеря на Пророка. Но ортодоксалните сунити, следвайки исторически племенни обичаи, които се прилагат даже и днес, решават, че водачът трябва да бъде избран. Те се оказват по-силни, така че първите трима халифи са избрани с гласуване — двама са убити от други сунити — после, за радост на шиитите, халиф става Али. Според ревностните им вярвания той е първият имам.

— И те твърдят, че той е полубог?

— Воден от Бога, Мак. Али е халиф пет години, после го убиват — шиитите казват, че е станал мъченик. Най-големият му син става имам, после е отхвърлен от узурпиралите властта сунити. Вторият му син, двадесет и пет годишният Хюсейн, се вдига с войска срещу узурпаторите, но бива посечен — и той е мъченик — посечен с всичките му хора, в това число и двамата му племенници, собственият му петгодишен син и бебето му. Това става през шестстотин и петдесета година по нашето летоброене, шестдесет и първа по тяхното, и те все още празнуват мъченичеството на Хюсейн като най-свещен ден.

— Денят, когато правят процесии и се самобичуват, забождат си куки, самоубиват се?

— Да, луди от наша гледна точка. Реза шах обяви този обичай извън закона. Но шиизмът е страстна религия, нуждаеща се от външна изява на покаяние и печал. Така че мъченичеството е дълбоко вкоренено у шиитите, а в Иран благоговеят пред него. Същото е с бунта срещу узурпаторите.

— Значи битката е на вярващите срещу шаха?

— О, да. Фанатична и от двете страни. За шиитите моллата е единственият тълкувател, което само по себе си му дава огромна власт. Той е водачът, тълкувателят, правосъдникът, съдията, предводителят. А най-важните от моллите са аятоласи.

„А Хомейни е най-важният аятолах — мислеше си Макайвър, взирайки се в кървавото нощно зарево над Джалех. — Точно така е, и дали му харесва, или не, всички убийства, всички кръвопролития и страдания и всяка лудост, оправдани или не, ще паднат върху него…“

— Мак!

— О, извинявай, Чарли — каза той, връщайки се към действителността. — Бях се унесъл. Какво има?

Той погледна към кухненската врата. Тя още беше затворена.

— Не мислиш ли, че трябва да отведеш Джени от Иран? — попита тихо Петикин. — Става много напечено.

— Тя няма да замине за нищо на света. Казвал съм й сто пъти, молил съм я сто пъти, но тя е упорита като муле — отговори Макайвър също толкова тихо. — Само се усмихва и казва: „Когато тръгнеш ти, тогава и аз.“

Той изпи уискито си, погледна към вратата и бързо си наля още едно. По-силно.

— Чарли, поговори с нея. Тя ще те послу…

— Глупости.

— Прав си. Проклети жени. Ужасно са упорити. До една си приличат.

Разсмяха се.

След кратка пауза Петикин попита:

— Как е Шаразад?

Макайвър помисли за момент.

— Том Локхарт е щастливец.

— Защо тя не замина с него през отпуската, та да остане в Англия, докато Иран се успокои?

— Няма причини да заминава — няма семейство и приятели там. Тя искаше той да види децата си, да си бъде вкъщи за Коледа, нали разбираш. Чувствувала, че ще обърка нещата там и ще пречи, ако отиде с него. Дирдри Локхарт е още като попикана от развода, но както и да е, семейството на Шаразад е тук, а ти знаеш колко много се държи на семейството в Иран. Тя няма да тръгне, докато Том не го направи, а даже и тогава не знам. Колкото до Том, ако се опитам да го убеждавам, мисля, че ще си подаде оставката. Той ще остане завинаги. Както и ти — Макайвър се усмихна. — Защо стоиш тук?

— Най-доброто положение, което някога съм имал… поне докато беше нормално. Мога да летя колкото си искам, да карам ски през зимата, да плувам през лятото… но нека си го кажа, Мак, Клер винаги е мразела, тази страна. От години прекарваше повечето време в Англия, така че да е по-близо до Джейсън и Биатрис, до собственото си семейство и до внучето ни. Поне се разделихме като приятели. Пилотите на хеликоптери въобще не трябвала се женят, прекалено много са в движение. Аз съм роден пътешественик и ще умра такъв. Не искай от мен да се върна в Кейптаун, и без това почти не познавам това място, а и не мога да издържа ужасните английски зими. — Той отпи от бирата си в полумрака и завърши: — Иншаллах.

„В Божиите ръце.“ Мисълта му хареса.

Неочаквано телефонът иззвъня и ги стресна. От месеци наред на телефонната система не можеше да се разчита — през последните няколко седмици беше невъзможна, почти не съществуваше, линиите се преплитаха непрекъснато, избиранията бяха все погрешни, нямаше сигнал за набиране, а ако внезапно без видима причина се появяваше за ден или час, изчезваше отново, също без причина.

— Пет лири, че е инкасаторът — обзаложи се Петикин и се усмихна на Джени, която излезе от кухнята, също стресната от звъна.

— Не се хващам, Чарли!

Банките стачкуваха и бяха затворени от два месеца в отговор на призива на Хомейни към обща стачка, така че никой — нито обикновените хора, нито компаниите, а даже и правителството — не можеше да получи налични пари; а повечето иранци използваха налични, а не чекове.

Макайвър вдигна телефона, без да знае какво може да очаква. Или кого.

— Ало?

— Мили Боже, проклетото нещо работи! — каза някой. — Дънкан, чуваш ли ме?

— Да, да, чувам те. Идеално. Кой е?

— Толбът, Джордж Толбът от посолството. Съжалявам, приятелю, но въпросът не търпи отлагане. Хомейни е обявил Мехди Базарган за министър-председател и призовава Бахтияр да подаде оставка и така нататък. По улиците на Техеран са наизлезли милион хора и си търсят белята. Току-що чухме, че имало бунт на пилоти в Дошан Тапе, и Бахтияр заяви, че ако веднага не спрат, щял да заповяда на Безсмъртните да влязат.

Безсмъртните бяха щурмови отряди от фанатизирани, поддържащи шаха имперски телохранители.

— Правителството на Нейно Величество заедно с американското, канадското и т.н. съветват всички чужденци веднага да напуснат страната…

— Толбът от посолството — прошушна Макайвър на Петикин и Джени. Мъчеше се да запази спокойствие.

— … Вчера един американец от „Екс Текс Ойл“ и ирански чиновник от Министерството на петрола били нападнати от засада и убити от „неидентифицирани нападатели“ на юг, близо до Ахваз.

Сърцето на Макайвър подскочи.

— Вие все още оперирате там, нали?

— Да, в Бандар-е Делам и по крайбрежието — отговори Макайвър с непроменен глас.

— Колко души с британска националност имате тук, без семействата?

Макайвър се замисли, за момент.

— Четиридесет и пет от сегашния ни пълен състав, който е от шестдесет и седем — двадесет и шест пилоти, тридесет и шест инженер-механици, пет души администрация — не можем да се справим с по-малко хора.

— Какви са другите?

— Четирима американци, трима германци, двама французи и един финландец — всички са пилоти. Двама американски механици. Ако е необходимо, всичките ни момчета ще минат за англичани.

— Семейства?

— Четири съпруги, без деца. Останалите изпратихме преди три седмици. Джени е още тук, една американка в Ковис и две иранки.

— Най-добре утре изпратете двете ирански съпруги в посолствата с актовете им за брак. Те в Техеран ли са?

— Едната е в Техеран, другата — в Табриз.

— Най-добре им извадете нови паспорти, колкото е възможно по-скоро.

Според иранското законодателство всеки ирански гражданин, завръщащ се в страната, трябваше да предаде паспорта си в Емиграционната служба в пункта на влизане и паспортът се съхраняваше там до момента, в който човекът поискаше да напусне страната. За да напусне, той трябваше лично да подаде молба в съответната правителствена служба за изходна виза, за която му беше необходима валидна лична карта, удовлетворителна причина за искането да замине в чужбина, а ако е с въздушния транспорт — валиден предварително платен билет за точно определен полет. За да получи изходна виза, му бяха необходими дни и седмици. Обикновено.

— Слава Богу, че ние нямаме такива проблеми — каза Макайвър.

— Слава Богу, че сме британци — продължи Толбът. — За щастие не сме имали никакви търкания с аятолаха, Бахтияр или генералите. Всеки чужденец обаче е подложен на опасност и поради това официално ви съветваме моментално да евакуирате семействата и да съкратите останалите до най-необходимите — засега. От утре на летището ще бъде голяма бъркотия, по наши сведения има още около пет хиляди чужденци, повечето американци. Ние помолихме „Бритиш Еъруейс“ да се отзове и да увеличи полетите си за нас и нашите граждани. Проблемът е, че всички цивилни ръководители на полети все още стачкуват, Бахтияр заповяда да се заменят с военни, а те са още по-педантични, ако това изобщо е възможно. Сигурни сме, че отново ще има масово напускане на страната. — Господи!

Преди няколко седмици, след месеци на ескалация на заплахите срещу чужденците — най-вече срещу американците поради постоянните атаки на Хомейни срещу американския материализъм като „Големия Сатана“ — разярени тълпи се устремиха към индустриалния Исфахан, с огромния му стоманодобивен комплекс, нефтохимически рафинерии, военни и хеликоптерни заводи; там работеше и живееше огромната част от близо петдесетте хиляди американски граждани със семействата си. Тълпите изгориха банки — нали Коранът забранява заемането на пари за печалба, магазини за спиртни напитки — нали Коранът забранява алкохола, и два киносалона — места за „порнография и западна пропаганда“, тоест само определени от фундаменталистите цели, после нападнаха заводското оборудване, обсипаха четириетажната сграда на главната квартира на „Груман Еъркрафт“ с коктейл „Молотов“ и я изгориха до основи. Това ускори „масовото изселване“.

Хиляди хора се насочиха към техеранското летище, повечето със семействата си, задръстиха го, бореха се за малкото свободни места, превръщайки аерогарата и фоайетата й в бедствена зона. Мъже, жени и деца спяха там, страхувайки се да не изгубят местата си, нямаше място дори да се стои. Всички търпеливо чакаха, спяха, блъскаха се, претендираха, хленчеха, викаха или се държаха стоически. Нямаше никакви разписания и предимства, за всеки самолет бяха резервирани двойно повече места. Нямаше компютърна обработка на билетите, те се попълваха на ръка и бавно от неколцина намусени служители — и повечето от тях бяха открито враждебни и не говореха английски. Летището бързо стана на кочина, атмосферата беше застрашителна.

Отчаяни, някои компании чартираха собствените си самолети, за да прекарат хората си. Американската „Еър Форс Транспортс“ дойде, за да вземе семействата на военните, някои посолства се опитваха да задържат изселващите се, за да не разочароват шаха, своя верен съюзник от двадесет години. Хаосът нарастваше и от хилядите иранци, надяващи се да избягат, докато все още можеха. Безскрупулните и богатите се пререждаха. Много от служителите забогатяха, после станаха по-алчни и от това още по-богати. После ръководителите на полетите започнаха стачка и закриха летището напълно.

Два дни нямаше нито пристигащи, нито заминаващи самолети. Тълпите се разпръснаха. Имаше и останали. После някои от ръководителите на полети се върнаха на работа и всичко започна отново. Слухове за пристигащи самолети. Втурване към летището за гарантираното място, което никога не беше гарантирано, отново обратно в Техеран, петстотин души пред теб на опашката за такси — повечето таксиметрови шофьори стачкуваха — накрая обратно в хотела, хотелската ти стая отдавна дадена на друг, всички банки затворени и никакви пари, за да напълниш вечно протягащите се ръце.

Накрая всички чужденци, които искаха да напуснат, си отидоха. Останаха онези, които искаха да продължат бизнеса си, да обслужват нефтените полета, самолетите, строителството на ядрените и химическите заводи, танкерите и да защитят гигантските си инвестиции, нали държаха печалбите си ниски, особено ако бяха американци. Нали Хомейни беше казал: „Ако чужденците искат да напуснат, нека напуснат; американският материализъм е големият Сатана…“

Макайвър залепи слушалката до ухото си, понеже звукът отслабна. Страхуваше се, че връзката ще се разпадне.

— Да, Джордж. Какво каза?

— Тъкмо казвах, че според нас всичко ще се уреди — продължи Толбът. — Няма място по света, където всичко се проваля. Неофициален източник ни каза, че вече е уредено шахът да абдикира в полза на сина си Реза — компромис, за който се застъпва правителството на Нейно Величество. Преходът към конституционно правителство може да мине с малко сътресения, но няма защо да се тревожим. Съжалявам, но трябва да свършвам — съобщи ми какво сте решили и…

Телефонът заглъхна. Макайвър изруга, натисна вилката и съобщи на Джени и Чарли какво беше казал Толбът. Джени се усмихна мило.

— Не ме гледай, отговорът е не. Съг…

— Но, Джен, Тол…

— Съгласна съм, че другите трябва да се евакуират, но аз ще остана. Храната е почти готова.

Тя се върна в кухнята и затвори вратата, прекъсвайки всички аргументи.

— Ще си замине, по дяволите, и точка по въпроса — изруга Макайвър.

— Моята годишна заплата ми подсказва, че няма да го направи, докато не тръгнеш с нея. Защо, за Бога, не си отидеш? Мога да се грижа за всичко.

— Не, благодаря, но не. — Макайвър се усмихна в полумрака. — Всъщност сякаш сме се върнали във войната, нали? Обратно в неизвестността. Няма за какво да се тревожим, освен да свикваме да се грижим за войските и да се подчиняваме на заповедите. — Той погледна Петикин, мъчеше се да си припомни базата в Бандар-е Делам. — Познаваше ли убития американец Стансън?

— Не. А ти?

— Да. Обикновен човек, управител на „Екс Текс“. Срещал съм го веднъж. Имаше някаква история, че е агент на ЦРУ, но мисля, че беше само слух. — Макайвър се намръщи срещу чашата си. — Толбът беше прав за едно нещо: големи късметлии сме, че сме британци. Тежко на янките. Не е честно.

— Да, но ти си покрил нашите колкото е възможно по-добре.

— Надявам се.

Когато шахът избяга и започна насилието, Макайвър беше издал британски лични карти на всички американци. Номерът щеше да мине, освен ако Зелените ленти, полицията или САВАК не решеха да ги сверят с лицензите им. Според иранските закони всеки чужденец трябваше да има валидна виза, която трябваше да бъде анулирана, преди да напусне страната, валидна лична карта, в която да се указва принадлежността му към дадената компания, а всички пилоти — валиден за годината ирански бревет[6]. За още по-сигурно Макайвър им бе осигурил фирмени лични карти, изработени и подписани от шефа на иранските им партньори в Техеран генерал Валик. Досега нямаше проблеми. На американците Макайвър беше казал: „По-добре ще е да показвате тези, когато е необходимо“ и беше издал заповед за целия персонал да носят фотографиите и на шаха, и на Хомейни. „Внимавайте да покажете тази, която трябва, ако ви спрат!“

Петикин безуспешно се опитваше да извика Бандар-е Делам по радиостанцията.

Ще опитаме по-късно — реши Макайвър. — Всички бази ще са на подслушване в 8,30 по Гринуич — иначе не става, суетнята почва в 8,30 местно време — това ще ни даде време да решим какво да правим. Господи, ще бъде ужасно трудно! Как мислиш? Да запазим статуквото, освен за семействата?

Угриженият Петикин се изправи, взе свещта и погледна оперативната карта, закачена на стената. Тя показваше положението на базите им, екипажите, наземния персонал и хеликоптерите. Базите бяха разпръснати къде ли не — от военновъздушните бази и базите за обучение в Техеран и Исфахан до високопланинските площадки за поддръжка на нефтените сонди край Загрос, за операциите по извозването на дървен материал в Табриз на северозапад и за проучвателната експедиция за уран близо до афганистанската граница; базите за проучвателните работи по тръбопровода на Каспийско море, за четирите нефтени операции във или близо до залива и още една, далеч на югоизток, друга в Ленгех, в Ормузкия проток. От всичките сега работеха само пет: Ленгех, Ковис, Бандар-е Делам, Загрос и Табриз.

— Имаме петнадесет 212, включително два, които не летят заради проверката на две хиляди часа, седем 206 и трите „Алуета“, в момента всички би трябвало да работят…

— И всички са дадени под наем с обвързващи договори, от които нито един не е анулиран, но същевременно по никой от тях не получаваме плащания — каза Макайвър сухо.

— Не можем да ги базираме всички в Ковис — юридически ние дори не можем да ги преместим без съгласието на другата страна по договора или без съгласието на милите ни партньори, освен ако не се позовем на форсмажорни обстоятелства.

— Няма още такива. Трябва да запазим статуквото колкото можем по-дълго. Нали Толбът е сигурен. Статуквото.

— Какво статукво, Чарли! Боже мой, миналата година по това време почти работеха четиринадесет 212, да не говорим за останалите.

Макайвър си наля още едно уиски.

— По-полека с уискито — предупреди го Петикин тихо. — Джени ще ти се кара. Знаеш, че имаш високо кръвно и ти е забранено да пиеш.

— То лекува, за Бога.

Свещта се стече и загасна. Макайвър се изправи, запали друга и се върна към картата.

— Мисля, че трябва да върнем Азадех и Летящия финландец. Неговият 212 е на хиляди и петстотин часа, така че можем да си го спестим за ден-два. — Летящия финландец беше капитан Ерики Йоконен, а Азадех — иранската му съпруга: тяхната база беше близо до Табриз, в провинция Източен Азербайджан, далеч на северозапад, близо до съветската граница.

— Защо да не вземем един 206 да ги докараме?

Това ще им спести триста и петдесет мили отвратителни пътища, а и трябва да му занесем резервни части.

— Благодаря, ще се поразходя — грейна Петикин. — Довечера ще пусна план за полета по радиостанцията и ще тръгна призори, ще заредя в Бандар-е Пахлави и ще купя малко хайвер.

— Мечтател! Но на Джени ще й хареса. Знаеш мнението ми за хайвера. — Макайвър се дръпна от картата. — Много е рисковано, Чарли, ако нещата се объркат.

— Не е изключено.

Макайвър кимна. Погледна разсеяно телефона и вдигна слушалката. Имаше сигнал. Развълнуван, той започна да набира: 00 — международни; 44 — Британските острови; 224 — Абърдийн в Шотландия; 765–80–80. Чакаше и чакаше, после лицето му светна. — Господи, свързах се!

— „С-Г Хеликоптърс“, изчакайте, моля — каза операторът, преди той да успее да си отвори устата.

Макайвър зачака ядосан.

— „С-Г Хеликоп…“

— Обажда се Макайвър от Техеран, свържете ме със Стария, моля.

— Говори по телефона, мистър Макайвър. — Момичето подсмръкна: — Ще ви дам секретарката му.

— Здравей, Мак — обади се Лиз Чен почти веднага. — Изчакай секунда, ще те свържа с Шефа. Добре ли си? Опитваме се да се свържем с теб от няколко дни, изчакай момент.

— Добре, Лиз.

След секунда Гавалан извика щастливо:

— Мак! Господи, как успя да се свържеш? Радвам се да те чуя. Наредил съм на едно момче да ти звъни постоянно — в офиса, в апартамента ти, по десет часа на ден. Как е Джени? Как успя да се свържеш?

— Просто късмет, Анди. Вкъщи съм. По-добре да побързам, че може да ни прекъснат.

Макайвър му разказа по-голямата част от това, което му беше казал Толбът. Трябваше да бъде предпазлив, защото имаше слухове, че САВАК — иранската тайна полиция, често подслушва телефоните, особено на чужденците. В компанията беше постоянно правило през последните две години да се предполага, че някой ги подслушва — САВАК, ЦРУ, МИ–5, КГБ, който и да било.

За момент настъпи тишина.

— Първо се подчини на посолството и веднага евакуирай всички семейства. Предупреди финландското посолство за паспорта на Азадех. Кажи на Том Локхарт да изпрати паспорта на Шаразад — накарах го да подаде молба преди две седмици, просто за всеки случай. В него има, ъ-ъ, поща за теб, между другото.

Сърцето на Макайвър подскочи.

— Добре, той ще пристигне утре.

— Ще се обадя на „Бритиш Еъруейс“, за да видя дали мога да им осигуря места. Като резерва ще изпратя нашия 125. По график той лети за Техеран утре. Ако имаш някакви проблеми с „Бритиш Еъруейс“, евакуирай всички семейства и останалите с него, започваш от утре. Техеран е още отворен, нали?

— Днес беше — отговори Макайвър внимателно.

Чу Гавалан също така внимателно да казва:

— Слава Богу, властите все още контролират положението.

— Да.

— Мак, какво ще препоръчаш за иранските ни операции?

Макайвър си пое дълбоко въздух.

— Запазваме статуквото.

— Добре. Всичко тук, до най-високото равнище, говори, че дейността ни скоро ще се възстанови. Имаме добро реноме. И бъдеще. Слушай, Мак, онзи слух за „Гърни“ излезе верен.

Макайвър се ухили.

— Сигурен ли си?

— Да. Преди няколко минути получих телекс от „Иран Ойл“. Потвърждават, че ще получим всичките договори на „Гърни“ в Харг, Ковис, Загрос й Ленгех като начало. Очевидно заповедта да ни изцедят е дошла от горе и трябваше да дам щедър пишкеш към фонда за подкупи на нашите партньори. Но това няма значение, ще увеличим четворно печалбите си в Иран, момчето ми. — Пишкешът беше древен ирански обичай, предварителен подарък за услуга, която може да бъде направена. Древен обичаи беше също чиновниците законно да задържат дадения им в процеса на работата пишкеш.

— Това е чудесно, Анди.

— И не е всичко! Мак, току-що поръчах още двадесет 212, а днес потвърдих поръчката за шест Х–63 — той е страхотен!

— Господи, Анди, фантастично! Но не насилваш ли малко, нещата?

— Иран може да, ъ-ъ, има временни затруднения, но останалият свят е изплашен, че няма алтернативни източници на петрол. Янките вече се напикаха, момчето ми. — Гласът му се покачи с още един тон. — Току-що потвърдих още една голяма сделка с „Екс Текс“ за нови договори в Нигерия, Саудитска Арабия и Борнео, друга с „Ол-Гълф Ойл“ в Емирствата. В Северно море сме само ние, „Гърни“ и „Импириъл Хеликоптърс“. — „Импириъл Хеликоптърс“ беше филиал на „Импириъл Еър“, втората полуправителствена авиокомпания, конкурираща се с „Бритиш Еъруейс“. — Много е важно да задържиш нещата в Иран стабилни. Договорите ни, хеликоптерите и резервните части са част от обезпечението ни за новия хеликоптер. За Бога, дръж изкъсо скъпите ни партньори. Как са добрите мили хора?

— Както обикновено.

Гавалан знаеше, че това означава противни, както винаги.

— Току-що бях на разговор с генерал Джавадах в Лондон. — Генерал Джавадах беше напуснал Иран с цялото си семейство преди година, точно преди, да започнат неприятностите. През последните три месеца двама от иранските им партньори със семействата си посетиха Лондон „по медицински причини“, други четирима бяха в Америка, също със семействата си. Трима останаха в Техеран. — Той е глупак, макар че ни струва скъпо. Какво става с Харг? Можем ли вече да се върнем там? — Остров Харг беше изключително важен, огромен морски терминал в Залива, чрез който Иран изнасяше по-голямата част от нефта си — миналата година по това време почти шест милиона варела на ден, а сега едва шестстотин хиляди. Харг беше огромен източник на приходи за С-Г, но преди три седмици военните заповядаха на екипажите и хеликоптерите на С-Г, командувани от капитан Рудигер Луц, да напуснат острова и да се преместят в близкото пристанище на Бандар-е Делам. — Имаме ли някакъв шанс да се върнем?

— Още не, но когато свършат стачките, ще можем да обслужваме всички наши морски сонди от Бандар-е Делам. — Макайвър искаше да прибави спешно: „Анди, видях се с Рудигер и той ми каза под секрет, че се радва, че се е махнал от острова, че той е бомба със закъснител, която всеки момент може да избухне — толкова е лесен за саботажи.“ Вместо това каза рязко: — Ще изпратя отчет със семействата. Властите контролират всичко.

— Да. Как е младият Скот?

— Добре се справя. Всеки момент ще полети на 212. — Макайвър се усмихна. Той беше първият инструктор на Скот.

— Добре. Може да го изтегля, за да го обучим на Х–63.

— Не, дай му време, Анди. Той е добър, но има нужда от време. Нека да полети година на 212.

— Както кажеш. Как е в Ленгех? — Това беше най-югоизточната им база, която обслужваше целия район на ормузкия проток.

— Добре. Скрагър съобщи, че новите сонди в Сири са бликнали, резервоарите им са пълни до тавана и според последните сведения стачките не са ги засегнали въобще — мислим, че това е, защото Сири е изградена от французите и защото те дадоха убежище на Хомейни, когато преди няколко месеца той беше изгонен от Ирак.

— Добре. Ще предам това. Като говориш с този стар педераст Скраг, предай му поздрави от мен.

— Анди, не мислиш ли, че е време да говориш с него да се пенсионира и…

— Как е медицинското му?

— Идеално, но…

— Нали прегледите са на всеки три месеца и толкова строги и сериозни, както на всички?

— Да, но…

— Щом като е така, да лети.

— Да, но той е на шестдесет и е вече време…

— Докато са му редовни документите, той е капитан — обещал съм му.

— Добре, но да пукна, ако знам как този заядлив, развратен, независим, стар педераст се държи. Кълна се в Бога, мисля, че няма начин да подправи медицинското си. Няма начин. Даже съм летял с него, но нямаше начин да не го пусна и на проверката.

Макайвър остави въпроса в полза на по-важните проблеми.

— Анди, трябва да получа някакви пари. Налични.

— В пощата са.

Макайвър чу силния му смях и му стана по-добре.

— Страхотен си, Китайче!

Китайче беше прякорът, измислен лично от него на Гавалан, който, преди да отиде в Абърдийн, беше прекарал по-голямата част от живота си като китайски търговец, установи се отначало в Шанхай, после със Струанови в Хонконг, където се бяха срещнали за първи път. По това време Макайвър имаше малка, едва кретаща хеликоптерна компания в колонията.

— За Бога, отдавна не сме плащали на наземния персонал, а и издръжката на пилотите, почти всичко трябва да се купува на… — Той се спря навреме. В случай, е някой подслушваше. Насмалко да каже „на черния пазар“. — Проклетите банки са още затворени и малкото налични пари, които съм оставил, са за хюнг яу.

Той използува кантонския израз, който буквално означаваше „благоуханно масло“ пари, използувани за подкуп.

— Джавадах обеща, че утре в Техеран генерал Валик ще ти даде половин милион риала. Получих потвърждаващ телекс.

— Но това са само 6000 долара, а имаме сметки за двадесет пъти по толкова.

— Зная, момчето ми, но той каза, че както Бахтияр, така и аятолахът искат да се отворят банките, така че те ще се отворят до една седмица. Кълне се, че веднага щом отворят, ИХК ще ни платят всичко, което ни дължат. — Междувременно освободил ли е вече акцията?

Това беше кодовото наименование, с което Макайвър и Гавалан обозначаваха паричните средства на ИХК, държани извън Иран, почти шест милиона долара. ИХК дължеше на С-Г почти четири милиона.

— Не. Твърди, че трябва да получи официалното съгласие на партньорите. Държи се настрана.

„Благодаря на Бога за това“ — помисли си Макайвър.

Бяха необходими три подписа по тази сметка — два от партньорите, един от С-Г, така че никоя от страните да не може да пипне специалния фонд без другата.

— Твърде рисковано е, Анди. С първата вноска за новия хеликоптер и лизинговите плащания за оборудването ни тук ти си на ръба на пропастта, нали?

— Целият ни живот е на ръба на пропастта, Мак. Но бъдещето ни е розово. „Да — Помисли си Макайвър, — за хеликоптерния бизнес.“ Но тук в Иран? — Миналата година партньорите го бяха принудили да преотстъпи собствеността на всички хеликоптери и резервните части на С-Г в Иран на ИХК. Гавалан се беше съгласил, при условие че може да купи всичко обратно при първо поискване, без право на отказ от тяхна страна и при условие че те извършват лизинговите плащания за оборудването навреме и изплатят всичките си изостанали дългове. Откакто започна кризата и банките бяха затворени, ИХК спря да плаща и Гавалан извършваше лизинговите плащания за всички базирани в Иран хеликоптери от средствата на С-Г в Абърдийн — партньорите твърдяха, че не са виновни, че банките са затворени. Джавадах и Валик казваха, че щом нещата се нормализират, те, разбира се, ще им върнат всичко. — Не забравяй, Андрю, че ти осигурявахме най-добрите договори през цялата година; ние ги получихме, ние; без нас С-Г нямаше да може да оперира в Иран. Веднага щом всичко се нормализира… Гавалан продължаваше:

— Иранските ни договори са все още много печеливши, не можем да отречем това на партньорите ни, а сега и с договорите на „Гърни“ ще сме като свиня в кочина! („Да — помисли си Макайвър, — въпреки че с всяка година все повече ни изстискват и делът ни става все по-малък, а техният по-тлъст…“). Те имат ключа от страната, винаги са го имали, и се кълнат във всичко свято, че всичко е справедливо. Те трябвало да имат хеликоптери, за да обслужват полетата си. Всички тук казват, че ще се размине. Министърът, техният посланик, нашият. И защо не? Шахът направи всичко възможно, за да модернизира, да повиши доходите на населението, намали неграмотността. Приходите от петрола са огромни — и ще нараснат още повече, веднъж само да се оправи бъркотията, казва министърът. Така казват и партньорите ни във Вашингтон, даже и старият Уили в „Екс Текс“, а той най-добре знае. Шансът е петдесет на едно, че всичко ще се нормализира след шест месеца, когато шахът абдикира в полза на сина си Реза и се въведе конституционна монархия. Междувременно мисля, че ние…

Линията замря. Макайвър нетърпеливо занатиска вилката. Когато линията се възстанови, беше просто постоянен сигнал за заето. Той ядосано тресна слушалката. Внезапно токът дойде.

— Педерасти! — каза Джени. — Светлината на свещите е толкова по-красива.

Петикин се засмя и изключи осветлението. Стаята беше по-красива, по-уютна и сребърният сервиз блестеше току-що подреден на масата.

— Права си, Джени, отново си права.

— Благодаря, Чарли. Ще получиш допълнително. Вечерята е почти готова. Дънкан, можеш да си налееш още едно уиски, не толкова силно, колкото онова, което тайно измъкна. Не ме гледай така невинно! Но след разговор с нашия Безстрашен водач дори и аз ще имам нужда да се подкрепя. Можеш да ми разкажеш какво си говорихте, докато вечеряме.

Тя ги остави.

Макайвър разказа на Петикин повечето от това, което говориха с Гавалан — Петикин не беше директор на С-Г или на ИХК, така че по необходимост трябваше да запази за себе си останалото. Дълбоко замислен, той отиде до прозореца, доволен, че можа да поговори със стария си приятел. Толкова отдавна беше. Преди цели четиринадесет години.

Писмото на Гавалан беше пристигнало през лятото на шестдесет и пета, когато в колонията започна революция и Червените отряди на Мао Дзе-дун вилнееха из цял Китай, разкъсвайки родината и запълваха улиците на Хонконг и Коулуун. По онова време хеликоптерният бизнес на Макайвър беше на ръба на пропастта, не беше плащал отдавна лизинговите си вноски за малкия хеликоптер, а Джени се опитваше да се справи с двете им непълнолетни деца в малкия, шумен апартамент в Коулуун, където бунтовете бяха най-лоши.

— За Бога, Джен, погледни това!

В писмото пишеше: „Уважаеми мистър Макайвър, може би ще си спомните, че сме се срещали един или два пъти на надбягванията, когато аз работех в Струанови преди няколко години — и двамата спечелихме по една пачка за един скопен кон на име Китайче. Тайпанът Иън Дънрос предложи да ви напиша, тъй като много и неотложно се нуждая от вашата експертиза — зная, че сте го учили да лети на хеликоптер и той много ви препоръча. Нефтът в Северно Море е факт. Аз имам една теория, че единственият начин да се обслужват сондите при всякакви метеорологични условия е с хеликоптер. Това понастоящем е невъзможно — мисля, че ще го наречете Правила за полети по прибори (ППП). Ние можем да го направим възможно. От нас времето, от вас майсторството. Хиляда лири на месец, тригодишен договор, за да видим дали ще тръгне или не, премии на базата на успехите, транспорт за вас и семейството ви до Абърдийн и един кашон уиски «Лох Вей», за Коледа. Моля обадете ни се по телефона колкото е възможно по-скоро.“

Без да каже нито дума, Джени му върна небрежно писмото и тръгна да излиза от стаята; с вятъра през прозорците нахлу постоянният шум на големия град — уличното движение, клаксоните, виковете на уличните търговци, кораби, самолети, гърмяща фалшива китайска музика.

— Къде отиваш, по дяволите?

— Да събирам багажа. — Тя се разсмя, върна се и го прегърна. — Това е дар от небето, Дънкан, бързо, обади му се, обади му се сега…

— Но Абърдийн? ППП във всякакво време? Господи, Джен! Никой не го е правил досега. Няма указания, не зная дали е въз…

— За теб е възможно, миличък. Разбира се. Сега пък къде, по дяволите, се дянаха Хеймиш и Сара?

— Днес е събота, отидоха на кино и…

Една тухла счупи един от прозорците и глъчката от бунта започна отново. Техният апартамент беше на втория етаж, с изглед към тясна уличка в гъсто населения район Монкок. Макайвър дръпна Джени, за да я скрие, и предпазливо погледна навън. Долу на улицата имаше поне десет хиляди китайци, всички викаха: „Мао, Мао, Куай Лох! Куай Лох!“ (чуждестранен дявол, чуждестранен дявол) — обикновения им боен вик, и се блъскаха към полицейския участък на стотина метра по-нататък, където малък отряд от униформени китайски полицаи и трима британски офицери чакаха мълчаливо зад барикадата.

— Господи, Джен, те са въоръжени! — прошепна Макайвър. Обикновено полицията имаше само палки. Предишния ден швейцарският консул и жена му бяха загинали съвсем наблизо — тълпата бе преобърнала колата им и я бе подпалила. През нощта по радиото и телевизията губернаторът бе предупредил, че е заповядал на полицията да предприеме всичко необходимо, за да спре бунтовете.

— Лягай долу, Джен, скрий се…

Думите му бяха удавени от полицейския високоговорител — началникът на полицията заповядваше на кантонски и английски на насъбралите се бунтовници да се разпръснат. Бунтовниците не му обърнаха внимание и нападнаха барикадата. Заповедта да спрат отново бе пренебрегната. После започна стрелбата и тези отпред изпаднаха в паника и бяха стъпкани от другите, които се опитваха да избягат. Улицата опустя, като се изключат около дузината лежащи в мръсотията тела. Същото беше и на остров Хонконг. Следващия ден цялата колония беше отново спокойна, нямаше сериозни бунтове, само няколко групички от дебелоглави Червени отряди, които се опитваха да насъскат тълпата и бяха бързо депортирани.

През следващата седмица Макайвър продаде дела си в хеликоптерния бизнес, замина за Абърдийн преди Джени и се хвърли с удоволствие в новата си работа. Беше й необходим един месец, за да опакова багажа, да уреди апартамента и да продаде онова, което не им трябваше. Когато пристигна, той беше намерил чудесен апартамент близо до хеликоптерното летище „Макклауд“, който тя веднага отхвърли. „За Бога, Дънкан, най-близкото училище е на милион мили оттук. Апартамент в Абърдийн? Сега, след като си богат колкото Дънрос, ще наемем къща…“

Той се усмихна на себе си, мислейки си за онези първи дни. Джени беше щастлива, че е отново в Шотландия — тя никога не бе харесвала истински Хонконг, животът им там бе толкова труден — парите не стигаха, тя трябваше да се грижи за децата сама. Той харесваше работата си, Гавалан си заслужаваше да се работи за него и с него, но не обичаше Северно море, студа, влагата и болките, които му донесе пълният със соли въздух. Но почти петте прекарани там години си струваха: той успя да поднови и увеличи контактите си във все още малкия международен хеликоптерен свят — повечето пилоти бяха бивши офицери от английските, канадските, австралийските и американските военновъздушни сили. Винаги щедри премии на Коледа, предвидливо заделяни за дните, когато ще излезе в пенсия, и винаги кашон с „Лох Вей“. „Анди, точно това условие ме привлече най-много!“

Гавалан винаги беше движещата сила, придържаше се неотклонно към мотото на компанията „Бъди смел“… В източна Шотландия днес Гавалан беше известен като „Земевладелецът“, бе закупил имоти от Абърдийн до Инвърнес и на юг, чак до Дънди, пипалата му стигаха до Лондон, Ню Йорк, Хюстън — навсякъде, където имаше петролни залежи. „Да, старото Китайче е велико и може да върти повечето хора на пръста си помисли си Макайвър беззлобно. — Нали и мен прати чак…“

— Слушай, Мак — каза Анди Гавалан един ден в края на шестдесетте. — Току-що срещнах един висш генерал от Иранския генерален щаб на стрелбището. Генерал Бени-Хасан. Голям стрелец е! Улучи двадесет пъти срещу моите петнадесет! Прекарах доста време с него през уикенда и му продадох хеликоптери за близко осигуряване на артилерийските и танковите им подразделения заедно с цялостна програма за обучение на армията и военновъздушните им сили, както и хеликоптери за нефтения им бизнес. Правим голям удар, момчето ми…

— Но ние нямаме достатъчно оборудване и за половината от тази работа.

— Бени-Хасан е страхотен, а шахът наистина е прогресивен монарх — с големи планове за модернизация. Знаеш ли нещо за Иран?

— Не, Китайче — отговори Макайвър подозрително. Започваше да схваща накъде бие Гавалан. — Защо?

— Запазил съм ти място в самолета за Бахрейн за петък, ти и Джени… сега, чакай за момент, Мак! Какво знаеш за „Шейк Ейвиейшън“?

— Джени е щастлива в Абърдийн и не иска да се мести, децата завършват училище, току-що направихме първата вноска за къща, няма да се местим и Джени ще те убие.

— Разбира се — съгласи се Гавалан небрежно. — Та за „Шейк Ейвиейшън“?

— Малка, но добра хеликоптерна компания, която обслужва Залива. Имат три 206 и няколко самолета, базирани в Бахрейн. Ако се обмисли добре, те могат да вършат много работа за АРАМКО, „Екс Текс“, а мисля и за „Иран Ойл“. Ръководи я Джок Форсит, бивш парашутист и пилот, който създаде компанията през петдесетте години. Един стар мой приятел Скраг Скрагър, австралиец, е действителният собственик, бивш офицер от английските и канадските военновъздушни сили, сега е луд по хеликоптери. Най-напред базата им беше в Сингапур, където се срещнахме за първи път. Ние бяхме, ъ-ъ, бяхме малко на градус и не мога да си спомня кой е започнал, но другите казаха, че е било наравно. После се преместиха в Залива с един служител на „Екс Текс“, който се оказа, че има големи връзки и ги е лансирал. Защо?

— Току-що ги купих. Ти поемаш ръководството като управляващ директор от понеделник. Скрагър и всичките им пилоти и персонал или ще останат, или не, както кажеш ти, но ми се струва, че ще ни е необходим опитът им — според мен всички са добри момчета. Форсит е щастлив да се оттегли в Девон. Странно, Скрагър не спомена да те е познавал, но и аз прекарах само няколко минути с него и се занимавах с Форсит. Отсега нататък ние сме „С-Г Хеликоптърс Лтд“. Искам следващия петък да отидеш в Техеран… слушай, за Бога… в петък, и да установиш главната квартира там. Уредих ти среща с Бени-Хасан и подписах документите за сделката с военновъздушните сили. Той каза, че ще е щастлив да те представи на онези, които трябва, навсякъде. А, да, имаш десет процента от цялата печалба, десет процента от капитала в новия ирански филиал, управляващ директор си на Иран, което включва засега и останалата част от Залива…

Разбира се, Макайвър беше заминал. Никога не бе могъл да се противопостави на Андрю Гавалан и работата му харесваше, но така и не разбра как Гавалан бе успял да убеди Джени. Когато се беше върнал вкъщи, тя беше приготвила уискито му със сода и се усмихваше.

— Здравей, мили, добре ли мина денят?

— Да, какво става? — попита той подозрително.

— Ти си това, което става. Анди каза, че имало прекрасна нова възможност за нас на някакво място, наречено Техеран, в някаква страна, наречена Персия.

— Иран. Персия е старото име, Джен, днешното е Иран. Аз, ъ-ъ, аз мислех…

— Колко вълнуващо! Кога тръгваме?

— Е, добре, Джен, мислех, че ще си поговорим и ако ти си съгласна, ще го направя така, че да съм два месеца там на работа и един месец тук почивка…

— А какво мислиш да правиш през двата месеца, през нощите и неделите?

— Аз, ъ-ъ, ами ще работя като луд и…

— „Шейк Ейвиейшън“? Двамата със Скраг източно от Суец, пиене на корем и женички…

— Кой, аз? Хайде, ще имам толкова много работа, че няма…

— Не, момчето ми. Ха! Два там и един тук? Само през трупа на Анди и през моя също! Ще отидем там като семейство, за Бога, или въобще няма да тръгнем. — И още по-мило: Не си ли съгласен, мили?

— Виж сега, Джен…

След месец отново започнаха отначало, но беше вълнуващо, най-хубавото време, което някога бяха преживели, срещаха се с най-различни интересни хора, смееха се със Скраг и другите, сприятелиха се с Чарли и Локхарт, и Жан-Люк, и Ерики, развиваха компанията успешно, полетите им в Иран и Залива бяха най-безопасните; той управляваше така, както решеше. Неговото отроче. Единствено неговото.

„Шейк Ейвиейшън“ беше първата от много други придобити или слели се с тях компании. Гавалан уреждаше всичко.

— Откъде, по дяволите, вземаш всички тези пари, Анди? — беше се поинтересувал той веднъж.

— От банките, откъде другаде. Ние сме първокласни клиенти.

Едва много по-късно той откри случайно, че първата буква от наименованието им „С-Г Хеликоптърс“ произхожда от Струанови, които бяха тайният им източник на финансиране и информация. С-Г бе техен филиал.

— Как разбра, Мак? — беше попитал Гавалан грубо.

— Един мой стар приятел в Сидни, бивш военен пилот, който сега е в рудодобива, ми писа, че чул Линбар да разгласява, че С-Г е част от „Ноубъл Хаус“ — аз не знаех, но, изглежда, че Линбар иска да вкара Струанови в Австралия.

— Опитва се, Мак. Между нас казано, Иън искаше да запази в тайна участието на Струанови, Дейвид също иска да продължи така, тъй че бих предпочел да го запазиш в тайна — беше казал Гавалан тихо. Дейвид беше Дейвид Макструан, тогавашният тайпан.

— Разбира се, даже и от Джени. Но това обяснява много неща и ми дава прекрасното усещане да знам, че „Ноубъл Хаус“ стои зад гърба ни. Често съм се чудил защо си я напуснал.

Гавалан се бе усмихнал, но не бе отвърнал нищо.

— Лиз, разбира се, знае за Струанови и за Вътрешния съвет, и това е всичко.

Макайвър никога не каза на никого. С-Г беше процъфтяла и се бе разраснала заедно с развитието на петролния бизнес. Заедно с това нараснаха и печалбите му. А също и стойността на активите в иранското предприятие. След шест-седем години, когато се пенсионираше, щеше да е добре осигурен.

— Не е ли време да се оттеглиш? — повтаряше Джени всяка година. — Имаме вече предостатъчно пари, Дънкан.

— Не е заради парите — всеки път й отговаряше той.

Макайвър се вглеждаше в червените отблясъци над Джалех на югоизток — сега те бяха по-силни и се разпространяваха. Съзнанието му беше объркано. „Джалех отново ще нажежи страстите по цял Техеран — помисли си той и отпи от уискито си. — Не бива да се изнервяш допълнително, всичко това те съсипва. Какво, по дяволите, щеше да каже Китайчето, преди да ни прекъснат? Ще намери начин да го съобщи, ако е било важно. Винаги е успявал. Ужасно е това за Стенсън. Той е третият цивилен, убит от «неизвестни бандити» през последните няколко месеца. И тримата бяха американци — двама от «Екс Текс» и един от «Гърни». Кога ли ще ни подхванат и нас — иранците мразят англичаните точно толкова, колкото и янките. Откъде да взема още пари? Не можем да продължаваме с половин милион риала на седмица. Трябва по някакъв начин да се опра на партньорите, но те са непочтени като всички и загърбват работодателите си, обръщайки се към силния на деня. — Той изпи последната глътка от уискито си.

— Без партньори сме загубени, даже и след всички тези години — те знаят към кого да се обърнат, колко и на кого да дадат или какъв процент, кого да ласкаят, кого да възнаградят. Те говорят фарси, те имат връзките. Въпреки това Китайчето беше прав: който и да победи — Хомейни, Бахтияр или генералите, те трябва да имат хеликоптери…“

В кухнята Джени почти се разплака. Тайната й консерва с агнешка саздърма, която криеше толкова старателно вече половин година и отвори току-що, беше развалена. А Дънкан толкова я обичаше. Как може да я обича — смесица от смляно сърце, черен и бял дроб, овесено брашно, лук, бъбречна лой, подправки и бульон, всичко натъпкано в торба, направена от стомаха на бедната овца, и след това варено няколко часа!

— Пфу! Отврат. — Беше заръчала на младия Скот Гавалан, който се закле да не казва, да донесе консервата на връщане от последната си отпуска, специално за този случай.

Днес беше годишнината от сватбата им и това бе тайната й изненада за Дънкан. По дяволите всичко!

„Скот не е виновен, че проклетата консерва е развалена — мислеше си тя мрачно. — От месеци подготвям тази вечеря и сега всичко пропадна. Най-напред оня шибан месар ме измами, въпреки че му платих предварително двойно повече от обикновено, да пукне с неговото «Иншаллах», а после, понеже банките не работят, нямах пари на ръка, за да подкупя мръсния му конкурент да ми продаде бут от хубаво прясно агне, както ми обеща, а не от стар овен, после и бакалията изведнъж се оказа в стачка, после…“

Прозорецът на малката кухня беше полуотворен и тя чу ново избухване на автоматична стрелба, този път по-близо. После, донесени от вятъра, се чуха далечните гърлени възгласи на тълпите: „Аллахх-ул акбаррр… Аллаххх-ул акбаррр…“, повтарящи се отново и отново. Тя потрепери — сториха й се странно застрашителни. Преди да започнат неприятностите, виковете на мюезините от минаретата за молитва, пет пъти на ден, й изглеждаха успокояващи. Но не и сега. Не и от гърлата на тълпата.

„Мразя това място сега — помисли си тя. — Мразя оръжията и заплахите.“ Имаше още едно заплашително писмо в пощенската им кутия, също като първото, лошо написано и копирано на най-евтина хартия: „На първи декември ти дадохме на теб и семейството ти едномесечен срок да напуснеш страната ни. Вие сте още тук. Сега сте наши врагове и ние решително ще се борим с вас.“ Без подпис. Почти всеки чужденец в Иран беше получил такава заплаха.

Мразеше оръжията, мразеше студа и тъмнината, мразеше противните им тоалетни, където клечаха като животни, мразеше цялото глупаво насилие и разрушаването на нещо, което беше наистина много хубаво. Мразеше висенето по опашки. Проклети да са всички опашки. Проклет да е и гадният педераст, който е съсипал консервата със саздърма, проклети да са тази противна малка кухня и соленият говежди пай! „Цял живот не можах да разбера защо толкова го харесват хората. Смешно е! Консервирано осолено говеждо, смесено с варени картофи, малко лук, масло и мляко, ако ги имаш, натрошен хляб отгоре и запечено до кафяво. Пфу! Ами цветното зеле — миризмата му, като го готвя, ме кара да плюя, но прочетох, че е хубаво за колит, а всички знаем, че Дънкан не е толкова добре, колкото изглежда. Колко е глупаво да си мисли, че може да ме заблуди! Дали успя да заблуди Чарли? Колкото до Клер, каква глупачка е да напусне такъв добър мъж! Чудя се дали Чарли въобще е разбрал за връзката й с онзи пилот от «Гърни»? Какво от това, ако си кръшнеш малко, стига да не те хванат — трудно е да те изоставят сама толкова време, пък и ако ти се иска… Но се радвам, че се разделиха като приятели, въпреки че според мен тя е една себична кучка.“

Джени улови образа си в огледалото. Несъзнателно приглади косата си и се загледа в отражението си. „Къде отиде младостта ми? Не знам, но си отиде. Поне моята, на Дънкан не, той е още млад, млад за възрастта си — ако можеше само да се види. Тоя кучи син Гавалан! Не, Анди си е наред. Толкова се радвам, че се ожени отново за такова добро момиче. Морийн ще го държи изкъсо. А също и малката Електра. Боях се, че ще се ожени за онази малка китайка, секретарката му. Пфу! Анди е добре и Иран беше добре. Беше. Сега е време да си отидем и да се радваме на парите си. Определено е така. Но как? — Тя се изсмя високо. — Пак както винаги.“

Внимателно отвори фурната, премигна срещу топлината и миризмата, после отново я затвори. Не можеше да понася солен говежди пай.

Вечерята беше много хубава, соленият говежди пай — златистокафяв отгоре, точно както го харесваха.

— Ще отвориш ли виното, Дънкан? Персийско е, съжалявам, но е последната бутилка.

Обикновено бяха добре запасени и с френски, и с персийски вина, но тълпите, окуражавани от моллите, бяха разбили и изгорили всички магазини за алкохол в Техеран. Следваха строгия фундаментализъм на Хомейни — пиенето на алкохол, под каквато и да е форма беше забранено от Корана.

— Човекът на пазара ми каза, че никъде не се продава официално и дори пиенето в западните хотели сега е строго забранено.

— Това няма да продължи дълго, хората няма да издържат. Фундаментализмът също — отбеляза Петикин. — Не могат, не и в Персия. Исторически погледнато, шаховете винаги са били толерантни, и защо не? В продължение на три хиляди години Персия е била известна с красотата на жените си — погледни Азадех и Шаразад — и с лозята и вината. Какво ще кажеш за Омар Хаям и „Рубаят“ — не е ли това химн на виното, жените и песента? Да живее Персия, това ще ви кажа.

— Персия звучи много по-добре, отколкото Иран, Чарли, много по-екзотично, така както беше, когато за първи път дойдохме тук, и много по-хубаво — отвърна Джени. За момент тя се разсея от избухналата отново стрелба, после продължи припряно, за да прикрие нервността си. — Шаразад ми каза, че те самите винаги са я наричали Иран, или Айран. Изглежда, че Персия са я наричали древните гърци, Александър Велики и тъй нататък. Повечето персийци бяха щастливи, когато Реза шах издаде декрета, че отсега нататък Персия ще се нарича Иран. Благодаря ти, Дънкан. — Тя пое чашата с вино, полюбува се на цвета му и се усмихна.

— Всичко е великолепно, Джен — каза той и леко я притисна.

Виното беше ароматно. Както и паят. Но те не бяха радостни. Толкова неща ги тревожеха. Минаха още танкове. Пак имаше стрелба. Червените отблясъци над Джалех се разширяваха. Далечен рев на тълпи. Внезапно, по средата на десерта — фруктова салата с бишкоти и крем, един от любимите десерти на Макайвър — нахълта Ногър Лейн, един от пилотите им. Олюляваше се, дрехите му бяха изпокъсани, придържаше едно момиче. Тя беше висока, чернокоса и черноока, раздърпана и в шок, фъфлеше патетично на италиански; единият ръкав на палтото й бе почти откъснат, дрехите, лицето, ръцете и косата й бяха мръсни, сякаш бе паднала в някоя канавка.

— Бяхме приклещени между… между полицията и някаква гадна паплач — бързо каза Ногър, почти в несвяст. — Някой педераст ми беше източил резервоара и… но тълпата, сигурно бяха хиляди, Мак! За момент всичко беше нормално, после всички се втурнаха да бягат и те… тая паплач, излязоха от една странична улица, мнозина имаха пушки… и този ужасен рев: „Аллах-ул акбар, Аллах-ул акбар“, от който се смразяваш от ужас… после… после камъни, запалителни бомби, сълзотворен газ и какво ли не, когато полицията и войската пристигнаха. И танкове. Видях три и си помислих, че копелетата ще се разпръснат. После някой от тълпата започна да стреля, след това всички и… трупове, трупове навсякъде. Хукнахме да се спасяваме, после ни забелязаха някакви гадове и започнаха да викат „Американски сатани“ и ни нападнаха, приклещиха ни в една уличка. Опитах се да им кажа, че аз съм англичанин, а Паула италианка, а не… но те се нахвърлиха върху мен и… и ако не беше един молла, огромно мъжище с черна брада и черен тюрбан… та този… този педераст им каза да се дръпнат и, Господи, те ни пуснаха да си вървим. Той ни наруга и ни каза да се чупим… — Ногър сграбчи чашата уиски и жадно го изгълта, опитвайки се да си поеме въздух. Ръцете и коленете му трепереха неудържимо, но той не ги забелязваше. Макайвър, Джени и Петикин го слушаха ужасени. Момичето хълцаше тихо.

— Никога, никога не съм попадал в кошмар като този, Чарли — продължи Ногър Лейн потресен. — Войниците бяха млади като сганта и всички изглеждаха изплашени до смърт. Прекалено много им идва нощ след нощ тълпите крещят и хвърлят камъни… Саморъчна запалителна бомба улучи един войник в лицето и той лумна в пламъци, закрещя… и после тези копелета ни заклещиха и започнаха да малтретират Паула, нахвърлиха се върху нея, опипваха я, късаха й дрехите… Полудях и успях да хвана едно от тия животни и му размазах лицето — сигурен съм, че го заболя, натиках му носа между очите и ако не беше този молла…

— Успокой се, момчето ми — обади се Петикин загрижено, но младежът не му обърна никакво внимание и забързано продължи:

— … ако не беше този молла, който ме издърпа, щях да продължа да го удрям, докато не станеше на кайма. Исках да му извадя очите — Бога ми, опитах се, сигурен съм, че го направих… Исусе Христе, никога не съм убивал с голи ръце, никога не съм искал, до тази вечер, но сега поисках и щях да го направя…

Ръцете му трепереха. Той отмахна косата от очите си, гласът му стана остър, по-силен.

— Онези копелета, те нямаха право да ни докосват, но сграбчиха Паула и… и… — Сълзите го давеха, устата му се отваряше, но не излизаха никакви думи, в ъгълчетата й изби пяна. — И… и убивам… Исках да го убияяя…

Петикин рязко се наведе напред и зашлеви младия мъж с опакото на ръката си през лицето, просвайки го на дивана. Останалите се стреснаха. Лейн се вцепени за момент, после скочи на крака, за да се хвърли към нападателя си.

— Спри, Ногър! — изрева Петикин. Командата спря младежа. Той зяпна глупаво по-възрастния мъж, като стискаше юмруци.

— Какво ти става, по дяволите, за малко да ми счупиш ченето! — изръмжа Лейн яростно. Но сълзите му бяха спрели и очите му се проясниха отново. — Е?

— Извинявай, момко, но щеше да изперкаш, виждал съм го…

— Я стига! — избухна Лейн.

Овладя се, но им трябваше доста време да му обяснят всичко и да го успокоят, момичето също. То се казваше Паула Джанкани — високо момиче, стюардеса от „Алиталия“.

— Паула, скъпа, по-добре е да останеш тук тази вечер. Започна полицейският час. Разбираш ли?

— Да, разбирам. Да, говоря английски, мисля, че…

— Ела с мен, ще ти дам някои неща. Ногър, ти ще спиш на дивана.

По-късно Джени и Макайвър напразно се мъчеха, но не можеха да заспят — пречеха им ревовете и стрелбата в нощта.

— Искаш ли чай, Дънкан?

— Добра идея. — Той стана заедно с нея. — О, по дяволите, забравих! — Отиде до бюрото и извади една малка, лошо завита кутийка. — Честита годишнина. Не е кой знае какъв подарък — най-обикновена гривна, купих я на пазара.

— О, благодаря ти, Дънкан. — Докато я развиваше, тя му каза за саздърмата.

— Какъв кучи син! Няма нищо. Следващата година ще си купим в Шотландия.

Гривната беше сребърна с грубо обработени аметисти.

— О, толкова е красива, точно такава исках! Благодаря ти, мили.

— И аз на теб, Джен. — Той я прегърна и я целуна разсеяно.

Тя не обърна внимание на това. Повечето целувки днес — нейните също, бяха просто от привързаност, като погалване на любимото куче.

— Какво те тревожи, мили?

— Всичко е наред.

Тя го познаваше прекалено добре.

— Какво е това, което аз още не знам?

— Става все по-объркано. С всеки изминат час. Когато излезе от стаята с Паула, Ногър ни каза, че идват от летището. Полетът й на „Алиталия“, чартиран от италианското правителство за евакуирането на техните граждани, бил спрян за два дни. Имало разрешение да излетят по обед, той отишъл да я изпрати. Разбира се, излитането било отлагано и отлагано, както обикновено; после, точно преди смрачаване, полетът отново бил отменен, цялото летище закрито и казали на всички да си вървят. Целият ирански персонал просто изчезнал. И почти веднага след това група от тежковъоръжени — той имаше предвид именно тежковъоръжени — революционери започнали да се разгръщат по цялата аерогара. Повечето носели зелени ленти, но нанякои пишело ООПИ — „Организация за освобождение на Палестина и Иран“. Джен, Ногър го е видял с очите си.

— О, Господи — възкликна тя. — Значи е вярно, че ООП помага на Хомейни?

— Да, а щом му помагат, това вече променя нещата. Гражданската война току-що започна и ние сме въвлечени в нея.

3

В базата Табриз Едно: 11,05 вечерта.

Ерики Йоконен лежеше гол в сауната, която бе построил със собствените си ръце, и се обливаше в пот. Температурата бе над 40 градуса. Жена му Азадех лежеше до него, също унесена от горещината. Вечерта беше чудесна, с обилна храна и две бутилки от най-добрата руска водка, които беше купил на черно от Табриз и които подели с двамата английски инженери и представителя им на летището Али Даяти.

— Сега отиваме в сауната — им беше заявил точно преди полунощ. Но те, както обикновено, му бяха отказали — едва имаха сили да се изтъркалят до бунгалата си. — Хайде, Азадех.

— Моля те, не сега, Ерики — отвърна тя, но той просто се засмя и я вдигна със силните си ръце, загърна я в коженото й палто и я изнесе през вратата на бунгалото им покрай натежалите от сняг борове. Въздухът беше мразовит. Носеше я с лекота. Влезе в малката барака, долепена до гърба на бунгалото им. Свалиха си дрехите в топлата съблекалня и след това голи влязоха в сауната. И сега лежаха тук — Ерики доволен, Азадех, дори след година семеен живот, все още несвикнала с нощния ритуал.

Той се бе опрял на ръката си и я гледаше. Тя се бе излегнала на дебела хавлиена кърпа на отсрещната пейка. Очите й бяха затворени и той гледаше как гърдите й се повдигат и отпускат, наслаждаваше се на красотата й — на гарвановочерната й коса, на издяланите сякаш с длето арийски черти, на прекрасното тяло и млечнобялата кожа — и както винаги беше изпълнен с очарованието, което излъчваше Азадех, толкова дребна в сравнение с неговите метър и деветдесет.

„Богове на прадедите ни, благодаря ви, че ме дарихте с такава жена“ — помисли си той. За момент се зачуди на какъв език мисли. На кой от четирите — финландски, шведски, руски или английски? Какво значение имаше! Ерики отново се отдаде на горещината и остави мислите си да де реят сред парата, която се надигаше от камъните, наредени с грижа и любов. Беше страхотно доволен, че построи сауната си сам, както си му е редът, че дялаше дънерите, както ги бяха дялали прадедите му в продължение на векове.

Първото нещо, което направи, когато го назначиха тук преди четири години, бе да избере и отсече дърветата. Другите го мислеха за луд. Той добродушно повдигаше рамене.

— Без сауна животът е нищо. Първо се строи сауната, а след това къщата. Без сауна къщата не е къща. Вие, англичаните, нищо не знаете — нищо за живота. — Беше се изкушавал да им каже, че се е родил в сауна както много финландци. А защо не — колко разумно, като си помислиш: най-топлото място в къщата, най-чистото, най-тихото, най-почитаното. Никога не им каза, сподели само с Азадех. И тя разбра. „О, да — помисли си той дълбоко удовлетворен, — тя разбира всичко.“

Навън гората беше тиха, нощното небе безоблачно, звездите ярки, снегът поглъщаше звуците. На половин миля беше единственият път през планините. Той криволичеше северозападно от Табриз десет мили, по-нататък още няколко мили на север към съветската граница, завиваше северно от планините на югоизток, чак до Техеран, на триста и петдесет мили.

В базата Табриз Едно живееха двама пилоти — другият беше в отпуск в Англия — и двама инженери. Останалите бяха иранци: двама готвачи, осем наемни работници, радист и представителят на летището. Зад хълма беше селцето Абу-Мард, а в долината долу — дървообработващата фабрика, принадлежаща на Горския монопол „Иран Тимбър“, която те обслужваха по договор. 212 превозваше работници и оборудване в горите, помагаше в строителството на лагери и трасира няколкото пътя, които можеха да бъдат прокарани, след това обслужваше лагерите, като сменяше персонала и оборудването и извозваше болните и претърпелите злополука. За повечето от изолираните лагери 212 беше единствената връзка с външния свят и пилотите бяха на почит. Ерики обичаше този начин на живот и земята, толкова приличаща на Финландия, че понякога му се струваше, че сякаш е отново вкъщи.

Сауната допълваше пейзажа. Малката барака с две стаи на гърба на бунгалото беше скрита за останалите и построена с традиционния мъх между гредите — за изолация, а дървеното огнище, което нагряваше камъните, беше добре вентилирано. Някои от камъните — горния слой, беше донесъл чак от Финландия. Дядо му ги бе извадил от дъното на езеро — там са най-добрите камъни за сауна, и му ги беше дал по време на последния отпуск, преди осемнадесет месеца.

— Вземи ги, синко, с тях сигурно ще тръгне и тонто — малката кафява фея, духът на добрата финландска сауна, въпреки че искаш да се ожениш за една от онези чужденки, а не за някоя като теб. Наистина не те разбирам.

— Като я видиш, дядо, и ти ще я боготвориш. Тя има синьо-зелени очи, черна, много черна коса, има…

— Ако те дари с много синове… е, ще видим. Разбира се, отдавна вече ти е дошло времето да се жениш — я какъв хубав мъж си, но чак за чужденка… Казваш, че била учителка?

— Тя е член на Иранския образователен корпус — това са млади хора, мъже и жени, доброволци в служба на държавата, които ходят по селата и учат селяните и най-вече децата да четат и пишат. Шахът и жена му основаха корпуса преди няколко години и Азадех се е включила в него на двадесет и една. Тя е от Табриз, където работя, преподава в нашето селище в сменно училище… срещнах я преди седем месеца и три дни. Тогава тя беше на двадесет и четири…

Ерики пламна. Спомни си как я видя за първи път — спретната в униформата, с пусната коса, седеше на горската поляна, заобиколена от деца; след това му се усмихна, а той видя учудването в очите й — от ръста му — и веднага разбра, че това е жената, която бе чакал през целия си живот. Тогава беше на тридесет и шест. „Ах — помисли Ерики, загледан лениво в нея, благословен да е горският дух, който ме отведе в онази част на гората. Още само три месеца и след това цели два месеца отпуск. Добре ще е, ако мога да й покажа Суоми — Финландия.“

— Време е, Азадех, скъпа — подкани я той.

— Не, Ерики, още не, не още — отвърна тя, полузаспала, замаяна от горещината, а не от алкохола, защото не пиеше. — Моля те, Ерики, не о…

— Прекалено горещо не е добре за теб — каза той твърдо. Винаги разговаряха на английски, въпреки че тя знаеше и руски — майка й беше половин грузинка, от граничната зона, където беше полезно и разумно да знаеш и двата езика. Говореше и турски, най-използувания език в тази част на Иран, азербайджански и, разбира се фарси. С изключение на няколко думи той не знаеше нито фарси, нито турски. Ерики седна и избърса потта от тялото си, след това се наведе и я целуна. Тя отвърна на целувката му и потръпна, когато ръцете им се устремиха едни към други.

— Ти си лош човек, Ерики — каза тя и се изправи гордо. — Готова ли си?

— Да! — Тя се притисна към него, а той я вдигна на ръце и премина от сауната в съблекалнята, после отвори вратата и излезе навън, на мразовития въздух. Тя спря да диша, когато студът я обгърна, и увисна на ръцете му, а той загреба малко сняг и я разтри, карайки плътта й да тръпне и гори, но не до болка. След секунда тя се загря и отвътре, и отвън. Трябваше й цяла година, докато свикне със снежната баня след сауната. Защото без нея сауната не струваше пукната пара. Тя бързо направи същото с него, след това се втурна щастлива обратно към топлата барака, оставяйки го да се търкаля и бъхти в снега още малко. Ерики не забеляза групата мъже и моллата малко по-нагоре, наполовина скрити зад дърветата до пътеката, само на петдесет метра. Видя ги точно когато влизаше, кипна и затръшна вратата.

— Навън има няколко селяндури. Сигурно са ни гледали. Това вече е прекалено!

Азадех беше не по-малко вбесена и двамата припряно се облякоха. Той нахлузи панталоните, кожените си ботуши и дебелия пуловер, грабна огромната секира и се втурна навън. Мъжете бяха все още там и той ги атакува с ръмжене, вдигнал брадвата високо. Те се разпръснаха, когато той се развихри сред тях, но един вдигна пушка й стреля във въздуха. Ехото отекна в планините. Ерики се подхлъзна, спря, гневът му се стопи. Никога преди не го бяха заплашвали с пушка, нито пък я бяха насочвали към стомаха му.

— Хвърли брадвата — каза мъжът на лош английски — или ще те убия.

Ерики се поколеба. В този момент дотича Азадех, застана между тях, блъсна пушката настрани и закрещя на турски:

— Как се осмелявате да идвате тук? Как се осмелявате да носите пушки — какви сте вие, бандити? Това е наша земя. Махайте се от земята ни или ще ви вкарам в затвора. — Тя бе наметнала тежкото си кожено палто върху роклята си и трепереше от гняв.

— Тази земя е на народа — навъсено рече моллата, който стоеше настрана. — Покрий си косата, жено. Покрий си…

— Кой си ти, молла? Не си от моето село. Кой си ти?

— Аз съм Махмуд, молла на джамията Хайста в Табриз. Не съм от вашите лакеи — рече той ядосано и отскочи, защото Ерики се хвърли към него. Мъжът с пушката залитна и падна, но друг, достатъчно далеч, вдигна своята.

— В името на Аллаха и неговия Пророк, спрете тази чуждоземна свиня или ще ви пратя и двамата в ада. Точно това заслужавате.

— Ерики, спри! Остави тия кучета на мен — извика Азадех на английски, след това изкрещя на натрапниците: — Какво търсите тук? Това е наша земя, земя на баща ми Абдула хан, хан на горгоните, родственик на каджарите, управлявали тук векове.

Очите й бяха привикнали с тъмнината й сега тя се вглеждаше в тях. Бяха десетина, всички млади, всички въоръжени, непознати, всички, освен един — каландара, старейшината на селото.

— Каландар, как посмя да дойдеш тук?

— Съжалявам, Ваше Височество. — Той започна да се извинява. — Моллата каза да го доведа тук по тази пътечка, не по главния път и така…

— Какво искаш, паразит такъв? — обърна се тя към моллата.

— По-кротко, жено — отвърна, той още по-сърдито. Скоро ще дойдем на власт. Коранът има закони за голотата и разпуснатия живот: убиване с камъни и камшик.

— Коранът има закони и за нарушаване на границите, закони срещу разбойниците, заплашването на мирни хора, за бунтове срещу техните управници и благородници. Аз не съм от вашите наплашени и неграмотни жени. Знам кои сте вие и какво сте били винаги — паразити по селата и хората. Какво искате?

Откъм базата бързо се катереха хора с електрически фенери. Начело бяха двамата гуреливи англичани — Дибъл и Арбъри, Али Даяти предпазливо ги следваше. Всички бяха разчорлени, набързо облечени и разтревожени.

— Какво става? — попита Даяти и се взря в тях през дебелите си очила. Родът му служеше и бе покровителствуван от хановете на горгоните открай време. — Кои сте…

— Тия кучета — започна Азадех разгорещено — се появиха в тъмното…

— Дръж си езика, жено — изръмжа моллата гневно и се обърна към Даяти: — Кой си ти?

Даяти видя, че непознатият е молла, и поведението му веднага се промени.

— Аз съм представител на „Иран Тимбър“ тук, ваше преподобие. Какво има, мога ли да направя нещо за вас?

— Трябва ни хеликоптерът. На зазоряване го искам за полети до лагерите.

— Съжалявам, ваше преподобие, машината е разглобена за ремонт. Правило на чужденците е да…

Азадех го прекъсна гневно.

— Молла, с какво право смееш да идваш тук посред нощ и да…

— Имам Хомейни е издал заповед…

— Имам? — повтори тя шокирана. — С какво право наричаш аятолах Хомейни така?

— Той е имам. Издал е заповеди и…

— Къде в Корана или Шарията се казва, че един аятолах може да бъде имам и да заповядва на правоверните? Къде е казано, че…

— Ти не си ли шиитка? — попита моллата вбесен. Съзнаваше, че хората му го слушат.

— Да, шиитка съм, но не съм необразована глупачка, молла! — Последната дума прозвуча като ругатня. — Отговаряй!

— Моля ви, Ваше Височество — повтаряше Даяти. — Моля, оставете това на мен, моля, умолявам ви!

Но тя се разкрещя яростно, моллата и другите се присъединиха, настроението ставаше застрашително. Ерики вдигна брадвата и изрева вбесен, защото не можеше да разбере какво говорят. Внезапно настъпи тишина, после един от мъжете вдигна автомата си.

— Какво иска това копеле, Азадех? — попита Ерики. Тя му обясни.

— Даяти, кажи му, че не може да получи моя 212 и да изчезват от земята ни веднага или ще повикам полиция.

— Моля ви, капитане, моля ви, позволете ми аз да се разбера с тях. — Даяти се изпоти от притеснение, да не би Азадех да се намеси в разговора. — Моля ви, Ваше Височество, моля ви, приберете се! — После се обърна към двамата инженери. — Всичко е наред, можете да си лягате. Аз ще се оправя.

Чак тогава Ерики забеляза, че Азадех е още боса, и я грабна на ръце.

— Даяти, кажи на този вшивый майкоебец и на другите, че ако дойдат пак тук през нощта, ще им счупя вратовете и че ако той или някой друг докосне и един косъм от главата на жена ми, ще го преследвам и в ада, ако трябва.

И си тръгна — огромен в гнева си, а двамата инженери го последваха.

Глас на руски го спря.

— Капитан Йоконен, мога ли да ви кажа няколко думи след малко?

Ерики се обърна. Азадех, която още лежеше на ръцете му, се стегна. Мъжът стоеше най-отзад, едвам се виждаше — очевидно не се различаваше много от останалите, тъй като и той бе облечен в окъсани дрехи.

— Да — отвърна Ерики на руски, — но не носете пушка в къщата ни, нито пък нож. — И се отдалечи гордо.

Моллата се приближи към Даяти, очите му бяха студени като камък.

— Какво каза тоя проклет чужденец, а?

— Беше груб, всички чужденци са груби, нейно височество — жената, и тя също.

Моллата се изплю в снега.

— Пророкът е установил закони и наказание за такова поведение; народът има закони срещу наследствени богатства и заграбване на земи, земята принадлежи на народа. Скоро справедливи закони и наказания ще ръководят всички ни завинаги и в Иран ще цари мир. — Той се обърна към другите: — Голи в снега! Да се показва гола навън, да нарушава всички закони на благоприличието! Блудница! Какво друго са горгоните, освен лакеи на шаха изменник и неговото куче Бахтияр, а? — Той отново погледна към Даяти. — Какви са тези лъжи за хеликоптера?

Опитвайки се да прикрие страха си, Даяти веднага отговори, че след хиляда и петстотин часа полет във въздуха според чуждестранните разпоредби, наложени и потвърдени със заповед на шаха и правителството, се прави задължителен ремонт.

— На незаконното правителство — прекъсна го моллата.

Разбира се, разбира се, че е незаконно — съгласи се Даяти веднага, поведе ги нервно към хангара и запали лампите — базата имаше малък генератор и беше с независимо захранване. Двигателите на 212 лежаха на земята, подредени част до част, в стройни редове.

— Нищо не зависи от мен, ваше преподобие, чужденците си правят каквото си искат… — После добави бързо: — Всички знаем, че „Иран Тимбър“ принадлежи на народа, и въпреки това шахът прибира всички пари. Аз нямам никаква, власт над тези сатанински чужденци, нито пък върху правилата им. Нищо не мога да направя.

— Кога ще може да лети? — попита рускоговорещият мъж на отличен турски.

— Инженерите обещаха след два дни — отвърна Даяти и се помоли наум. Беше много уплашен, въпреки че усилено се опитваше да не го показва. Сега му беше ясно, че тези мъже са муджахидини, левичари, споделящи финансираната от Съветите теория, че ислямът и Маркс са съвместими. — Всичко е в ръцете на Аллаха. Два дни. Чуждите инженери чакат някакви резервни части, които закъсняват.

— Какви са те?

Той живо му обясни. Бяха някакви дребни части и лопата за опашната перка.

— Колко летателни часа има опашното витло?

Даяти провери бордния дневник, пръстите му трепереха.

— Хиляда и седемстотин и три.

— Бог е с нас — рече мъжът и се обърна към моллата. — Можем спокойно да използуваме старата перка поне още петдесет часа.

— Но ресурсът на витлото… Летателното свидетелство е невалидно — отвърна Даяти, без да се замисли. — Пилотът няма да лети, защото правилата за полети изискват…

— Сатанински правила.

— Прав си — прекъсна го онзи, който знаеше руски. — Някои от тях наистина са такива. Но правилата за безопасност са важни за хората, а още по-важно е, че Аллах е създал правила в Корана за камилите и конете и как да се грижим за тях, и те важат и за самолетите, които също са дар Божи и също ни помагат да служим на Бога. Ето защо ние трябва да се грижим за тях съвестно. Нали си съгласен, Махмуд?

— Разбира се — отвърна моллата нетърпеливо и очите му се впиха в Даяти, който пак се разтрепери. — Ще се върна след два дни, на зазоряване. Нека хеликоптерът и пилотът да са готови да вършат Божии дела за народа. Ще посетя всички лагери в планините. Има ли други жени тук?

— Само… само жените на двама работници и… моята жена.

— Те носят ли чадори и фереджета?

— Разбира се — излъга моментално Даяти. Да носиш фередже беше незаконно, Реза шах бе отменил фереджетата през 1936 година, като направи чадора въпрос на избор, а Мохамад шах даде право на глас на жените през 1964.

— Добре, напомни им, че Бог и народът виждат дори в безчестното владение на чужденеца. — Махмуд се обърна на пети и закрачи тежко, другите го последваха.

Когато остана сам, Даяти избърса потта от челото си, благодарен, че е правоверен и че сега жена му ще носи чадор, ще е покорна и като майка му ще, се държи благопристойно, а не да носи джинси като нейно височество. Как я нарече моллата очи в очи? Аллах да го пази, ако Абдула хан чуе… Въпреки че, разбира се, моллата е прав и, разбира се, Хомейни е прав, Аллах да бди над него.

Бунгалото на Ерики: 11,23 вечерта.

Когато на вратата се почука, двамата седяха един срещу друг на масата в голямата стая на бунгалото. Ерики нареди на Азадех да отиде в спалнята, но да остави вратата отворена, за да може да чува. Беше й дал пушката, с която ходеше на лов. „Използувай я без страх. Ако той влезе в спалнята, значи аз вече съм мъртъв“ — така й беше казал. Ножът му пуко беше в канията под колана, точно на кръста. Ножът пуко си беше нож като нож, оръжие на всички финландци. Смяташе се за нещастие — а и беше опасно, да не го носи човек. Във Финландия беше забранено да го носиш открито, можеше да се сметне за предизвикателство, но никой не излизаше без него в планината. Ерики Йоконен прецени ръста на мъжа.

— И така, капитане, извинете ме за нахлуването. — Мъжът беше тъмнокос, малко под метър и осемдесет, над тридесетгодишен, с лице, загрубяло от ветровете, тъмни очи и славяно-монголска кръв, наследена кой знае откъде. — Казвам се Фьодор Ракоци.

— Ракоци е име на унгарски революционер — отвърна Ерики рязко. — А от акцента личи, че сте грузинец. Ракоци не е грузинска фамилия. Какво е истинското ви име — и званието ви в КГБ?

Мъжът се засмя.

— Вярно е, че акцентът ми е грузински и съм руснак от Грузия, от Тбилиси. Дядо ми е дошъл от Унгария, но не е родственик на революционера, който някога е станал принц на Трансилвания. Нито пък е бил мюсюлманин, както баща ми и аз. Ето виждате ли, и двамата знаем по малко от историята, да благодарим на Бога — каза той със задоволство. — Аз съм инженер на ирано-съветския тръбопровод за природен газ, на база точно над границата, в Астара, на Каспийско море, и съм поддръжник на Иран и Хомейни, Господ да го благослови, и противник на шаха и американците.

Беше доволен, че му бяха дали сведения за Ерики Йоконен. Част от легендата му беше вярна. Той наистина беше от Грузия, от Тбилиси, но не бе мюсюлманин, нито пък името му бе Ракоци. Истинското му име беше Игор Мжитрик, капитан от КГБ, специалист, прикрепен към 116-а военновъздушна дивизия, разположена непосредствено по границата северно от Табриз. Беше един от стотиците законспирирани агенти, внедрени в северен Иран от месеци и действуващи сега почти свободно. Беше тридесет и четири годишен, офицер от КГБ също като баща си и беше служил шест месеца в Азербайджан. Английският му бе добър, говореше фарси и турски гладко и въпреки че не можеше да лети, знаеше много за хеликоптерите, които непосредствено поддържаха неговата дивизия.

— Колкото до званието ми — допълни той благо, — то е „приятел“. Ние, руснаците, сме добри приятели на финландците, нали?

— Да, да, истина е. Руснаците — да, комунистите — не. Съветите не са приятели. Царска Русия ни беше приятел в миналото, да, когато бяхме херцогство на Русия. Атеистична Съветска Русия беше приятелски настроена след 1917, когато станахме независими. Сега Съветска Русия също е приятел. Да, сега. Но не и през тридесет и девета. Не и по времето на Зимната война. Не, не и тогава.

— Нито пък вие бяхте през четиридесет и първа — отбеляза Ракоци остро. — През четиридесет и първа вие тръгнахте на война срещу нас със смърдящите нацисти, съюзихте се с тях срещу нас.

— Наистина, но само за да си вземем обратно нашата земя, Карелия, провинцията, която ни откраднахте. Ние не стигнахме до Ленинград, а можехме да го направим. — Ерики чувствуваше допира на ножа до тялото си и беше доволен. — Въоръжен ли сте?

— Не. Нали казахте да не идвам въоръжен. Пушката ми е пред вратата. Нямам нож пуко, нито пък се нуждая от него. В името на Аллаха, аз съм приятел.

— Добре. Човек има нужда от приятели. — Ерики наблюдаваше мъжа, ненавиждайки това, което той символизираше: Съветска Русия, без да бъде провокирана, беше нахлула във Финландия през 1939 година, веднага след като Сталин подписа съветско-германския пакт за ненападение. Малката финландска армия се бе отбранявала самичка. Бяха отбивали съветските пълчища в продължение на сто дни, през Зимната война, а след това бяха прегазени. Бащата на Ерики бе убит, защитавайки Карелия, югоизточната провинция, където Йоконен бяха живели векове. Съветският съюз веднага анексира провинцията. Финландците бързо я напуснаха. Всички. Нито един от тях не би стоял под съветски флаг и така земята опустя. Ерики беше само на десет месеца. Хиляди измряха в това масово преселение. Майка му също умря. Това беше най-лошата зима в паметта на живите.

„А през четиридесет и пета — си помисли Ерики, едва сдържайки яростта си, — през четиридесет и пета Америка и Англия ни предадоха и оставиха нашите земи в ръцете на агресора, но ние нищо не сме забравили. Нито пък естонците, латвийците, литовците, източногерманците, чехите, унгарците, българите, словаците, румънците — списъкът е безкраен. Ще дойде денят на равносметка със Съветите, о, да, все някога ще дойде денят на разплата със Съветите — и най-вече за руснаците, които най-много страдаха от техния камшик.“

— За грузинец знаеш прекалено много за Финландия — каза той спокойно.

— Финландия е много важна за Русия. Разведряването между нас върви, безопасно е и е поука за света, защото доказва, че антисъветската американска империалистическа пропаганда е мит.

Ерики се усмихна.

— Сега май не е време за политика, а? Късно е. Какво искате от мен?

— Приятелство.

— А, лесно се иска приятелство, но както сигурно ви е известно, да го получиш от финландец не е толкова лесно. — Ерики се протегна за почти празната бутилка водка на бюфета, взе и две чаши. — Шиит ли сте?

— Да, но не добър, да ми прости Аллах. Понякога пия водка, ако питате за това.

Ерики наля.

— Наздраве. — Те отпиха. — А сега, моля, да се върнем на въпроса.

— Скоро Бахтияр и неговите американски лакеи ще бъдат изхвърлени от Иран. Скоро в Азербайджан ще настане хаос, но вие няма от какво да се страхувате. Ползувате се с добро име тук, съпругата ви и нейното семейство също и ние бихме искали вашето… вашето съдействие за омиротворяването на тези планини.

— Аз съм обикновен пилот на хеликоптер, работя в британска компания, която е в договорни отношения с „Иран Тимбър“, и политиката не ме интересува. Ние, финландците, сме аполитични, не си ли спомняте?

— Ние сме приятели, да. Имаме едни и същи интереси да се запази мирът в света.

Огромният десен юмрук на Ерики се стовари върху масата, внезапно избухналата му ярост накара руснака да се дръпне уплашено. Бутилката полетя и падна на земята.

— Вече два пъти ви помолих любезно да кажете какво искате — изрече Ерики със същия спокоен глас. — Имате десет секунди на разположение.

— Много добре — процеди през зъби гостът. — Искаме вашите услуги за превозването на групи в лагерите през следващите няколко дни. Ние…

— Какви групи?

— Молли от Табриз и техни последователи. Искаме…

— Получавам заповеди само от собствената си компания, а не от молли или революционери или от хора, които идват с пушки през нощта. Разбрахте ли?

— Вие разберете, че е по-разумно да ни послушате, капитан Йоконен. А също и горгоните. Всички горгони — каза назидателно Ракоци и Ерики почувствува как кръвта му се качва в главата. — „Иран Тимбър“ е вече в стачка и е на наша страна. Те ще ви дадат съответните заповеди.

— Добре, в такъв случай ще чакам да видя какви ще бъдат те. — Ерики се изправи с целия си ръст. — Лека нощ.

Руснакът също стана и се втренчи в него ядосано.

— Вие и съпругата ви сте достатъчно интелигентни, за да разбирате, че без американците и развращаващото им ЦРУ Бахтияр е загубен. Това смахнато копеле Картър е заповядал на американски кораби и хеликоптери да навлязат в Турция, а на американската военна флота — в Залива… Отряд с особено назначение с ядрен самолетоносач и кораби за поддръжка, подводници и самолети с ядрено въоръжение — военна флота и…

— Не вярвам!

— Може и да не вярвате, разбира се, но те се опитват да започнат война, на което ние естествено трябва да реагираме. На военната игра трябва да отговорим със същото, защото те, разбира се, ще използуват Иран срещу нас. Всичко това е лудост — ние не искаме ядрена война… — Ракоци наистина не я искаше, с цялото си сърце. Само преди няколко часа неговите началници го бяха предупредили със зашифрован код по радиото, че всички съветски войски на границата са в бойна готовност — една степен преди бойната тревога — поради придвижването на самолетоносача и всички ядрени ракети са в същата степен на бойна готовност. Най-лошото беше, че се съобщаваше за големи придвижвания на китайски войски по дългата осем хиляди километра граница с Китай.

— Този мръсник Картър с проклетия му Пакт за приятелство с Китай ще ни хвърли във въздуха при първа възможност.

— Ако е рекъл Господ — обади се Ерики.

— Иншаллах, да, но защо да се превръщаме в подплашени кучета на американците или пък на също толкова противните британски съюзници? Народът ще победи, ние ще победим. Помогнете ни, няма да съжалявате, капитане. Нуждаем се единствено от вашите умения за няколко дни…

Той внезапно спря. Приближаваха се тичащи стъпки. Ножът на Ерики моментално се озова в ръката му и той пъргаво като котка скочи между входната врата и спалнята. Вратата се отвори с трясък.

— САВАК — прошепна някакъв едва виждащ се мъж и си плю на петите.

Ракоци се спусна към изхода, грабна оръжието си.

— Настояваме за помощта ви, капитане. Не забравяйте! — И изчезна в нощта.

Азадех влезе в дневната. Стискаше пушката, лицето й беше бяло като платно.

— Какво ти каза той за самолетоносача? Не можах да го разбера.

Ерики й разказа и тя ахна.

— Това означава война, Ерики!

— Да, ако стане. — Той се облече. — Стой тук. — Излезе и затвори вратата. Виждаше светлините на приближаващи се коли — летяха по черния път, който съединяваше базата с шосето между Табриз и Техеран. Щом очите му свикнаха със светлината, той можа да различи две коли и един военен камион. След секунда водещата кола спря, другата също и от тях наскачаха войници и полиция.

— А, капитан Йоконен, добър вечер — поздрави слезлият от първата кола офицер. — Чухме, че някакви революционери били тук, комунисти от Туде може би. Получихме съобщение, че е имало стрелба. — Говореше на перфектен английски. — Добре ли е Нейно Височество? Някакви проблеми?

— Не, засега не, благодаря ви, полковник Мазарди. — Ерики го познаваше доста добре. Офицерът беше братовчед на Азадех и шеф на полицията в района. „Но САВАК? Това вече е друго — помисли си той неспокойно! — Дори да е от САВАК, не искам и да знам.“ — Заповядай, влез.

Азадех беше доволна да види братовчед си, благодари му, че е дошъл, и двамата му разказаха какво се бе случило.

— Значи руснакът се казва Ракоци, Фьодор Ракоци? — попита братовчедът Мазарди.

— Да, но това очевидно беше лъжа — отвърна Ерики. — Сигурно е от КГБ.

— И въобще не спомена защо искат да посетят лагерите?

— Не.

Полковникът се замисли за момент, после въздъхна.

— Значи моллата Махмуд иска да лети, а? Глупаво от страна на божи човек. Да лети! Много е опасно, особено ако е ислямски марксист — какво светотатство! Летящи хеликоптери, може лесно да паднеш, така са ми казвали. Може би ще трябва да го уредим. Не се тревожете, скоро ще набутаме тази разбунила се сган обратно във въшливите им дупки. Скоро Бахтияр ще ни нареди да озаптим тези кучета. И подстрекателя Хомейни. Трябва бързо да обуздаем този предател. Французите трябваше да му надянат намордник веднага щом влезе във Франция. Нерешителни глупаци! Глупаци! Но те винаги са били нерешителни, бъркат се, където не им е работата и са против нас. Французите винаги са завиждали на Иран. — Той стана. — Съобщете ни, когато хеликоптерът ви бъде годен за летене. Каквото и да стане, ще дойдем пак след два дни, точно преди зазоряване. Да се надяваме, че моллата и неговите приятели, особено руснакът, ще се върнат.

Мазарди си тръгна. Ерики сложи чайника да загрее вода за кафе и каза замислено:

— Азадех, приготви багаж за един ден. Тя го погледна втрещено.

— Какво?

— Ще вземем колата и ще отидем в Техеран. Тръгваме след няколко минути.

— Няма нужда, Ерики.

— Ако хеликоптерът беше в състояние да лети, щяхме да вземем него, но не може.

— Не се тревожи, мили. Руснаците винаги много са искали Иран и винаги ще го желаят — царете, Съветите, без разлика. Винаги са искали Иран, а ние никога не сме ги допускали и никога няма да ги допуснем. Не си струва да се безпокоиш заради няколко фанатици и един-единствен руснак, Ерики.

Той я погледна.

— Тревожа се заради американската флота в Турция, заради американския отряд със специално назначение и за това, защо КГБ мисли, че „аз и моята съпруга сме достатъчно интелигентни“, защо онзи беше толкова нервен, защо те знаят толкова много за мен и теб и защо „настояват“ за моите услуги. Иди и приготви багажа, скъпа, докато има още време.

Събота

10 февруари 1979 г.

4

Въздушната база в Ковис: 3,32 сутринта.

Предвождана от моллата Хусаин Ковиси, крещящата тълпа напираше към открития, облян в светлина портал и бодливата мрежа на оградата около огромната база. Нощта беше тъмна, много студена, всичко беше потънало в сняг. Бяха три-четири хиляди, повечето младежи, някои въоръжени, в първите редици няколко млади жени в чадори прибавяха своите викове към общата врява: „Бог е велик… Бог е велик…“. Оттатък портала, обърнати към тълпата, се бяха разпръснали взводове изнервени войници от охраната с готови пушки, имаше и резерви, всички офицери бяха с револвери. Два танка „Центурион“ чакаха по средата на пътя, готови за бой, двигателите им ръмжаха, командирът на лагера и няколко офицери стояха наблизо. Зад тях имаше камиони, натъпкани с още войници, фаровете им осветяваха портала и оградата — на един войник се падаха по двадесет-тридесет души. Зад камионите бяха хангарите, сградите на базата, казармите и офицерският стол, навсякъде налитаха купища нетърпеливи хора от обслужващия персонал, всички облечени набързо, тъй като тълпата беше пристигнала едва преди половин час с искания базата да им се предаде в името на аятолах Хомейни.

Командуващият лагера отново заговори по високоговорителя.

— Разпръснете се веднага! — Гласът му беше суров и заплашителен, но ревът на тълпата го надвика: „Аллах-ул акбар…“

Нощта беше облачна, дори южните склонове на покритите със сняг планини Загрос, издигащи се над базата, не се виждаха. Базата беше основната главна квартира на С-Г в Южен Иран, както и място на домуване за две ескадрили на Иранските военновъздушни сили със самолети F4, а от въвеждането на военното положение — и на бригада „Центуриони“. Зад оградата, на изток, на стотици акри се простираше гигантската рафинерия, високите комини бълваха пушек и огън в нощта — газът изгаряше във въздуха. Въпреки че целият завод беше в стачка и бе затворен, отделни райони от него бяха осветени: там беше основният състав от европейци и иранци, допуснати от стачния комитет, за да поддържат в безопасност рафинерията, подхранващите тръбопроводи и резервоарите.

— Бог е велик… — извика Хусаин отново, тълпата веднага поде вика и той отново влезе в главите и сърцата на войниците. Един от тях — стоеше на първия ред — беше Али Беведан, новобранец като всички останали, млад като всички останали, до неотдавна селянин като всички останали и като другите, извън оградата. „Аз съм на страната на Бога и съм готов да стана мъченик за Вярата и Пророка, да бъде благословено името му! — мислеше си той. — О, Боже, позволи ми да стана мъченик и да отида направо в рая, както е обещано на правоверните. Позволи ми да пролея кръвта си за исляма и Хомейни, а не да защитавам злите слуги на шаха!“

Живите слова на Хомейни пулсираха в ушите му, слова от касетата, която техният молла им беше пуснал в джамията преди два дни: „… Войници, присъединете се към братята и сестрите си в Божието дело, бягайте от казармите с оръжието си, не се подчинявайте на незаконните заповеди на генералите, свалете незаконното правителство! Служете на Божието дело, Бог е велик…“

Сърцето му заби по-силно, той пак чуваше гласа, плътния, дълбок селски глас на водача на водачите, който правеше всичко ясно: „Бог е велик, Бог е велик…“

Младият мъж не разбра, че вече вика с тълпата, че очите му са приковани към неговия молла, който беше оттатък портала, откъм страната на Бога, навън, водейки тези, които наричаше сестри и братя, които се бяха вкопчили във вратите и се опитваха да ги разрушат. Войниците се раздвижиха още по-нервно, гледаха го втрещено, без да смеят да кажат нищо, хвалебствията проникваха и в техните глави и сърца. Мнозина от вътрешната страна на оградата искаха да отворят вратата. Мнозина биха го направили, ако не бяха офицерите и сержантите им и неизбежните наказания, даже смърт — а всички знаеха, че тя ще е наградата за бунта.

„На страната на Бога, отвън…“

Мозъкът на младия мъж сякаш избухна заедно със словата и той не чу, че сержантът го вика, нито пък го видя, виждаше само вратата, затворена пред правоверните. Хвърли пушката си и се втурна към портала — той беше на около петдесет метра по-нататък. За секунди настъпи страхотна тишина, всички очи — на тези отвътре и на тези отвън, се бяха втренчили в него.

Полковник Мохамед Пешади, командуващият лагера, стоеше до танка си. Беше строен мъж със сивееща коса, с безупречна униформа. Гледаше как младежът вика: „Аллах-ул акбаррр…“ — чуваше се само неговият глас.

Когато новобранецът беше само на пет метра от оградата, полковникът направи знак на старшия сержант до себе си и заповяда тихо:

— Убий го.

Бойният вик на младежа, който сега блъскаше решетките, отекваше в ушите на сержанта. С рязко движение той издърпа пушката от стоящия най-близо войник, вдигна я, наведе се за момент към танка, прицели се в тила на младия мъж и натисна спусъка. Видя как лицето му избухна и струйки кръв и мозък изпръскаха хората зад вратата. После тялото се отпусна и грозно увисна на телената мрежа.

За момент настъпи още по-дълбока тишина. После, като един, начело с Хусаин, тълпата се втурна напред — сган от викащи, безчувствени, безмозъчни същества. Тези в предните редици дърпаха мрежите, без да обръщат внимание на бодлите, които разкъсваха ръцете им. Отзад другите ги бутаха. Започнаха да се катерят по оградата.

Затрака картечница. Полковникът смушка офицера, който седеше в танка.

Изведнъж от дулото на осемдесетмилиметровото оръдие, насочено точно над главите на тълпата, избухна пламък. Зарядът беше халосен, но внезапността на експлозията накара атакуващите да се разбягат от вратите в паника, половин дузина войници хвърлиха пушките си, също толкова шокирани, неколцина побягнаха, невъоръжените зяпачи се разпръснаха ужасени. Вторият танк стреля по-близо до земята, огънят лумна по-ниско.

Тълпата се разцепи. Мъже и жени се разбягаха от вратите и оградата, запищяха стъпкани хора. Първият танк отново стреля, отново лумнаха пламъци и земята пак се разтресе от детонацията. Тълпата се втурна да бяга още по-бързо. Пред вратите остана само моллата Хусаин. Олюля се като пиян, заслепен и оглушен, после ръцете му се хванаха за скобите на вратата и той увисна на нея. Веднага, инстинктивно, няколко души хукнаха към него, за да му помогнат — войници, сержанти, дори един офицер.

— Стой! — изрева полковник Пешади, дръпна микрофона и го включи на максимална мощност. Гласът му проряза нощта. — Всички войници да останат по местата си! Сложете предпазителите! СЛОЖЕТЕ ПРЕДПАЗИТЕЛИТЕ! Всички офицери и сержанти да поемат хората си! Сержант, елате с мен!

Все още в шок, сержантът тръгна в крак до командира си, който се запъти към портала. По земята лежаха тридесет-четиридесет души, стъпкани от тълпата. Бунтовници бяха спрели на стотина метра, започваха да се престрояват. Някои от по-буйните започнаха да нападат. Напрежението нарастваше.

— СПРЕТЕ! ВСИЧКИ ДА СТОЯТ МИРНО!

Този път командата беше изпълнена. Веднага. Той чувствуваше потта по гърба си, сърцето му лудо биеше в гърдите. Хвърли поглед към увисналия на мрежата труп, дори малко му завидя — та нали младежът стана мъченик с името на Бога на уста и сега вече сигурно е в рая? После заповяда строго в микрофона:

— Вие тримата… да, вие тримата, помогнете на моллата. ВЕДНАГА! — Мъжете от другата страна на оградата тутакси се спуснаха да изпълнят заповедта.

Той вдигна пръст към двама войници. — Ти! Отвори вратата! Ти! Вземи тялото!

Отново му се подчиниха моментално. Няколко души зад гърба му се размърдаха и той изрева:

— Казах да СТОИТЕ МИРНО! СЛЕДВАЩИЯТ, КОЙТО МРЪДНЕ БЕЗ МОЯ ЗАПОВЕД, ЩЕ БЪДЕ УБИТ! — Всички замръзнаха. Всички до един.

Пешади изчака за момент, почти предизвиквайки някой да помръдне. Никой не го направи. После погледна назад към Хусаин, когото познаваше много добре.

— Молла — каза Пешади тихо. — Добре ли сте? — Пристъпи към него. Вратата беше отворена. На няколко метра от нея чакаха тримата селяни, вкаменени.

Главата на Хусаин се пръскаше от болка, ушите го боляха ужасно. Но той можеше да чува и да вижда и макар че ръцете му бяха окървавени от бодлите, знаеше, че е жив и още не е мъченик, както бе очаквал и се бе молил.

— Искам… — изрече той едва чуто, — искам тази… тази база в името на Хомейни.

— Ще дойдете в канцеларията ми веднага — прекъсна го полковникът, гласът и лицето му бяха сурови. — Вие тримата също, за свидетели. Ще разговаряме, молла, аз ще ви изслушам, после вие мен.

Той отново включи високоговорителя и обясни какво ще направят. Гласът му стана още по-суров, думите му отекваха, разцепвайки нощта.

— Той и аз ще разговаряме. Ще разговаряме мирно, а после моллата ще се върне в джамията и вие всички ще се върнете вкъщи, за да се молите. Вратите ще останат отворени. Те ще бъдат охранявани от моите войници и от моите танкове и — кълна се в Бога и Пророка, да бъде благословено името му — ако някой пристъпи през прага на тези врати или прескочи оградата неканен, моите войници ще го убият. Ако двадесет или повече от вас нападнат базата, ще поведа танковете си към селата ви и ще ги изгоря заедно с вас самите! Да живее шахът!

Той се обърна на пети и измарширува назад, моллата и тримата селяни бавно го последваха. Никой друг не се помръдна.

А на верандата на офицерския стол капитан Конроу Старк, ръководителят на контингента на С-Г, въздъхна и прошепна с огромно възхищение:

— Боже Господи! — Всъщност не се възхищаваше конкретно на никого.

5,21 сутринта.

Старк стоеше до прозореца на офицерския стол и наблюдаваше сградата на главното командване на Пешади отсреща. Моллата още не беше излязъл. В официалната зала на офицерския стол беше много студено. Фреди Еър потъна по-дълбоко в креслото си, загърна пилотското си яке по-плътно и погледна високия тексасец, който се люлееше на пети.

— За какво мислиш? — попита той уморено, потискайки прозявката си.

— Мисля за това, че след около час ще се зазори, стари приятелю — отвърна Старк разсеяни.

Той също беше облечен в такова яке и носеше топли пилотски ботуши. Двамата пилоти бяха до ъгловия прозорец на втория етаж, от който се виждаше по-голямата част от базата. В стаята имаше още дузина старши ирански офицери — беше им наредено да бъдат на разположение. Повечето спяха във фотьойлите, сгушени в якетата или в шинелите си — отоплението по цялата база беше спряно от седмици, за да се икономиса гориво. Няколко уморени дневални, също с шинели, чистеха последните остатъци от празненството, което нападението на тълпата беше прекъснало.

— Чувствувам се като изстискан. А ти?

— Още не, но не знам как става тоя номер да имам дежурства само в такива дни и по празниците, Фреди.

— Това е привилегия на Безстрашния водач, приятелю — отвърна Еър. Той беше заместник-командир на контингента на С-Г, бивш военен летец, мъж с приятна външност. Беше на двадесет и осем години, с пъстри сини очи и говореше като оксфордски възпитаник. — Дава добър пример на войниците.

Старк погледна към отворения портал. Нямаше никаква промяна. Охраната си стоеше там. Отвън все още чакаха петстотин души от селата, сгушили се накуп, за да се топлят. Той отново насочи погледа си към сградата на щаба. И там никаква промяна. Лампите на горния етаж, където беше канцеларията на Пешади, светеха.

— Бих дал месечната си заплата да покибича там, Фреди.

— Какво? Какво искаш да кажеш?

— Да чуя разговора между Пешади и моллата.

— О! — Еър също погледна към щаба. — Знаеш ли, мислех си, че е дошъл краят, когато тези мръсни копелдаци започнаха да се катерят по оградата. Проклятие! Бях вече готов да яхна бракмата, да натисна лоста и да кажа сбогом на Кубилай хан и монголските му орди! — Фреди се изсмя тихо, представяйки си как щеше да хукне към своя 212. — Разбира се — добави той сухо, — щях да те изчакам, Дюк. Той използува прякора на Старк, който беше тексасец като Джон Уейн, със същото телосложение и също толкова красив.

Старк се засмя.

— Благодаря ти, приятелю. Да ти призная, ако ни бяха нападнали, сигурно щях да те изпреваря.

Сините му очи се присвиха от усмивката, акцентът му беше едва доловим. Той се обърна към прозореца, скривайки загрижеността си. Това беше третият сблъсък на базата с тълпите, винаги водени от молла, всеки следващ по-опасен от предишния. И ето, дойде първата преднамерена смърт. Сега какво? Тази смърт ще поведе след себе си и друга, и още много други. Ако не беше полковник Пешади, кой знае колко щяха да тръгнат към портала и щяха да бъдат застреляни, и сега навсякъде щяха да лежат трупове. „О, Пешади спечели — този път. Но скоро няма да може, не и ако не спре моллата. Но за да спре Хусаин, той трябва да го убие — не може да го прибере в затвора, тълпите ще се разбеснеят. Ако го убие, пак ще се разбеснеят; ако го изпрати в изгнание, пак ще се разбеснеят, така че той участвува в игра, в която винаги е губещ. Какво да правя? Не знам.“

Старк огледа стаята. Иранските офицери не изглеждаха разтревожени. Той познаваше повечето по физиономия и нито един отблизо. Въпреки че С-Г споделяше базата с тях, откакто беше построена преди осем години, хората му нямаха нищо общо с военния или въздушния персонал. Откакто беше станал главен пилот миналата година, той се беше опитал да разшири връзките на С-Г с останалата част от базата, но без успех. Иранците предпочитаха собствената си компания.

„Това също е нормално — помисли си Старк. — Тази страна си е тяхна. Но те я разрушават и ние сме въвлечени във всичко това, а сега и Мануела е тук.“ Той беше извънредно щастлив да види жена си, която пристигна преди пет дни с хеликоптер — Макайвър не я бе пуснал по пътищата, — но и малко ядосан, че се бе уредила за единствения полет на „Бритиш Еъруейс“ до Техеран.

— По дяволите, Мануела, тук е опасно!

— Не повече, отколкото в Техеран, мили. Иншаллах — каза тя с ослепителна усмивка.

— Но как убеди Мак да те пусне да дойдеш дотук?

— Просто му се усмихнах, скъпи, и му обещах да се кача на първия възможен полет за Англия. Я по-добре да си лягаме!

Той се усмихна и се размечта. Това беше третият му двегодишен престой в Иран и единадесетата му година в С-Г. Единадесет хубави години! Първо Абърдийн и Северно море, после Иран, Дубай и Ал Шаргаз, точно отвъд Залива, после отново Иран, където възнамеряваше да остане. Най-хубавите му години бяха тук. Но всичко свърши. Иран се промени от седемдесет и трета, когато шахът вдигна четирикратно цените на нефта — от един долар на почти четири. Беше като преди и след новата ера. Преди иранците бяха приятелски настроени и им помагаха, с тях се живееше добре и се работеше добре. А сега? Ставаха все по-арогантни, все повече се надуваха от постоянно внушаваното от шаха послание за „наследственото превъзходство на иранците“ — били съществували като държава повече от три хиляди години и до двадесет години щели да станат световният лидер, това било тяхно свещено право. Иран щял да бъде петата индустриална сила на земята, единственият пазител на основните кръстопътища между Изтока и Запада, с най-добрата армия, най-добрата флота, най-добрите въздушни сили, с повече танкове, хеликоптери, хладилници, фабрики, телефони, пътища, училища, банки и предприятия от който и да било друг народ тук, в центъра на земята. И на основата на всичко това останалият свят щял да се вслушва внимателно в политиката им, а Иран под ръководството на шаха щял да бъде истинският арбитър между Изтока и Запада, истинският извор на цялата мъдрост — неговата шахска мъдрост.

Старк въздъхна. С годините беше прозрял посланието ясно и точно, но все пак благославяше Мануела за това, че се беше съгласила да се впуснат в иранския начин на живот, да изучават фарси, да пътуват навсякъде и да разглеждат всичко — нови възгледи, вкусове и аромати, да научат всичко за персийските килими и хайвера, вината и легендите, да създадат приятелства. Те не се затвориха в своя собствен начин на живот като много от чуждестранните пилоти и инженери, които предпочитаха да оставят семействата си у дома, да работят, по два месеца тук, да пестят пари и да чакат отпуските си за вкъщи — където и да бе домът им.

— Отсега нататък нашият дом е тук — беше казала тя. — Тук ще бъдем аз и децата — беше добавила с онова тръскане на главата, което той харесваше толкова много, както тъмната й коса и емоционалността на испанската й кръв.

— Какви деца? Ние нямаме деца и не можем да си ги позволим още с това, което изкарвам.

Старк се усмихна. Това беше точно след като се ожениха, преди десет години. Той се беше върнал в Тексас, за да се ожени за нея, веднага щом мястото му в С-Г беше потвърдено. Вече имаха три деца, две момчета и едно момиче, и той можеше да издържа всички, точно така. А сега? Какво ще стане сега? Работата му тук бе застрашена, повечето от иранските им приятели бяха заминали; там, където имаше изобилие, сега имаше празни магазини — и страх там, където трябваше да има само веселие.

„Проклет да е Хомейни и тези противни молли — помисли си той. — Те объркаха един чудесен начин на живот и едно прекрасно място. Бих искал Мануела да вземе децата, да напусне Лондон и да се върне у дома, в Лубок, докато положението в Иран се стабилизира.“ Лубок беше малко провинциално градче в Панхендъл, Тексас, където баща му все още се грижеше за семейното ранчо. Петстотин акра земя, няколко крави, малко коне, малко земеделие — достатъчно, за да преживява семейството. „Бих искал вече да е там, но тогава нямаше да има поща със седмици, а и телефоните не работят. Проклет да е Хомейни, че я изплаши така с речите си — чудно какво ще каже на Бог и какво ще му каже Бог, когато се срещнат рано или късно.“

Той се протегна, после седна във фотьойла си. Видя, че Еър го гледа, очите му бяха премрежени.

— Ама ти наистина издържа цял ден.

— Беше ми свободен ден, тоест един от двата ми свободни дни, и не бях планирал тази тълпа. Всъщност мислех да се напия до забрава, липсва ми най-добрата ми половинка, благословена да е, но както и да е, Хогманей е важна за нас шотландците и…

— Хогманей беше на Нова година, а днес е десети февруари, пък и ти си толкова шотландец, колкото и аз.

— Дюк, ние, Еърови, сме древен клан и аз мога да свиря на гайда, приятелче. — Еър мощно се прозя. — Господи, колко съм уморен. — Той потъна по-дълбоко в креслото си, помъчи се да се настани по-удобно, после погледна през прозореца. Изведнъж умората го напусна. Един ирански офицер излезе бързо от щаба и се насочи към столовата. Беше майор Чангиз, адютантът на базата.

Когато влезе при тях, лицето му беше изопнато.

— Всички офицери да докладват на командуващия в седем часа — нареди той на фарси. — Всички офицери. Ще има преглед на целия военен и военновъздушен персонал в осем часа на плаца. Всеки отсъстващ, всеки — натърти той — освен по медицински причини, предварително одобрени от мен, може да очаква незабавно и сурово наказание. — Очите му обиколиха стаята и се спряха на Старк. — Моля, последвайте ме, капитане.

Сърцето на Старк подскочи.

— Защо, майоре? — попита той на фарси.

— Командуващият ви вика.

— За какво?

Майорът вдигна рамене и излезе.

— Не е лошо да предупредиш всички момчета, Мануела също. А? — тихо каза Старк на Еър.

— Дадено — отвърна Еър, после прошепна: — Божичко!

Докато минаваше през улицата и се качваше по стълбите, Старк чувствуваше с гърба си наблюдаващите го очи. „Благодаря на Бога, че съм цивилен и работя в британска компания, а не в американската армия“ — каза си той. После промърмори:

— По дяволите…

Спомни си за годините, когато бе заврян във Виетнам, съвсем в началото, когато в тази страна нямаше американски войски, само „няколко съветници“. „Глупости!“ И онзи безмозъчен капитан Ритман, който ни караше непрекъснато да чистим оръжието си като луди и който заповяда всички хеликоптери в базата — базата ни беше в джунглата, на милиони мили отвсякъде, за Бога — да се боядисат в яркочервено, бяло, със сини звезди и райета: „Да, по дяволите, целите! Нека тия жълтите да знаят кои сме ние и да не могат да си стигнат задниците чак до Русия.“ Виетконговците ни виждаха от сто километра и ме свалиха веднага. Загубихме три машини с екипажите им, преди да преместят онова копеле в Сайгон, да го повишат и да го направят началник. Хич не е чудно, че загубихме тая проклета война.

Старк отвори вратата на щаба и се качи по стълбите, мина покрай вцепенените селяни, изгонени в коридора, влезе в стаята на командуващия лагера и учтиво поздрави на английски:

— Добро утро, полковник.

— Добро утро, капитан Старк. — Пешади заговори на фарси. — Запознайте се с молла Хусаин Ковиси.

— Мир вам — каза Старк също на фарси. Забеляза петната от кръвта на умрелия младеж, оцапали белия тюрбан и черната роба на моллата.

— Мир вам.

Старк протегна ръка, за да се здрависа, както беше прието, и в същия момент забеляза раздраните от бодливата тел, със засъхнала по тях кръв длани на мъжа. Внимателно пое ръката му, но въпреки това видя как по лицето на моллата преминава болка.

— Извинете — каза той на английски.

Моллата го погледна в очите с омраза.

— Викали сте ме, полковник.

— Да. Моля, седнете. — Пешади посочи празния стол срещу бюрото си.

Канцеларията беше спартанска, педантично чиста. Фотографията на шаха и Фарах, неговата съпруга, в дворцово облекло беше единствената украса на стената. Моллата седеше с гръб към нея. Старк зае стола срещу двамата мъже.

Пешади запали нова цигара и видя неодобрителния поглед на Хусаин да пада върху цигарата, а после да се насочва към лицето му. Отвърна му със също такъв поглед. Пушенето беше забранено от Корана — според някои тълкувания. Бяха спорили по този въпрос почти час. После каза, за да приключат:

— Пушенето не е забранено в Иран, поне засега. Аз съм войник. Заклел съм се да се подчинявам на заповедите. Иран…

— Даже и на незаконните запо…

— Повтарям: заповедите на Негово императорско величество шахиншах Мохамад Пахлави или на неговия представител, министър-председателя Бахтияр, са все още законни според законите на Иран. Иран още не е ислямска държава. Поне засега. Когато стане, аз ще се подчинявам на заповедите на онзи, който управлява ислямската държава.

— Ще се подчините на имам Хомейни?

— Ако аятолах Хомейни стане наш законен властелин, разбира се. — Полковникът беше кимнал в потвърждение, но си мислеше: „Преди да дойде този ден, ще се пролее много кръв.“ — А вие, ако ме изберат за ръководител на ислямската държава, вие ще ми се подчинявате ли?

Хусаин не се усмихна.

— Ръководител на ислямската държава ще бъде имамът, Вихърът на Бога, а след него друг аятолах, после друг.

И сега ледените, нищо необещаващи очи го гледаха и Пешади искаше да смачка този молла, да вдигне танковете си и да премаже всеки, който не се подчинява на заповедите на шахиншаха, дадения им от Бога властелин.

„Да — мислеше си той, — дадения ни от Бога водач, който като баща си застана срещу вас, моллите, и срещу жаждата ви за власт, който изкорени архаичния ви догматизъм, извади Иран от мрачното средновековие и го поведе към истинско величие, който принуди ОПЕК да се противопостави на огромната мощ на чуждите нефтени компании, който изтласка руснаците от Азербайджан след Втората световна война и притисна дори и тях до стената, та да лижат ръцете му като помияри.

В името на Аллаха и неговия Пророк — каза си той вбесен, гледайки Хусаин в лицето, — не мога да разбера защо развратните молли не признаят истината за този изкуфял старец Хомейни, който крещи лъжи от смъртния си одър, защо не искат да признаят, че Съветите го спонсорират, подпомагат го и го защитават, за да подклаждат недоволството на селяните, да разрушат Иран и да го превърнат в съветски протекторат?

Имаме нужда само от една-единствена заповед: «Потушете незабавно бунтовете!»

С тази заповед, кълна се в Бога, само за три дни ще направя Ковис и околностите му спокойно, мирно и процъфтяващо място, ще върна моллите в джамиите, където им е мястото, а правоверните ще се молят по пет пъти на ден. Само за месец въоръжените сили ще превърнат Иран в това, което беше миналата година, и проблемът Хомейни ще бъде решен завинаги. Броени минути след тази заповед ще съм го арестувал, публично ще избръсна половината от брадата му, ще го съблека гол и ще го преведа по улиците в кола, пълна с тор. Ще покажа на хората какво представлява той: съсипан, съкрушен старец. Опозори го — и всички хора ще отвърнат лицата и ушите си от него. Тогава обвинители ще станат аятоласите, които обожават живота и любовта, властта и земята, и говоренето, обвинители ще станат моллите и търговците, и народът и всички заедно ще го унищожат.

Толкова е просто да се справиш с Хомейни или който и да е молла — за Бога, ако зависеше от мен, щях да го довлека от Франция преди месеци.“

Той пушеше цигарата си и се стараеше лицето и очите му да не издават мислите му.

— Е, молла, капитан Старк е тук. — После добави, сякаш беше нещо маловажно: — Можете да говорите и на фарси, и на английски, както желаете — той говори свободно фарси, така както ти говориш английски.

Моллата се обърна към Старк.

— Значи вие сте от ЦРУ? — Английският му беше с американски акцент;

— Не — отвърна Старк и веднага застана нащрек. — Учили сте в Щатите?

— Да, бях студент там — каза Хусаин. После, поради болката и умората, самообладанието му изневери, той заговори на фарси и гласът му стана суров. — Защо учите фарси, ако не за да ни шпионирате в полза на ЦРУ или на петролните ви компании, а?

— От интерес, просто от интерес — отговори Старк учтиво на добър фарси — Аз съм гост на вашата страна, поканен съм тук от вашето правителство, за да работя с него в партньорство с иранците. Учтивост от страна на гостите е да се съобразяват с обичаите и забраните на домакините, да учат техния език особено когато престоят в страната им доставя удоволствие и се надяват да бъдат гости още много години. — Тонът му се изостри. — И това не са мои компании.

— Те са американски. Вие сте американец. ЦРУ е американско. Всичките ни проблеми идват от Америка. Алчността на шаха е американска. Всичките ни неприятности идват оттам. От години Иран е оплюван от американците.

— Глупости — изръмжа Старк на английски. Беше ядосан. Знаеше, че единственият начин да се справи със скандалджия като този е да отговори на удара с удар. Веднага. Видя как моллата почервеня и отвърна на погледа му, без да се страхува. Настъпи тишина. Секундите течаха. Очите му не се откъсваха от очите на моллата — но не можа да го накара да сведе поглед. Като се мъчеше да изглежда спокоен, Старк нерешително погледна към Пешади, който чакаше и наблюдаваше, пушейки мълчаливо. — За какво е всичко това, полковник?

— Моллата помоли за един от вашите хеликоптери, за да посети нефтените инсталации в нашия район. Както разбирате, ние не планираме полетите и не участвуваме в операциите ви. Ще уредите един от вашите най-добри пилоти да свърши тази работа. Тръгване — днес на обед.

— Защо не използувате някой от вашите аероплани? Ние можем да ви осигурим щур…

— Не. Един от вашите хеликоптери с ваш персонал. По пладне.

Старк се обърна към моллата.

— Съжалявам, но приемам заповеди само от „Иран Ойл“ чрез нашия управител на базата и техния представител за района Есвандиари. Ние имаме договор с тях и те имат изключителни…

— Машините, с които летите, са ирански — прекъсна го моллата грубо. Изтощението и болката му се надигаха отново и той искаше да приключат разговора. — Ще ни осигурите хеликоптер, както поискахме.

— Те са с иранска регистрация, но са собственост на „С-Г Хеликоптърс Лтд.“ от Абърдийн.

— С иранска регистрация, в иранското небе, заредени с ирански бензин, с разрешение от иранци, обслужващи иранските сонди, които добиват ирански петрол, за Бога. Те са ирански! — Тънките устни на Хусаин се разкривиха. — Есвандиари ще даде необходимите нареждания за полета по пладне. Колко време ще ви трябва, за да обиколите всички ваши площадки?

След кратка пауза Старк отговори:

— Може би шест часа полетно време. Колко смятате да се бавите при всяко кацане?

Моллата само го погледна.

— След това искам да летим над тръбопровода за Абадан и да кацнем, където аз избера.

Очите на Старк се разшириха. Той погледна полковника, но видя, че Пешади демонстративно наблюдава спиралата от дим, излизаща от цигарата му.

— Това ще е по-трудно, молла. Ще са ни нужни разрешения. Радарът не работи и по-голямата част от въздушното пространство се контролира от Службата за управление на полетите в Киш, а тя е, ъ-ъ, контролирана от военновъздушните сили.

— Ще получите всички необходими разрешения — увери го Хусаин и без да се помръдва, извърна поглед към Пешади.

— В името на Бога, ще се върна на обед: ако застанете на пътя ми, стрелбата ще започне.

Старк чувствуваше как бие сърцето му, и моллата също, също и Пешади. Но само моллата беше доволен — нямаше защо да се тревожи, той беше в ръцете на Бога, вършеше Божие дело, подчиняваше се на заповед: „Настъпвай срещу врага по всякакъв начин. Бъди като водата, която тече по склона. Настъпвай срещу бента на узурпатора шах, на неговите лакеи и въоръжени сили. Ние трябва да ги победим с кураж и с кръв. Настъпвай срещу тях по всякакъв начин, ти вършиш Божие дело…“

Вятърът блъсна прозореца и всички неволно погледнаха натам и към нощта зад стъклото. Небето още беше тъмно, звездите блестяха, но на изток се надигаха проблясъците на зората, слънцето беше точно под хоризонта.

— Ще се върна по обед, полковник Пешади, сам или с хората си. Изберете — каза Хусаин тихо. Старк почувствува заплахата — или обещанието — с цялото си същество. Моллата продължи: — Но сега, сега е време за молитва. — Надигна се с усилие, ръцете му още горяха, гърбът, главата и ушите чудовищно го боляха. За момент помисли, че ще припадне, но се пребори със замайването и болката и излезе. Пешади стана.

— Направете каквото поиска. Моля ви! Това е временно отстъпление и временен компромис — докато получим окончателните заповеди от законното правителство на Негово императорско величество и спрем цялата тази безсмислица. — Той запали цигара от цигарата, ръцете му трепереха. — Няма да имате проблеми. Той ще осигури необходимите разрешения, така че това ще бъде един обикновен ВИП полет. Обикновен. Трябва да се съгласите, защото е очевидно, че не мога да позволя военен самолет да обслужва един молла, особено Хусаин, който е известен с подмолната си противодържавна дейност! Разбира се, че не мога. Това е блестяща хитрост от моя страна и вие няма да я провалите! — Пешади ядосано смачка цигарата в препълнения пепелник — от тютюневия дим не можеше да се диша. Той изкрещя: — Чухте какво каза моллата. По обед! Сам или с хората си. Искате ли да се пролее още кръв? А?

— Разбира се, че не.

— Добре. Тогава правете каквото ви се казва! — Пешади изфуча навън.

Старк мрачно отиде до прозореца. Моллата беше застанал до портата с вдигнати ръце и като всеки мюезин от кое да е минаре, на всяко зазоряване в ислямския свят, приканваше правоверните на първа молитва на почитания от векове арабски език:

— Елате на молитва, елате, за да успеете, молитвата е по-добра от съня. Няма друг Бог, освен Бог…

И докато Старк наблюдаваше тази сцена, Пешади набожно зае мястото си начело на мъжете от базата и всички послушно и с очевидно задоволство се заизсипваха от казармите. Войниците оставяха пушките си на земята, селяните оттатък оградата клякаха също така набожно. После, следвайки моллата, всички се обърнаха към Мека и започнаха задължителните поклони. Просваха се на земята и изричаха Шахадата.

— Кълна се, че няма друг Бог, освен Бог и Мохамед е неговият Пророк…

Когато молитвата свърши, настъпи пълна тишина. Всички чакаха. Моллата извика високо:

— Бог, Коранът и Хомейни! — После мина през портите и тръгна към Ковис. Селяните покорно го последваха.

Старк потръпна, ядосан на себе си. Омразата на този молла бе толкова силна, че чак избиваше през порите му. А толкова голяма омраза не можеше да не унищожи някого или нещо. „Ако аз полетя, може да стане още по-лошо. Ако определя някого или помоля доброволец, ще натопя хората си. А това е моя отговорност.“

— Ще трябва аз да летя с него — промърмори той. Няма как.

5

Околностите на Ленгех: 6,42 сутринта.

212 с двама пилоти и пълен товар от тринадесет пътници, изпълняваше редовен полет към Ормузкия проток от базата на С-Г в Ленгех, насочвайки се над спокойните води на Залива към разработеното от французи петролно поле Сири. Слънцето току-що се бе издигнало над хоризонта и обещаваше още един чудесен, безоблачен ден, въпреки че омарата, обичайна за Залива, намаляваше видимостта до няколко мили.

— Хеликоптер EP-HST, тук контролният радар на Киш. Завийте на 260 градуса.

Подчинявайки се, хеликоптерът се насочи по новия си курс.

— 260 на 300 — отговори Ед Воси.

— Поддържайте триста. Докладвайте на Сири.

За разлика от радарите в по-голямата част от Иран този тук беше добър, със станции на островите Киш и Лаван, обслужвани от отлично обучени от Военновъздушните сили на САЩ оператори на Иранските военновъздушни сили — и двата края на Залива бяха еднакво стратегически важни и еднакво добре поддържани.

— HST, прието.

Ед Воси беше американец, бивш военен летец, тридесет и две годишен, със спортна фигура.

— Днес радарът е нестабилен, а, Скраг? — попита той другия пилот.

— Аха. По-добре е така.

Сега пред тях беше малкият остров Сири — безплоден, пуст и незначителен, с неголямо мръсно временно летище, няколко бараки за персонала, обслужващ добива на петрол, няколко огромни резервоара за съхраняване на нефт, пълнени от прокарани по морското дъно тръбопроводи, които идваха от сондажните кули на север в Залива. Островът се намираше на около шестдесет мили от иранския бряг, близо до границата, която разделяше Ормузкия проток и водите на Иран от тези на Оман и Емирствата. Хеликоптерът направи плавен вираж точно над петролните резервоари и се насочи на запад към първата си спирка на няколко мили по-нататък, върху петролната платформа Сири Три. Понастоящем находището имаше шест работещи сонди, всички управлявани от френския полудържавен консорциум „ЕПФ“, който бе разработил този басейн за „Иран Ойл“ срещу бъдещи доставки на петрол.

— Радарен контрол Киш, HST е над Сири на 300 метра — обади се Ед Воси в микрофона.

— Прието, HST. Поддържай триста — дойде веднага отговорът. — Докладвайте, преди да започнете снижаването. Имате трафик пред вас, излитат в десет часа.

— Виждаме ги. — Двамата пилоти наблюдаваха полета на четирите, събрани в плътно ядро, реактивни изтребители — те минаха покрай тях и се извисиха в небесата на път към устието на пролива.

— Бързат — забеляза по-възрастният мъж и се намести на седалката.

— Има си хас. Погледни ги само! Исусе, те са F15 на Военновъздушните сили на САЩ! — учуди се Воси. — По дяволите, не знаех, че в този район има от тях. Виждал ли си ги преди, Скраг?

— Не, приятелю — отвърна Скрагър, също толкова заинтригуван, докато настройваше силата на звука в слушалките си. Шестдесет и три годишен, той беше най-старият пилот на С-Г, старши пилот в Ленгех, съсухрен дребен мъж, много слаб, много жилав, с прошарена посивяваща коса и хлътнали светлосини очи, които сякаш винаги изучаваха хоризонта. Говореше с австралийски акцент.

— Бих искал да знам какво става, по дяволите. Радарът е подозрителен като кенгуру в торба и това е вече третият полет, който виждаме, откакто излетяхме, макар и първият на янки.

— Сигурно е отряд със специално назначение, Скраг. Или ескортиращи изтребители, които Щатите са изпратили, на Саудитска Арабия с АУАКС[7].

Скраг седеше на лявата седалка в ролята си на обучаващ командир. Обикновено 212 използуваше конфигурация с един пилот на дясната седалка, но Скрагър беше приспособил машина с двойно управление за тренировъчни цели.

— Е — забеляза той през смях, — щом още не сме видели „Миг“-ове, сме добре.

— Червените няма да изпратят тук машини, колкото и да им се иска да пипнат пролива. — Воси бе съвсем сигурен. Той беше едва на половината на годините на Скрагър и почти два пъти по-едър. — Няма да го направят, докато им казваме да не си пъхат носа, където не им е работата, по дяволите и докато държим самолети и отряди със специално назначение и възнамеряваме да ги използуваме. — Той бързо погледна навън през омарата. — Хей, Скраг, погледни.

Един огромен, тежко натоварен супертанкер газеше дълбоко във водата, придвижвайки се тромаво на път към Ормуз.

— Обзалагам се, че е повече от петстотин хиляди тона. — Те го проследиха за момент. Шестдесет процента от петрола на свободния свят преминаваше през този плитък и тесен воден път между Иран и Оман, широк едва петнадесет мили в зоната, където проливът беше плавателен. Двадесет милиона варела на ден. Всеки ден.

— Мислиш ли, че някога ще построят танкер за един милион тона, Скраг?

— Сигурно. Сигурно ще го направят, ако поискат, Ед. — Корабът мина под тях. — Беше с либерийски флаг — отбеляза Скраг разсеяно.

— Имаш очи на орел.

— Защото спортувам и имам режим, момчето ми. — Скрагър огледа пътническия салон. Всички пътници бяха по местата си, със затегнати предпазни колани, със задължителните спасителни жилетки, със слушалки. Четяха или гледаха през прозореца. „Всичко е нормално — помисли си той. — Да, и приборите са добре, и шумовете са добре, аз съм добре, а също и Ед. Тогава защо съм неспокоен? — Обърна се още веднъж назад. — Заради специалните отряди, заради радара в Киш, заради пътниците, защото днес е рожденият ми ден и най-вече защото съм във въздуха и единственият начин да оживея тук, горе, е да съм неспокоен. Амин.“ — Той се изсмя високо.

— На какво се смееш, Скраг?

— На теб, на какво. Мислиш се за голям пилот, нали?

— Разбира се, Скраг — рече предпазливо Воси. — Окей. Кацал ли си на Сири Три?

Воси се ухили и посочи далечната сонда — тя едва се виждаше в омарата, съвсем леко на изток. Скраг засия в усмивка. — Тогава затвори очи.

— О стига, Скраг, това, разбира се, е проверочен полет, но…

— Поемам управление — каза щастливо Скраг. Воси веднага му отстъпи управлението. — Сега затвори очи, защото се обучаваш. — Младият мъж хвърли последен внимателен поглед към кулата, където щяха да кацнат, нагласи слушалките си, свали очилата, и се подчини.

Скрагър му подаде специално направените очила със затъмнени стъкла.

— Ето, сложи ги и не поглеждай, докато не ти кажа. Приготви се да поемеш управлението.

Воси си сложи очилата и плавно, все още със затворени очи, протегна ръце и крака, едва докосвайки приборите така, както знаеше, че обича Скраг.

— Окей, готов съм, Скраг.

— Започвай.

Води веднага пое управлението, стабилно, и леко, и се почувствува щастлив, че преходът мина гладко и машината запази посоката и равновесието си. Сега той летеше, воден само от собствените си уши, опитвайки се да долови и най-малката промяна в двигателите — забавяне или ускоряване, — което щеше да му подскаже, че се издигат или снижават. Сега имаше малка промяна. Той я усети навреме, дори я предвиди — носът се вдигна, двигателите набраха скорост, после хеликоптерът пикира. Той направи корекцията и възвърна положението му.

— Браво, младежо — одобри Скраг. — Сега отвори очи.

Воси беше очаквал обикновените тренировъчни очила, които закриваха видимостта навън, но позволяваха да се виждат приборите. Обаче попадна в пълна тъмнина. Стресна се, внезапно го обхвана паника, координацията му изчезна. За части от секундата напълно загуби ориентация, стомахът му се превъртя така, както, предполагаше, че се завърта и хеликоптерът. Но той не се въртеше. Управлението беше непоклатимо като скала в ръцете на Скраг — само че Воси не го знаеше.

— Господи! — изпъшка той. Преглътна сухо и инстинктивно посегна да свали очилата.

— Стой! Ед, това е аварийна ситуация, ти си единственият пилот, единственият пилот на борда, и си в беда — не виждаш. Какво ще направиш? Поеми управлението! Хайде! Аварийна ситуация!

Устата на Воси беше пълна с жлъчка, той се изплю, ръцете и краката му нервно потреперваха. Пое лоста за управление, направи отново корекция и почти изкрещя панически, когато машината се люшна — очакваше, че Скрагър го държи, но той не го правеше. Воси отново коригира, напълно загубил ориентация. Този път Скрагър поправи грешката.

— Успокой се, Ед! — заповяда той. — Слушай проклетия двигател! Координирай ръцете и краката си. — После продължи по-меко: — Сега внимателно. Справяш се чудесно, внимателно сега. После ще повръщаш. Сега си в аварийна ситуация, трябва да приземиш машината и имаш тринадесет пътници на борда. Аз съм тук до теб, но за беда не съм пилот, какво ще направиш?

Ръцете и краката на Воси отново задействуваха в синхрон, ушите му слушаха двигателя.

— Аз не виждам, но ти виждаш, нали? — Точно така.

— Тогава можеш да ме насочваш при кацане! — Точно така! — Гласът на Скрагър стана по-остър. — Разбира се, ти трябва да задаваш подходящи въпроси. Контрол на Киш, HST напуска триста за Сири Три.

— Разбрано, HST.

Гласът на Скрагър се промени.

— Отсега нататък името ми е Бърт. Аз съм общ работник от сондите. Нищо не разбирам от летене, но мога да разчитам стрелките — ако ми кажеш точно къде да гледам.

Воси щастливо се хвърли в играта задаваше въпросите правилно. „Бърт“ го принуждаваше да използува познанията си по техниката на пилотиране и разположението на приборите и стрелките в пълна степен, караше го да задава въпросите така, че общият работник да ги разбере и да му отговори. От време на време, когато не беше съвсем точен, „Бърт“ започваше да крещи истерично:

— Не мога да намеря стрелката! Коя точно? За Бога, та те всички ужасно си приличат. Обясни ми пак, по-бавно, о, Боже, ще ни убиеш…

Тъмнината ставаше все по-гъста. Времето стана разтегливо, нямаше ги познатите циферблати и стрелки, които да му вдъхват увереност, нямаше нищо, освен гласа, който го форсираше до крайните предели на възможностите му.

Когато вече подхождаха на петнадесет метра и „Бърт“ крещеше инструкциите си за кацане, Воси усети, че му се повдига, ужаси се от тъмнината и от мисълта, че мъничкото кръгче за кацане на петролната платформа се приближава, за да го посрещне. „Все още имаш време да минеш на втори кръг, да дадеш газ, да се махнеш оттук и да изчакаш във въздуха, но докога?“ — помисли гой.

— Сега си на три метра височина и на десет далечина — точно както трябва.

Воси веднага включи на зависване, потта се лееше от него.

— Нямаш грешка, точно над центъра си, точно както искаше.

Тъмнината беше невероятно плътна. Никога не се беше страхувал толкова. Воси измърмори една молитва и внимателно намали тягата. Струваше му се, че измина цяла вечност, и още една, и още една, докато накрая колесникът докосна земята и се приземиха. За момент Ед не можа да повярва. Облекчението му беше толкова голямо, че той почти се разплака от радост. После, сякаш от много далеч, дочу нормалния глас на Скрагър и почувствува, че управлението е поето.

— Поемам го, юначе. Беше дяволски добре, Ед. Идеално. Поех го.

Ед Воси смъкна очилата. Беше изстискан, лицето му беше бяло като тебешир. Той се отпусна на седалката. Едва виждаше какво става на работещата пред него сонда и дебело то въже, обграждащо хеликоптерната площадка, която беше едва тридесет метра в диаметър. Господи, кацнах, кацнахме и сме невредими.

Скрагър беше отнел двигателите на малка газ, нямаше нужда да ги изключва, тъй като престоят щеше да бъде кратък. Той си тананикаше „Матилда“ — нещо, което правеше само когато беше много доволен. „Момчето се справи много добре — помисли си той, — летя прекрасно. Но дали ще се съвземе бързо? Когато летиш с някого, винаги е добре да знаеш и слабите, и силните му места.“

Той се обърна и вдигна палци към човека от предната странична седалка в пътническия салон, един от френските инженери, които трябваше да провери току-що инсталираното на сондата електрооборудване за изпомпване. Останалите пътници чакаха търпеливо. Четирима бяха японци, гости на френските служители и инженери от „ЕПФ“. Скрагър се чувствуваше неспокоен, когато превозваше японци — връщаха го към спомените му за войната, към спомените му за загубите на Австралия по време на Тихоокеанската война и за хилядите, които умряха в японските лагери и на железопътната линия в Бирма. „По-точно бяха убити“ — помисли си той, а после отново насочи вниманието си към разтоварването.

Инженерът беше отворил вратата и сега помагаше на работниците да извадят кашоните от товарното помещение. На платформата беше горещо, влажно и противно, въздухът вонеше от нефтените изпарения. В кабината беше жега, както винаги, влажността беше висока, но Скраг се чувствуваше удобно. Погледна към Воси, който все още седеше отпуснат, с ръце на тила — съвземаше се.

„Добър момък“ — помисли си Скрагър. После вниманието му беше привлечено от най-високия глас в пътническия салон. Беше Жорж дьо Плеси, шефът на френското представителство и управител на района на „ЕПФ“. Седеше на облегалката на една седалка и пак изнасяше една от безконечните си лекции, този път на японците. „По-добре на тях, отколкото на мен“ — каза си Скрагър и се позасмя. Познаваше дьо Плеси от три години и го харесваше — заради френската храна, с която ги снабдяваше, и заради това, че играеше добре бридж, който и двамата обичаха, но не и заради темите на разговор. „Хората от петролния бизнес са еднакви, петролът е всичко, което знаят и което искат да знаят, и ние, останалите, съществуваме за тях само за да консумираме това нещо и да плащаме скъпо и прескъпо за него, докато сме живи — а дори и след това, нали повечето крематориуми работят на нефт. Истински ад! Цената на петрола нарасна неимоверно — на 14,80 долара за варел от 4,80 долара преди две години и от 1,80 отпреди още няколко. Проклети разбойници, всички са разбойници — и ОПЕК, и «Седемте сестри», даже и «Норд си ойл».“

— Всички тези петролни кули стоят върху дъното на морето — обясняваше дьо Плеси. — Всички са построени и се управляват от французи и всяка обслужва един кладенец… — Той беше облечен във войнишки дрехи, косата му бе рядка, жълтеникавокафява, лицето — загоряло. Другите французи бъбреха и спореха помежду си. „И това е всичко, което правят — помисли си Скрагър, — освен да ядат, да пият вино и да разправят най-безцеремонно разни истории за гащите на всяка… мацка. Като оня негодник Жан-Люк, най-големият самохвалко сред тях! На това отгоре всички са индивидуалисти, всеки се пише различен. Японците пък са ниски, подвижни, много спретнати и всички облечени по един и същи начин: бяла риза с къси ръкави, тъмна вратовръзка, тъмни панталони и тъмни обувки, еднакви кварцови часовници, тъмни очила; единствената им разлика е във възрастта. Като сардини в консерва са!“

— … Водата на това място, както и в целия Залив, е много плитка, мосю Касиги — продължаваше дьо Плеси. — Тук тя е едва трийсетина метра — нефтът се достига лесно до около триста. Имаме шест кладенеца в тази част на находището, Сири Три, и всички текат — тоест свързани са с тръбопроводи и изпомпват петрола в резервоарите за съхранение на остров Сири. Капацитетът на резервоарите е три милиона варела и сега всичките резервоари са пълни.

— А доковете на Сири, мосю Плеси? — поинтересува се Касиги, посивяващият японски представител на ясен и правилен английски. — Не можах да ги видя, докато прелитахме над острова.

— Засега товарим в морето. Планираме да построим пристан догодина. Междувременно няма да имаме проблеми да натоварим вашите средноголеми танкери, мосю Касиги. Гарантираме бързо обслужване и бързо товарене. В края на краищата, ние сме французи. Утре ще се убедите. Вашият „Рикомару“ не закъснява, нали?

— Не. Ще бъде тук по обед. Какъв е пределният капацитет на находището?

— Безграничен — отвърна французинът през смях. — Сега добиваме само по седемдесет и пет хиляди варела на ден, но, mon Dieu, под морското дъно има цяло нефтено езеро.

— Капитан екселенц! — До страничния прозорец на Скрагър, със сияещо от щастие лице, стоеше младият Абдула Турик от екипа за противопожарната охрана. — Аз много добре, много добре, много-много добре. Вие?

— Тип-топ, млади момко. Как я караш?

— Аз радвам теб да видя, капитан екселенц. Преди година базата на Скрагър в Ленгех беше вдигната под тревога по радиото — на тази сонда имаше КАЗЕВАК. Беше мръсна нощ, иранският мениджър бе съобщил, че пожарникарят сигурно има спукване на апендикса и беше попитал могат ли да стигнат колкото е възможно по-бързо на сутринта — нощните полети в Иран бяха забранени, освен при аварийни ситуации. Скрагър беше дежурен тогава и бе тръгнат веднага — да тръгнеш веднага беше правило за компанията, дори и при минимални условия за летене, а и част от техните специални услуги. Беше взел младежа, беше го закарал направо в иранската военноморска болница в Бандар-е Аббас и бе убедил лекарите да го приемат. Ако не беше той, младежът щеше да умре.

Оттогава насам Абдула винаги идваше да го посрещне с добре дошъл и веднъж месечно в базата се получаваше пресен кози бут, въпреки усилията на Скрагър да се противопостави заради скъпотията. Веднъж беше посетил селото на младежа — то се намираше на брега на Ленгех. Обикновено село: без канализация, без електричество, без вода, с мръсни подове и стени, измазани е кал. Иран беше много примитивен извън градовете, но все пак по-добре от повечето държави на Залива в това отношение. Семейството на Абдула живееше като всички останали — нито по-добре, нито по-зле. Много деца, облаци от мухи, малко пилета и кози, няколко неплодородни акра земя и както беше казал баща му, „един ден в скоро време ние ще имаме свое собствено училище, екселенц, и собствено водоснабдяване, и един ден дори електричество. Да, истина е, че сега се изхранваме много по-добре с нашия петрол, който експлоатират чужденците — да благодарим на Бога, че ни е дал петрола. Да благодарим на Бога, че синът ми Абдула оживя. Беше Божия воля, че Абдула оживя, по Божията воля екселенц пилотът се съгласи да си даде толкова много труд. Да благодарим на Бога!“

— Как е, Абдула? — повтори Скраг. Харесваше младежа заради по-съвременните му разбирания — за разлика от баща му.

— Добре. — Абдула се приближи и почти залепи лицето си на прозореца. — Капитане — запъна се той, усмивката изчезна от лицето му, гласът му заглъхна и Скраг трябваше да се наведе, за да го чуе. — Скоро много неприятности… комунисти, Туде, муджахиднни и федаини. Пушки, експлозиви — може би кораб на Сири. Опасност. Моля, моля, не казвай нищо кой ти казва, да? — После Абдула отново надяна усмивката на лицето си и извика весело:

— Щастливи кацания и ела отново, ага. — Махна с ръка веднъж и прикривайки нервността си, се върна при останалите.

— Разбира се, разбира се, Абдула — промърмори Скрагър.

Наблюдаваха ги много иранци, но това беше обичайно. Пилотите бяха ценени, защото бяха единствената връзка с КАЗЕВАК. Той забеляза, че диспечерът му дава знак с вдигнат палец, обърна се автоматично и отново се увери, че всичко е затворено и всички са си по местата.

— Да потеглям ли, Ед?

— Разбира се, Скраг.

На триста метра Скрагър хоризонтира и се отправи към Сири Едно, където трябваше да слязат оставалите пътници. Беше много обезпокоен. „Избий си тези мисли от главата. Само бомба може да потопи остров Сири в залива.“ За първи път се носеше слух за опасност. В находището Сири никога досега не беше избухвала стачка, както в другите — нали затова ги закриха, главно, както предполагаха, че Франция беше дала убежище на Хомейни. Саботаж? „Нали япончето каза, че утре трябвало да пристигне някакъв танкер? Да, каза. Какво да правя? Засега нищо, просто остави Абдула за по-късно — сега не му е времето, не и докато си в полет.“

Той погледна Воси. Ед се справи добре, много добре, по-добре от… по-добре от кого? Мислите му обходиха всички пилоти, които бе обучавал толкова години. Стотици. Летеше от петнадесетгодишна възраст, на седемнадесет през тридесет и трета беше в Кралските австралийски военновъздушни сили, през тридесет и девета като летец-лейтенант на огнехвъргачките, после се преквалифицира на хеликоптер през четиридесет и пета. Беше в Корея през четиридесет и девета и после бе уволнен след двадесетгодишна служба, все още летец-лейтенант, все още опак и само на тридесет и седем. Засмя се. Във военновъздушните сили винаги беше на мушка.

— За Бога, Скрагър, защо се заяде с маршала по радиото? Този път наистина прекали…

— Но, полковник, англичанинът започна пръв — рече, че ние, австралийците, всички сме крадци, че сме имали белези от вериги по ръцете и че сме произлизали от каторжници!

— Така ли? Проклетите англичани са все едни и същи, Скраг, макар че в твоя случай той, може би, е бил прав, тъй като семейството ти винаги е живяло в Австралия, но както и да е, ти все пак си понижен в чин и ако не се държиш прилично, ще те сваля на земята завинаги!

Така и не го направиха. И как можеха да го направят? Наляво-надясно — следвай командната стрелка, нагоре-надолу — следвай командната стрелка, шестнадесет унищожени вражески самолета и три пъти повече успешно изпълнени задачи от всеки друг в Кралските австралийски военновъздушни сили. И днес още лети, а това беше всичко, което искаше от живота, опитваше се все още да бъде най-добрият и най-надеждният и искаше да избегне катастрофата и да приземи пътниците невредими. „Щом караш хеликоптер, няма начин машината да не ти погоди някой номер“ — помисли си той. Съзнаваше, че е бил страхотен късметлия. Не като някои, също така добри пилоти, на които късметът им бе изневерил. Трябва да си късметлия, за да бъдеш добър пилот. Той отново погледна, към Воси, доволен, че няма война — това беше най-голямото изпитание за пилотите. „Не бих искал да загубя младия Ед, той е един от най-добрите в С-Г. Че кой от тези, с които си летял, е по-добър от него? Чарли Петикин, разбира се, но пък той трябва да е по-добър, след като е бил пустинен пилот и е минал през пресата. Том Локхарт също. Мръсникът Дънкан Макайвър е все още най-добрият от всички, въпреки че е спрян от полети — да пукне дано с неговите тримесечни медицински прегледи, — но и аз щях да съм толкова гаден, ако ме бяха спрели от полети, а пък си летя на шестдесет и три като момченце. Горкото копеле.“

Скрагър изтръпна. „Ако САА[8] въведе новите правила за възраст и задължително пенсиониране, свършено е с мен. Щом ме свалят на земята, аз съм направо за оня свят.“ Сири Едно беше все още много далече. Беше кацал там три пъти седмично повече от година. Въпреки това подготвяше захода, като че ли му беше за първи път.

— Безопасността не е случайност, тя трябва да бъде подготвяна. Днес ще направим един хубав, елегантен визуален заход и…

— Скраг.

— Кажи, момче.

— Изкара ми ангелите.

— Това е урок номер едно. Какво друго научи?

— Мисля, че научих колко дяволски лесно можеш да се паникьосаш, колко самотен и безпомощен се чувстваш и да благославям очите си — почти избухна Воси. — Мисля, че научих колко съм смъртен, дявол да го вземе. Господи, Скраг. Уплаших се — до смърт.

— Когато се случи с мен, аз го направих в гащите.

— Кво?

— Летях от Кувейт на 47G2, беше през шестдесетте години. — 47G2 беше малкият, топчест „Бел“ с бутален двигател, използуван сега от повечето служби за ръководство на полети и от полицията. — Беше чартърен полет за един доктор и един инженер в „Екс Текс“. Трябваше да отидат до някакъв оазис след Вафра, там имаше КАЗЕВАК — някакъв нещастник си беше напъхал крака в сондата. И тъй, летяхме с отворени врати, както обикновено, защото беше лято, почти четиридесет и пет градуса, сухо и гадно и за хората, и за хеликоптера, така както може да бъде само в пустинята — далеч по-лошо, отколкото е в центъра на Австралия. Но ни бяха обещали двойно заплащане и премия, тъй че моят стар приятел Форси успя да ме кандърдиса. Не беше лош ден, както поначало са дните в пустинята. Ед, въпреки че вятърът беше като от пеш и поривите му ни играеха номера, знаеш как е: внезапни вихрушки засмукват пясъка в облаци от прах, навсякъде смерчове. Бях на сто и петдесет метра и захождах, и изведнъж влязохме в облак прах — ама толкова фин, ме нищо не се виждаше. Един Бог знае как проникна през очилата ми, но, да ти кажа, в един момент бяхме добре, а в следващия кашляхме и кихахме, а на мен и двете ми очи се напълниха и бях сляп като бухал на слънце.

— Баламосваш ме!

— Не. Истина е, кълна се в Бога! Не можех да виждам нищичко, не можех да си отворя очите, а бях единственият пилот на борда с двама пътници.

— Божичко, Скраг. И двете очи?

— И двете. Люляхме се в небето адски дълго, докато горе-долу го стабилизирах и сърцето ми отново си дойде на мястото. Докторът не можа да изчисти праха и всеки път, когато той или аз се опитвахме да го извадим, едва не се обръщахме с корема нагоре — знаеш колко чувствителен е G2. Те се паникьосаха не по-малко от мен, а това изобщо не помагаше. И тогава се сетих, че единствената възможност е да го приземя слепешком. Ти каза, че си бил уплашен до смърт — е добре, когато допрях колесника до земята, бях направил всичко в гащите, до капка.

— Господи, Скраг, наистина ли го приземи? Точно както днес, но не на шега, а с двете очи, пълни с прах? Не ме баламосваш, а?

— Накарах ги да ми казват накъде да карам, точно така, както го направихме с теб, поне докторът казваше, защото другият, бедничкият, припадна. — Очите на Скрагър не се откъсваха нито за момент от сушата. — Как ти изглежда?

— Не много добре. — Сири Едно беше точно пред тях, площадката за кацане беше издигната над водата. Виждаха ръководителя за кацане и задължителната противопожарна кола, спряла отстрани. Ръкавът за вятъра беше полупразен и не помръдваше.

Обикновено Скрагър би докладвал на радарната кула и би започнал постепенно снижаване. Но сега каза:

— Днес ще останем високо, младок, ще заходим под голям ъгъл и ще го оставим да кацне сам.

— Защо, Скраг?

— За разнообразие.

Воси се намръщи, но не каза нищо. Отново обходи с поглед приборите, търсейки нещо, което да не е наред. Нямаше нищо такова. Освен нещо странно у възрастния човек.

Когато бяха в позиция високо над сондата, Скрагър включи предавателя.

— Киш радар, HST напуска триста към Сири Едно.

— Окей, HST. Докладвайте, когато сте готови.

— HST, прието.

Бяха се нагласили за стръмен заход, използуван обикновено, когато точката за кацане беше заобиколена от високи сгради, дървета или пилони, Скрагър отне тягата точно колкото трябваше. Хеликоптерът започна да снижава, всичко беше наред. Двеста и петдесет метра, двеста, сто и петдесет, сто. И двамата едновременно почувствуваха вибрацията в управлението.

— Исусе — изпъшка Воси, но Скрагър вече рязко беше отпуснал носа, натискайки шага надолу. Хеликоптерът започна да снижава много бързо. Петдесет метра, четиридесет, тридесет… вибрациите се увеличаваха. Очите на Воси скачаха от прибор на прибор, после до точката на приземяване и отново към приборите. Той седеше вцепенен на мястото си, съзнанието му крещеше: „Опашното витло е свършило! Или предавката…“

Площадката за приземяване връхлиташе върху тях, наземният персонал панически се разпиля, пътниците увиснаха на коланите, парализирани от ужас от рязкото снижаване. Воси се бе вкопчил за седалката, за да е по-стабилен. Сега цялото арматурно табло вибрираше, шумът на двигателите се промени. Той очакваше всеки момент да загубят опашното витло и тогава с тях беше свършено. Висотомерът отчиташе двайсет метра… петнайсет… десет… пет… Ръцете му понечиха да сграбчат управлението, за да започне изравняване, но Скрагър го изпревари с част от секундата, подаде пълна газ и изравни съвършено. За секунда хеликоптерът изглеждаше като застинал във въздуха само на метър височина, с ревящи двигатели, после кацна твърдо, но не прекалено, на близкия край на кръга, плъзна се напред и спря на две крачки от центъра.

— Ега ти! — промърмори Скраг.

— Господи, Скраг — едва успя да промълви Воси. — Беше идеално.

— О, не, не, не беше, на две крачки встрани съм. — Скрагър с усилие откъсна ръцете си от управлението. — Изключи го, Ед, колкото може по-бързо. — Той отвори вратата си и се измъкна бързо навън, шибан от въздушния поток на перките, отиде до вратата на пътническия салон и я отвори.

— Останете по местата си за момент — извика той през заглъхващия рев на двигателите, отдъхвайки си от облекчение, че всички са с предпазните си колани и никой не е пострадал. Те покорно останаха по местата си, двама бяха пепеляво сиви. Четиримата японци зяпаха невъзмутимо. Студенокръвна, противна нация!

— Mon Dieu, Скраг — извика Жорж дьо Плеси. — Какво стана?

— Не знам, мисля, че е опашното витло. Веднага, щом поспре, ще…

— По дяволите, Воси, какви са тези игрички! — Гафари, иранският ръководител кацане, бе залепил лицето си на стъклото на кабината и се тресеше от ярост. — Как смееш да спираш двигателя с тренировъчна цел на тази сонда? Ще подам рапорт срещу теб за опасно летене!

Скрагър се нахвърли върху него.

— Управлявах аз, а не капитан Воси! — Внезапно огромното му облекчение, че се бе приземил благополучно, се смени с отдавнашната му омраза към този човек и възпламени гнева му. — Измитай се, Гафари, измитай се или ще те цапардосам така, че няма да станеш! — Юмруците му се свиха, беше готов да го направи. — МАХАЙ СЕ!

Всички наблюдаваха ужасени. Воси пребледня. Гафари, по-едър и по-тежък от Скрагър, се закани с юмрук, изруга на фарси, после закрещя на английски, искаше да го предизвика:

— Чуждестранна свиня! Как се осмеляваш да ме псуваш и да ме заплашваш? Ще се погрижа да те свалят на земята и да те изхвърлят от Иран. Ти, кучи сине, мислиш нашето небе за свое…

Скрагър се хвърли напред, но Воси успя да се мушне между тях и спря атаката с огромния си гръден кош.

— Добре де, как я мислиш тая работа, братче? Ей, извинявай, Скраг! Я по-добре да погледнем витлото. Скраг, Скраг, стари негоднико, да видим опашното витло, а?

Съзнанието на Скраг се проясни. Сърцето му биеше лудо и той забеляза, че всички го гледат втренчено. С огромно усилие овладя яростта си.

— Пра… прав си, Ед. Да. — После се обърна към Гафари: — Има… имахме авария. — Гафари се ухили подигравателно и яростта на Скраг се надигна отново, но този път той я овладя.

Отидоха до задната част на хеликоптера. Хората от сондата, иранци и европейци, се струпаха около тях. Опашното витло спря. От едната перка липсваха десетина сантиметра, счупеното място беше нащърбено. Воси провери главния лагер — беше съвсем разхлабен. Гигантските вибрации, предизвикани от дисбаланса на перките, го бяха разнебитили напълно. Един от пътниците отиде до ръба на платформата и повърна.

— Господи! — промърмори Воси. — Мога да го отчупя с два пръста.

Гафари пак се развика:

— Определено лошо обслужване, излагане на опасност живота на…

— Млъкни, Гафари! — извика ядосано дьо Плеси. — Merde, всички сме живи и дължим живота си на капитан Скрагър. Никой не можеше да предвиди това, стандартите на С-Г са най-високите в Иран.

— Това ще бъде докладвано, мистър дьо Плеси, и…

— Да, направете го, моля, и запомнете, че ще похваля капитан Скрагър за летателните му способности.

В яростта си дьо Плеси беше величествен. Отвращаваше се от Гафари, считайки го за демагог-агитатор, в един момент поддръжник на Хомейни, подстрекаващ работниците да стачкуват — стига само наблизо да няма прошахски настроени военни или полицаи, а в следващия — раболепен привърженик на шаха, наказващ работниците на сондата за незначителни нарушения.

— Чуждестранна свиня, а? Запомнете също, че това е френско-иранско смесено предприятие и Франция не е, как да се изразя, Франция никога не е била неприятелски настроена към Иран в момент на нужда.

— Тогава би трябвало да настоявате Сири да бъде обслужвана само от французи, и то не от старци! Ще докладвам за този инцидент веднага. — Гафари се отдалечи.

Преди Скрагър да успее да каже или да направи нещо, дьо Плеси сложи ръцете си на раменете му и го целуна по двете бузи, после стисна ръката му със същата топлота.

— Благодаря ви, mon cher ami[9]!

Откъм французите се чуха силни одобрителни възгласи, всички започнаха да се поздравяват, струпаха се около Скрагър, запрегръщаха го тържествено. Касиги също пристъпи напред.

— Домо — произнесе той тържествено и за още по-голямо смущение на Скрагър четиримата японци му се поклониха в унисон с продължаващите аплодисменти на французите и множеството хвалебствия.

— Благодарим ви, капитане — изрече Касиги тържествено. — Да, ние разбираме и ви благодарим. — Той се усмихна, подаде му визитната си картичка, с двете си ръце и пак се поклони. — Йоши Касиги, „Тода Шипинг“. Благодаря.

— Не беше лошо, мистър, ъ-ъ, мистър Касиги — отвърна Скрагър. Мъчеше се да преодолее смущението си. Вече бе овладял яростта си и се контролираше, но си обеща да спипа скоро Гафари на сушата насаме.

— Ние, ъ-ъ, ние имаме приспособления за кацане на вода, имахме достатъчно място и можехме да кацнем на водата. Това ни е работата, работата ни е да приземяваме хеликоптерите благополучно. Ед например… — Скрагър се усмихна сърдечно на другия пилот, съзнавайки, че с намесата си той го беше спасил от разправията, която не би могъл да спечели. — … капитан Воси би направил същото. Без проблеми. Не беше трудно… Просто исках да ви спестя намокрянето, въпреки че водата е топла и приятна, но не се знае как е с акулите…

Напрежението изчезна и всички се разсмяха, макар и малко нервно, защото по-голямата част от Залива и устията на реките, вливащи се в него, гъмжаха от акули. Топлите води, изобилието от хранителни отпадъци и необработени канализационни води, които народите от Залива изливаха в него от хилядолетия, привличаха всякакви риби. Особено акулите. И понеже всички хранителни отпадъци и човешки изпражнения от сондата се изхвърляха във водата, беше напълно възможно акулите да се навъртат наоколо.

— Виждали ли сте някога голям екземпляр, капитане?

— Да. Има една риба чук, която се спотайва край остров Харг. Бях там за две години и съм я виждал, о, един или два пъти на всеки няколко месеца. Дълга е осем-десет метра. Виждал Съм и много гигантски скатове, но тя е най-голямата.

Дьо Плеси потръпна.

— Merde на всички акули. Веднъж една в Сири едва не ме докопа, аз бях, как се казва, на плиткото, да-да, само шляпах в плиткото, но тя се хвърли към мен и плуваше толкова бързо, че се заби в брега. Беше почти три метра. Стреляхме в нея шест пъти, но тя продължаваше да се мята на пясъка и се мъчеше да ни хване… Минаха часове, преди да умре, но дори и тогава никой от нас не се престраши да се приближи до нея. Пфу, акули! — Той погледна отново счупената перка. — Аз, аз съм много щастлив, че съм на платформата.

Всички се съгласиха. Французите започнаха да бъбрят помежду си, жестикулираха, двама отидоха да разтоварят някакво оборудване, трети — да помогне на човека, който все още повръщаше. Работниците от сондата се пръснаха. Японците чакаха и наблюдаваха. Боси суеверно докосна перката.

— Просто за късмет, а, Скраг?

— Защо пък не? И ти, и пътниците се отървахте леко, не беше лошо приземяване.

— Каква е причината? — полюбопитствува дьо Плеси.

— Не знам, друже — отвърна Скрагър. — Над Сири Три имаше ято малки морски птици. Възможно е някоя от тях да е влязла във витлото и да е причинила счупването — не усетих нищо, пък и няма как да усетя. Знам, че тази сутрин витлото беше съвсем наред, защото и двамата го проверихме, както обикновено. — Той вдигна рамене. — Божа работа.

— Oui. Espece de con! Не ми харесва тази Божа работа. — Дьо Плеси намръщено погледна хеликоптерната площадка. — Може ли да дойде тук 206 или „Алует“, за да ни прибере на части?

— Ще извикаме друг 212 и ще паркираме нашия някъде там. — Скрагър посочи към вътрешната част на площадката за кацане, близо до извисяващите се кули на работещите сонди и крановете. — Имаме колелета в багажното отделение, така че няма да е трудно и няма да ви забавим.

— Добре, добре, тогава ще ви оставим да си вършите работата. Останалите ще дойдат с мен — нареди важно дьо Плеси. — Струва ми се, че всички имаме нужда от малко кафе, а после и от чаша „Шабли“ с лед.

— Мислех, че на всички сондажни кули има сух режим — обади се Касиги.

Дьо Плеси вдигна вежди.

— Да, има, мосю. Разбира се. За иранците, не за французите. Разбира се. Но нашите сонди са френски и се подчиняват на френските закони. — И продължи внушително: — Трябва да полеем благополучното кацане, а днес вие сте гости на la Belle France, така че нека да бъдем цивилизовани и да заобиколим правилата — за какво са правилата, ако не за да се заобикалят? Хайде, после ще направим обиколката и те проведем срещите.

Всички, освен Касиги го последваха.

— А вие, капитане? — попита той. — Вие какво ще правите?

— Ще чакаме. Хеликоптерът ще докара резервни части и инженери — отвърна Скрагър. Чувствуваше се неловко, не искаше да е близо до който и да е японец, не можеше да потъпче спомена за толкова много приятели, загубени във войната толкова млади, а той да е още жив и непрекъснато да се измъчва от постоянния въпрос: „Защо тях, а не мен?“. — Ще чакаме, докато го поправят, а после ще се приберем у дома. Защо, питате?

— Кога ще бъде това?

— Преди залез-слънце. Защо?

Касиги погледна назад към перката.

— С ваше позволение, бих искал да летя обратно с вас.

— Това… това зависи от капитан Воси. Официално той е капитан на този полет.

Касиги прехвърли вниманието си към Воси. Младият пилот познаваше неприязънта на Скрагър към японците, но не можеше да я разбере. Точно преди излитането му беше казал:

— По дяволите, Скраг Втората световна война е била преди милиони години. Сега Япония е наш съюзник — единственият ни голям съюзник в Азия.

Но Скрагър беше казал:

— Зарежи това, Ед.

И той го бе направил.

— Би било, ъ-ъ, най-добре ще е да се върнете с другите, мистър Касиги, не се знае колко ще се забавим.

— Хеликоптерите ме изнервят, бих предпочел да летя с вас, ако нямате нищо против. — Касиги погледна отново към Скрагър, неумолимите му очи светеха на одухотвореното лице. — Беше лош късмет. Нямахте почти никакво време, но успяхте да се завъртите на по-малко от сто метра и да направите идеално кацане на това малко местенце. Невероятен полет! Забележителен. Само едно не разбирам: защо бяхте на висок ъгъл, защо захождахте от висок ъгъл? — Той улови беглия поглед на Воси към Скрагър и разбра, че младият мъж се чуди за същото. — Нямаше причина в ден като днешния, нали?

Скрагър се втренчи в него още по-объркан.

— Вие карате хеликоптер?

— Не, но съм се возил достатъчно много, за да знам кога има нещо. Бизнесът ми е в танкерите, а също и в петролните находища тук, в Залива, в Ирак, в Аляска, навсякъде, дори в Австралия… — Касиги знаеше, че предизвиква омразата му. Беше свикнал с това. Знаеше причината, защото имаше доста сделки в Австралия дори много. Част от омразата бе основателна. Част. Но това нямаше значение, австралийците щяха да се променят, щеше да им се наложи. В края на краищата японците притежаваха значителна част от суровините и скоро щяха да притежават още повече. „Чудно, че така добре се справяме икономически с това, с което не можахме да се справим по военен път“ помисли Касиги и продължи:

— Защо днес избрахте заход от висок ъгъл? При нормален заход сега вече щяхме да сме под водата, на дъното. Защо?

Скрагър вдигна рамене, искаше да приключи този разговор.

— Капитане — попита Воси, — защо го направихте?

— Късмет.

Касиги се поусмихна.

— Ако ми разрешите, бих искал да летя на връщане с вас. Живот за живот, капитане. Моля, пазете визитката ми. Може би един ден ще мога да ви върна услугата. — Той се поклони учтиво и се отдалечи.

11,56 преди обед.

— Експлозиви на Сири ли, Скраг? — Дьо Плеси беше шокиран.

— Може да има — отговори Скрагър също така тихо. Бяха на края на платформата, далеч от всички, и той току-що му бе предал онова, което му бе прошепнал Абдула.

Вторият 212 беше отдавна тук и чакаше дьо Плеси да даде нареждане за стартиране и да отведе него и неговите гости на Сири, където трябваше да обядват. Механиците вече бяха демонтирали по-голямата част от задния отсек на Скрагъровия 212 и бяха напреднали доста в поправянето му. Воси ги наблюдаваше внимателно. Новото витло и предавката бяха вече на мястото си.

Секунда по-късно дьо Плеси каза безпомощно:

— Експлозиви може да има къде ли не, къде ли не! Дори и малък заряд може да разруши цялата ни изпомпваща система. Mon Dieu, това ще е идеален начин да разгромят надеждите на Бахтияр — или на Хомейни да нормализират положението в Иран.

— Да. Но внимавайте как ще използувате тази информация — и за Бога, не казвайте на никого.

— Разбира се. Този човек на Сири Три ли беше?

— В Ленгех.

— Тогава защо не ми казахте още сутринта?

— Нямаше време. — Скрагър се огледа, за да се увери, че не ги подслушват. — Бъдете внимателен, каквото и да направите. Тези фанатици пет пари не дават за каквото и да е и за когото и да било, особено ако решат, че отнякъде изтича информация, тоест, че някой им е изменил… ще има трупове, носещи се по вода оттук до Ормуз.

— Съгласен съм. — Дьо Плеси беше много разтревожен. — Казвали ли сте на някого другиго?

— Не, приятелю.

— Mon Dieu, какво мога да направя аз? Сигурността… как можеш да си сигурен в Иран? Харесва ли ни, или не, но ние сме в ръцете им… Благодаря ви още веднъж. Трябва да ви призная, че очаквах по-голям саботаж на Харг и в Абадан, да се създава хаос е в полза на левите, но никога не съм предполагал, че ще стигнат дотук.

Той се облегна унило на парапета и се загледа в морето, което лениво миеше подпорите на платформата. Акулите кръжаха наоколо и ядяха. „Сега ни заплашват терористи. Резервоарите и помпите на Сири са добър обект за саботаж. А ако извадят Сири от строя, ще изгубим години от планирането, години на доставка на петрол, от който Франция така отчаяно се нуждае. Може да се наложи да купуваме петрол от ония кучи синове, англичаните, от техните смърдящи на лайна находища в Северно море — как може да са такива късметлии и да имат един милион и триста хиляди варела на ден, че и да увеличават!

Защо няма петрол край нашите брегове или край Корсика? Бог да убие тия англичани, толкова са двулични. Дьо Гол беше прав да ги държи вън от Европа. А сега, когато от добро сърце ги приехме, въпреки че всички знаем, че са лъжливи копелета, изобщо не мислят да поделят кьоравото с нас, своя партньор. Само се преструват, че са с нас в ЕИО — винаги са били против нас и винаги ще бъдат. Великият Шарл беше прав за тях, но невероятно грешеше за Алжир. Ако си имахме още нашия Алжир, нашата земя и следователно нашия петрол, щяхме да бъдем богати и задоволени, а Англия, Германия и всички останали щяха да ни целуват отзад.

А междувременно какво да правя?

Иди на Сири и обядвай. Като се наобядваш, ще мислиш по-добре.

Да благодарим на Бога, че все още можем да получаваме запаси от здравомислещите цивилизовани дубайци, шариатци и алшаргазци и ежедневно от Франция бри, камамбер, пресен чесън и масло, както и истинско вино, без което все едно че сме умрели. Е добре, почти умрели…“

Забеляза, че Скрагър го гледа втренчено.

— Да, mon brave?

— Попитах: какво възнамерявате да правите?

— Ще наредя да се провеждат тренировки за отбрана — отвърна дьо Плеси царствено. — Струва ми се, че съм забравил член 56/976 от френско-иранския ни договор, който гласи, че на всеки шест месеца, в продължение на няколко дни, трябва да се прави проверка на охраната срещу всякакви нарушители за… за славата на Франция и ъ-ь, Иран! — Прекрасните очи на дьо Плеси светнаха — беше възхитен от собствената си хитрост. — Да. Разбира се, моите подчинени са забравили да ми напомнят, но сега всички ние ще се хвърлим, изпълнени с френски ентусиазъм, да го направим. Навсякъде — на Сири, на сондите, на брега и дори в Ленгех. Les cretins! Как смеят дори да си помислят, че могат да саботират дългогодишната ни работа! — Той се огледа. Все още нямаше никой наблизо. Останалата част от групата се беше събрала близо до втория 212. — Ще трябва да кажа на Касиги заради танкера му — прошепна той. — Може това да им е целта.

— Можете ли да му се доверите? Имам предвид, да направи всичко тихомълком?

— Да, ще трябва, mon ami. Ще трябва да го предупредим, да, ще трябва да го направим. — Дьо Плеси усети, че червата му къркорят. „Боже мой — помисли си той, много обезпокоен, — надявам се, че е просто от глад и не ме очаква жлъчна криза, въпреки че няма да се учудя след всичко това, което се случи днес. Първо, замалко да катастрофираме, после нашият пилот първенец едва не се сби с тази бъчва тор, Гафари, а сега революцията може да достигне и до нас.“ — Касиги попита дали би могъл да лети на връщане с вас. Кога ще бъдете готови?

— Преди залез-слънце, но не е нужно да ни чака, може да се върне и с вас.

Дьо Плеси се намръщи.

— Разбирам защо не обичаш японците — аз… аз също все още не обичам немците. Но трябва да бъдем практични. Той е добър клиент и щом като е помолил, аз бих се радвал, ако вие бихте… бихте, ъ-ъ… бих помолил и Воси да го превози с хеликоптера, mon cher ami. Да, сега ние сме близки приятели, вие спасихте живота ни и бяхме заедно в… в Божата работа! Сега можем… — Той се оживи. — Да, и ако той е с вас, това би било много удобен случай да му разкажете за сигурността — сигурен съм, че можете да му го изложите идеално.

— Но той…

— Той е един от нашите много добри клиенти — заяви дьо Плеси категорично. — Много добри. Благодаря ви, mon ami. Ще го оставя на Сири. Когато сте готови, вземете го оттам. Отлично, така решаваме. И ви уверявам, че ще ви препоръчам на властите и лично на Гавалан. — Той отново засия. — Тръгваме. Ще се видим утре.

Скрагър го наблюдаваше как си отива. Изпсува. Дьо Плеси беше шефът и нищо не можеше да се направи. Така че същия следобед, на път за Сири, той седна отзад в пътническия салон, цял потънал в пот и изпълнен с омраза.

— Божичко, Скраг — каза Воси шокиран, когато разбра, че той ще пътува отзад. — Като пътник? Наред ли си? Сигурен ли си, че…

— Просто искам да видя как е отзад — отвърна Скрагър раздразнено. — Тури си задника на капитанското място, иди да вземеш този педераст от Сири и приземи хеликоптера като перце в Ленгех, или ще дам рапорт срещу теб.

Касиги чакаше на хеликоптерната площадка. Нямаше сянка, беше му горещо и задушно и той се потеше. Дюните покрай тръбопроводите и комплекса от резервоари бяха мръснокафяви от праха.

Скрагър наблюдаваше как пустинните дяволчета — мънички пясъчни вихрушчици — танцуват по земята и благодареше на щастливата си звезда, че може да лети и не му се налага да работи на такива ужасни места. „Да, хеликоптерите са шумни, винаги има вибрации, същност са скапани — помисли си той, — и да, липсва ми летенето във висините, летенето сам във висините със самолет, гмуркането, преобръщането и орловото пикиране, за да се издигнеш отново нагоре — но летенето си е летене, а аз все пак мразя да летя в проклетия пътнически салон. За Бога, тук е дори по-лошо, отколкото в редовната авиация!“ Мразеше летенето без приборите за управление и никога не се чувствуваше сигурно, а и се ядосваше, че бе кимнал на Касиги да седне до него, преди да затръшне вратата. Двамата механици дремеха на седалките отсреща, белите им комбинезони бяха покрити е нетна от пот. Касиги нагласи спасителната си жилетка и закопча предпазния колан.

Щом излетяха, Скрагър се наведе към него.

— Няма друг начин да ви го съобщя, освен да ви го кажа бързо, така че ето какво: може би в Сири ще има нападение на терористи, на една от сондажните кули, а може би дори и срещу вашия кораб. Дьо Плеси ме помоли да ви предупредя.

Касиги подсвирна.

— Кога?

— Не знам. И дьо Плеси не знае. Но е повече от вероятно.

— Как? Как ще извършат саботажа?

— Никой не знае. Огнестрелно оръжие или експлозиви, може би бомба със закъснител, така че ще е добре да стегнете охраната.

— Тя е винаги на ниво — веднага отвърна Касиги и изведнъж забеляза, че в очите на Скрагър проблясва гняв. За секунди не можа да проумее защо, но после си спомни какво беше казал току-що. — О, съжалявам, капитане, нямах намерение да се хваля. Просто ние винаги поддържаме високо равнище в тези води, моите кораби са… — Насмалко не каза „на бойна нога“, но се усети навреме, сдържа раздразнението си заради чувствителността на летеца. — В тези води всеки трябва да внимава. Моля да ме извините.

— Дьо Плеси искаше да знаете. А също така иска да си мълчите — да си държите езика зад зъбите — и да не вземате никакви иранци по поддръжката.

— Разбира се, ценните ви сведения ще останат в тайна. Благодаря ви още веднъж.

Касиги видя как Скрагър рязко кимва и се обляга на седалката. Дощя му се и той да кимне и с това да приключат всичко, но понеже австралиецът беше спасил живота на неговите другари и собствения му живот, а следователно им беше дал възможност да служат и в бъдеще на компанията и на своя ръководител Хиро Тода, той се почувствува задължен да направи опит за помирение.

— Капитане — каза той толкова тихо, колкото му позволяваше ревът на реактивните двигатели. — Разбирам защо вие, австралийците, мразите нас, японците, и моля за извинение за всички затвори като Чанги, за всички пътища в Бирма и за всички зверства. Мога само да ви кажа истината: тези събития се изучават добре в нашите училища и не се забравят. Това, че те са се случили, е наш национален срам.

„И това е вярно — помисли той разгневено. — Да се извършват такива зверства беше безсмислено, дори и тези глупаци да не бяха разбрали, че ги вършим — в края на краищата враговете ни бяха страхливци, поне повечето, и покорно се предавахме десетки хиляди и по този начин се отказваха от правата си на човешки същества според нашия Бушидо — нашия кодекс, който казва, че за един войник най-голямото безчестие е да се предаде. Няколко грешки на шепа садисти, на няколко необразовани селяни между надзирателите в затвора — повечето от които бяха ядящи чесън корейци — и всички японци трябва завинаги да страдат. Това е срам за Япония! И още по-голям срам е, че нашият върховен главнокомандуващ се провали в изпълнението на своя дълг и принуди императора да поеме срама от необходимостта да прекрати войната.“

— Моля, приемете моите извинения от името на всички нас.

Скрагър се втренчи в него. После каза простичко.

— Съжалявам, но не мога. Една от причините за това е, че бившият ми съдружник Форси беше първият затворник в Чанги и никога не се съвзе от това, което видял там. Другата е, че твърде много от моите приятели, не само военнопленници, скъпо заплатиха за войната. Твърде скъпо. Не мога да забравя. Не мога, защото, ако го забравя, това ще бъде последното предателство към тях. Ние ги предадохме с мира — какъв мир? Предадохме ги всичките, това мисля аз. Съжалявам, но е така.

— Разбирам, но дори и да е така, ние можем да се помирим — вие и аз. Нали?

— Може би. Може би с времето.

„Ах, времето — помисли си Касиги смаяно. — Днес аз отново бях на косъм от смъртта. Колко ли време имаме ние, ти и аз? Не е ли илюзия времето, а целият живот просто илюзия в илюзията? А смъртта?“ Предсмъртната поема на неговия почитан праотец самурай го бе обобщила съвършено: „Какво са облаците, освен извинение на небето. Какво е животът, освен бягство от смъртта?“

Праотецът му беше Ябу Касиги, даймьо на Изу и Бака и поддръжник на Йоши Торонада, първия и най-великия от шогуните Торонада, които, син след баща, бяха управлявали Япония от 1603 до 1871 година, когато императорът завинаги бе заличил шогуната и бе обявил цялата класа на самураите извън закона. Но Ябу Касиги не бе запомнен с лоялността си към своя господар, нито пък с храбростта си в битките като своя прочут племенник Оми Касиги, който се бе сражавал за Торонада във великата битка при Секигахара с отсечена ръка, но пак бе повел атаката, която бе разбила врага.

О, не, Ябу бе изменил на Торонада, или се бе опитал да му измени, и затова му заповядали да си направи сепуко — ритуална смърт чрез изкормване. Ябу беше почитан заради красотата на предсмъртната си поема и заради смелостта, с която си бе направил сепуко. Коленичил пред събралите се самураи, той с презрение освободил втория самурай, който трябвало да стои зад него с дълъг меч, за да сложи бързо, край на агонията му, като му отсече главата и така да предотврати срама от изкрещяването. Взел късия нож и го забил дълбоко в корема си, после, без да бърза, си направил четирите разреза, най-трудното сепуко от всички, — напречно и надолу, отново напречно и нагоре, — после измъкнал навън собствените си вътрешности и умрял, без дори да изпъшка.

Касиги изтръпна пред мисълта да направи същото. Съзнаваше, че не би му достигнала смелост. Съвременните войни са нищо пред онези времена, когато са можели да ти заповядат да умреш по такъв начин просто по прищявката на господаря…

Забеляза, че Скрагър го наблюдава.

— Аз също участвувах във войната — каза той неволно. — На самолет. Летях в Китай, Малая и Индонезия. И в Нова Гвинея. Храбростта във войната е по-различна от… храбростта сама за себе си… имам предвид, не във война, нали?

— Не разбирам.

„Не съм се сещал за моята война от години — помисли Касиги. Обзе го внезапен ужас — спомни си постоянния страх да не загине или да не бъде осакатен, страх, който го бе погълнал изпяло — като днес, когато беше сигурен, че всички ще загинат, и той, и неговите другари — всички вцепенени от ужас. — Да, ние днес направихме това, което правехме през всички онези военни години: спомнихме си наследството ни в Земята на боговете, преглътнахме ужаса си, както, са ни учили от деца — престорено спокойствие, престорено равновесие, за да не се посрамим пред другите, летяхме срещу врага в изпълнение на бойна задача, поставена от императора, възможно най-добре, а после, когато той кажеше да спрем, спирахме с благодарност, колкото и голям да беше срамът.

Неколцина не понесоха срама и се самоубиха по старинния начин, с чест. Загубих ли си честта, като не го направих? Не. Аз се подчиних на императора, който ни нареди да понесем непоносимото, после отидох във фирмата на братовчед си и му служих вярно за славата на Япония. От руините на Йокохама помагах да се изгради «Тода Шипинг», една от най-големите японски фирми, строяща големи кораби, фирма, която изобрети супертанкерите, все по-големи с всяка изминала година — скоро килът на първия милион-тонен танкер ще бъде поставен. Сега нашите кораби са навсякъде, внасят суровини в Япония и изнасят готовите продукти. Ние, японците, наистина сме световното чудо. Но сме — о! — толкова уязвими! Просто трябва да имаме петрол или ще загинем.“

Забеляза през един от прозорци те някакъв танкер, плаващ нагоре по Залива, и още един, на път за Ормуз. „Мостът не прекъсва — помисли той. — Най-малко по един танкер на всеки сто мили по целия път оттук до Япония, ден след ден, за да снабдяват нашите фабрики, иначе ще умрем от глад. Всички от ОПЕК го знаят, те ни изнудват и злорадствуват. Като днес. Днес запазването на външно спокойствие ми отне самообладанието, докато се занимавах с този… този противен французин, вонящ на чесън и на онази отвратителна, смърдяща, изпускаща миризма на бълвоч смес, наречена бри, който безочливо искаше по два долара и осемдесет цента повече от безбожните четиринадесет и осемдесет, и аз, с моето древно самурайско потекло, трябваше да се пазаря с него като хонконгски китаец.“

— Но, мосю дьо Плеси, вие разбирате, че при тази цена, като прибавим и транспортните разходи и…

— Много съжалявам, мосю, но са ми дадени строги инструкции. Както се бяхме споразумели, трите милиона варела с нефт от Сири се предлагат първо на вас. „Екс Текс“ се бяха обърнали към нас за квота, както и още четирима наши големи клиенти. Ако се отказвате…

— Не, но договорът изрично упоменава „текущата цена на ОПЕК“ и ние…

— Да, но вие сигурно знаете, че всички доставчици от ОПЕК вземат премия. Не забравяйте, че Саудитска Арабия възнамерява да намали добива си този месец, че всички главни наредиха да започне нова всеобхватна вълна от форсмажорни съкращения, че Либия също съкращава добива си.

Идваше му да зареве от ярост. Спомни си, че когато накрая се съгласи, разчитайки да получи всичките три милиона варела на една и съща цена, французинът се усмихна и каза мило:

— Разбира се, при предварителното условие, че ще натоварите за седем дни — при положение, че и двамата знаеха, че това е невъзможно. Беше им известно също, че в момента на посещение в Кувейт е румънска държавна делегация, за да търси три милиона тона суров нефт или поне три милиона варела, за да компенсират преустановяването на собствените си ирански доставки, които стигаха до тях по иранско-съветските тръбопроводи. И че имаше и други купувачи, безброй, чакащи да вземат опцията му в Сири, както и всичките му други опции — за нефт, течен природен газ, нафта и други нефтопродукти.

— Много добре, седемнадесет и шестдесет за варел — каза Касиги учтиво. Но в себе си се закле да си го върне по някакъв начин.

— Само за този танкер ли, мосю?

— Разбира се, че само за този — отвърна той.

„А сега австралийският пилот ми шепне, че дори и този единствен танкер не е в безопасност. Странен мъж, твърде стар, за да лети, и все пак толкова опитен, толкова интелигентен, толкова прям и толкова безразсъден — безразсъдно прям, — защото да си прям значи да се поставяш във властта на другия.“ Той отново погледна Скрагър.

— Казахте, че може би ще можем да се помирим с времето. Днес времето и на двама ни изтече — ако не бяха умението и късмета ви, макар че ние наричаме това карма. Аз наистина не знам колко време ни остава. Утре корабът ми може да бъде взривен. Аз ще съм на борда. — Той повдигна рамене. — Карма. Но нека да бъдем приятели, само аз и вие — не мисля, че предаваме другарите си във войната, вашите и моите. — Той протегна ръка. — Моля ви.

Скрагър погледна ръката му. Касиги чакаше. После Скрагър отстъпи, кимна леко и стисна твърдо ръката на японеца.

— Добре, приятелю, нека бъде така.

В този момент видя, че Воси се обръща и му дава знак. Веднага тръгна към пилотската кабина.

— Има повикване за КАЗЕВАК, Скраг, от Сири Три. Някой от персонала на платформата е паднал през борда…

Тръгнаха веднага. Тялото плуваше близо до подпорите на сондажната платформа. Акулите вече бяха разкъсали краката, едната ръка липсваше. Главата и лицето бяха страшно обезобразени. Беше Абдула Турик.

6

Околностите на Бандар-е Делам: 4,52 следобед.

Сенките се удължаваха. Храсталаците оттатък шосето постепенно преминаваха в каменисти хълмове, а в далечината зад тях се издигаха острите, покрити със сняг върхове на Загрос. До пътя се извиваше реката, мочурищата край нея плавно се разливаха и стигаха чак до пристанището, на няколко километра по-надолу. Редом с нея беше построен един от многобройните в този район петролопроводи — губещи се в далечината половинметрови стоманени тръби на бетонни подпори, които се гмуркаха под шосето в специално изкопан за целта канал. На изток, на около километър и половина, се гушеше селце. Къщите бяха прашни, схлупени, построени от кирпич и замазани с кал. Малка кола се приближаваше с тихо боботене. Беше стара и очукана, вървеше бавно.

Вътре седяха четирима души. Бяха млади и гладко избръснати, с доста хубави за този беден край дрехи, изпотени и неспокойни. Колата спря до канала, от нея излезе младеж с очила, изправи се край пътя и се престори, че се облекчава. Главата му се въртеше на всички страни, очите му оглеждаха околността.

— Чисто е — съобщи той на останалите. Двамата от задната седалка се измъкнаха навън и бързо се спуснаха по насипа на канала. С усилие мъкнеха тежка торба. Младежът с очилата закопча панталона си и отвори багажника. Насреща му, изпод парче мръсен брезент зейна дулото на чешки картечен пистолет и сякаш успокоително му намигна. Шофьорът също слезе и се изпика в канавката. Струята беше силна.

— Браво, Масуд — рече му с лека завист очилатият и изтри нотното си лице. — Аз не можах да пусна дори капка!

— Преди изпит и аз съм така — отвърна шофьорът и се засмя. — Май скоро ще отворят университета, а? Ако е рекъл Господ, разбира се.

— Господ! Господ е опиум за народа! — хладно отсече очилатият и се обърна към шосето.

И в двете посоки продължаваше да е пусто. На няколко километра южно от тях водите на Персийския залив блестяха под ярките слънчеви лъчи. Той запали цигара и забеляза, че ръцете му леко треперят. Времето сякаш беше спряло. Тишината се нарушаваше само от жуженето на рояците мухи и това сякаш я правеше още по-дълбока. На пътя отвъд селцето се появи бяло облаче.

— Виж!

Двамата се вгледаха в далечината.

— Дали са товарни камиони? — с безпокойство запита Масуд, шофьорът на колата. — Да не са военни? — После се надвеси над ръба на канала и извика: — Ей, вие, побързайте! Някой идва!

— Още малко и сме готови — отвърна единият от младежите.

Двамата в канала бяха извадили от торбата връзките с експлозив и ги поставяха по протежение на широката тръба, старателно увита с насмолено платно срещу корозията.

— Али, подай ми фитила — гърлено нареди по-възрастният.

И двамата бяха покрити с мръсотия, по лицата им се стичаха тъмни вадички.

— Дръж — рече Али и внимателно му подаде снопче фитил и няколко детонатора. Ризата на гърба му лепнеше от пот.

— Ще можеш ли да ги поставиш, Бижан?

— Не помниш ли колко часа четохме брошурата? Мога да го направя и със затворени очи — леко се усмихна Бижан. — Май сме като оня Робърт Джордан, героя на Хемингуей… Съвсем същите сме! „За кого бие камбаната“, помниш ли?

— Дано не бие за нас — потръпна леко другият.

— Дори и да е за нас! Победата ще бъде наша и народът ще е щастлив!

Неопитните пръсти на Бижан притиснаха нитроглицериновата капсула към най-близката връзка експлозив, после свързаха края на фитила.

— Побързайте! — тревожно се обади отгоре Масуд. — Идват камиони с войници!

Двамата долу замръзнаха, после трескаво започнаха да размотават фитила, без да забележат, че краят му се е измъкнал от детонатора. Свършиха, щракнаха запалката и хукнаха да бягат. Бижан хвърли поглед назад и видя, че връзката е прекъсната. Хукна към тръбата, хвана края на фитила и се опита да го закрепи на капсулата. Тя му се изплъзна и шумно се удари в бетонния постамент.

Нитроглицеринът се взриви, а след него и целият експлозив. Пет-шест метра от петролопровода се разкъсаха, а Бижан стана на парчета. Сводът на канала се срути, колата се преобърна. Двамата младежи край нея бяха убити на място, третият остана жив, но без един крак.

Рукна петрол. Плътна струя, може би стотици варели в минута. Не се запали, тъй като взривът беше поставен погрешно. Двата военни камиона спряха на стотина метра от местопроизшествието. Мазното петно бързо стигна до реката. Леките летливи петролни фракции се носеха над него като едва видима мараня, а тежкото масло бързо попиваше в бреговете, мочурището и почвата.

Камионите бяха реквизирани от Зелените отряди на Хомейни и бяха пълни с войници — брадати, навъсени, уплашени, с отличителни ленти на ръкавите. Бяха предимно селяни и работници от петролната промишленост, а командирът им беше молла, обучен в специален лагер на ООП. Всички бяха въоръжени, а в краката им лежаха няколко ранени. Сред тях имаше и един капитан от полицията — вързан и със запушена уста, но все още жив. Само преди час бяха нападнали и превзели един полицейски участък на север и сега се насочваха към Бандар-е Делам, където щяха да продължат войната. Задачата им беше ясна и категорична — да завземат гражданското летище на няколко километра северно от селцето.

Предвождан от моллата, те предпазливо се приближиха до леглото на петролопровода. Загледаха мълчаливо плътната петролна струя, която се лееше от разкъсаната тръба, после до ушите им долетяха стоновете на ранения. Свалиха автоматите от раменете си и бавно се насочиха към преобърнатата кола. Под нея беше затиснат младежът с откъснатия крак. Рояци мухи покриваха раната му и локвата кръв наоколо. Не му оставаше много.

— Кои сте вие? — сграбчи го за раменете моллата. — Защо го направихте?

Младежът отвори очи и късогледо примижа. Очилата му бяха отлетели, а без тях светът беше една неясна мъгла. Ръката му ги затърси наоколо, душата му се сви от ужаса на приближаващата смърт. Опита се да помоли за помощ, но от гърлото му се откъсна само протяжен вопъл, топла кръв бликна от устата му.

— Да бъде волята на Аллаха — рече моллата и се отдалечи. Счупените очила проблеснаха в прахта, той се наведе и ги вдигна. Едното стъкло липсваше, другото беше напукано.

— Защо са го сторили? — попита един от войниците. — Нали няма заповед да вдигаме във въздуха петролопроводите?

— Сигурно са комунисти или от оная измет — ислямските марксисти! — Моллата захвърли очилата с видимо отвращение. Лицето му беше цялото в синини, дългата му дреха — цялата изпокъсана. Беше гледен. — Май са студенти — процеди той. — Дано всичките врагове на Аллаха изпукат като тях!

— Вижте какво открих! — извика един от войниците, привел се над багажника на преобърнатата кола. Бяха три картечни пистолета и снопче гранати.

— Чешко производство — безпогрешно определи моллата. — Значи тези кучета са били врагове, само левицата е така добре въоръжена!

— Слава на Аллаха, това оръжие ще ни свърши добра работа! Ще можем ли да заобиколим отнякъде?

— Няма проблеми — обади се брадатият шофьор, който беше работил в петролодобива и добре познаваше местността. — Но трябва да съобщим за този саботаж, цялата местност може да пламне…

— Всичко е в ръцете на Аллаха — промълви моллата. Не отделяше очи от мазната петролна струя.

— Не бива да пилеем благата, с които ни е дарил — настояваше на своето шофьорът. — Нека се обадим от летището да прекъснат подаването, разливът ще отрови всичко надолу по течението на реката.

Откъм колата се разнесе нов протяжен вик, тъжен и умолителен. Никой не му обърна внимание, младежът беше оставен в ръцете на милостивата смърт.

Бандар-е Делам, летището: 5,30 следобед.

Гражданското летище беше изоставено и пусто, без охрана. Преди няколко седмици тук беше пристигнала една ескадрила хеликоптери от остров Харг. Пистите бяха къси, над тях се извисяваше малка диспечерска кула, а зад нея имаше хангари, двуетажна сграда с офиси и няколко бараки. Сега край тях бяха паркирани няколко модерни фургона, в които временно се помещаваше щабът на ескадрилата. Това беше едно от десетките летища, построени от шаха из цялата страна. „Ще разполагаме с летища и съвременни транспортни услуги из цял Иран“, беше заявил той и обещанието му беше изпълнено. Но преди половин година започнаха вълненията в страната и транспортната инфраструктура се оказа напълно парализирана. Всички вътрешни полети бяха отменени, а летищата — затворени. Наземният персонал се пръсна, повечето от машините останаха на открито, без никаква грижа и поддръжка. Тук имаше три, мръсни и изоставени. Едната беше с изпочупени стъкла на пилотската кабина, другите — със спукани гуми. Резервоарите им бяха опразнени от грабители, а стройните им тела изглеждаха тъжни и грозни.

За разлика от тях петте хеликоптера на ескадрилата блестяла като нови. Чисти и готови за полет, те бяха наредени в стройна редица, три от модела 212 и два по-малки — модел 206. Слънцето залязваше и те хвърляха удължени сенки върху бетонната настилка.

Капитан Рудигер Луц се приближи до последния от тях и се зае с внимателната му проверка. По същия начин беше проверил и всички предишни машини.

— Много добре — даде оценката си той. — Можете да ги прибирате.

Остана край пистата да наблюдава как механиците и помощният персонал от няколко иранци изтикват блестящите машини към хангарите, не по-малко излъскани от самите хеликоптери. Знаеше, че много от подчинените му се присмиват зад гърба заради педантизма, но това нямаше значение, особено след като заповедите му се изпълняваха безпрекословно.

„Това е най-големият ни проблем — мислеше си той. — Да ги накараме да се подчиняват, да действуват в условия на реална бойна обстановка без помощта на военния устав, независимо от мнението на Дънкан Макайвър по този въпрос.“

Сутринта Дюк Старк, чиято база беше в Ковис, препрати по радиото краткото съобщение на Макайвър, според което се очаквало нападение срещу летището на Техеран, а в една от базите, разположени там, избухнал бунт. Поради отдалечеността на Бандар-е Делам и планинската местност директната радиовръзка с Техеран или някоя от другите бази беше невъзможна, радиовълните стигаха само до Ковис. Разтревожен от съобщението, Руди събра елитния си състав, състоящ се от четирима пилоти и седем механици (седем англичани, двама американци, един германец и един французин) малко встрани от останалите и направо им заяви: Дюк не ми съобщи кой знае колко неща, но непрекъснато ме наричаше Рудигер вместо Руди, а това означава, че положението е напечено.

— Дюк Старк не е от хората, които лесно се впечатляват — промълви Джон Тайрър, заместникът на Руди, американец с богат опит на пилот. — Мислиш ли, че е попаднал в беда? Няма ли да се наложи да отскочим до Ковис и да видим как стоят нещата там?

— Може би ще се наложи. Но ще изчакам до довечера, когато отново ще се свържем.

— Ако питаш мен, Руди, трябва да се подготвим за нощен полет — обади се механикът Фоулър Джойнс и решително стисна устни. — Да, да… Щом старият Дюк е нервен, трябва да сме готови да изчезнем всеки миг!

— Не си добре, Фоулър — поклати глава Тайрър. — Досега не сме имали никакви неприятности. Този район е сравнително спокоен, полицията и войската са дисциплинирани и всичко е под контрол. В рамките на трийсет квадратни километра имаме пет бази, дявол да го вземе! Всички са елитни привърженици на шаха! Скоро неминуемо ще се вдигне бунт и лоялистите ще видят сметката на останалата измет!

— Господи, ти бил ли си някога замесен в техните бунтове? Стрелят се като откачени и никой не те пита на чия страна си, военен ли си, цивилен ли си…

— Добре, да приемем, ме помощният персонал се разбеснее. Какво ще направиш в такъв случай?

— Обсъдили сме всички възможни варианти, по земя, въздух и вода. Иракската граница е на някакви си стотина мили, до Кувейт се стига лесно — само трябва да се прекоси Персийският залив.

— Ще разполагаме с навременна информация — успокои ги Руди. — Макайвър няма да ни забрави и ще ни съобщи, ако нещо става.

— Виж какво ще ти кажа, синко! — раздразнено го прекъсна Фоулър. — Имам опит с генерали от всякакъв калибър и им знам номерата! Ако положението стане действително напечено, ние ще бъдем изоставени на произвола на съдбата и толкоз! Затова трябва да сме готови със свой собствен план. Нямам никакво намерение да си залагам главата за шибания им шах, нито пък за дваж по-шибания Хомейни! Трябва да сме готови да изчезваме и това си е. Зарежете шибаните им бунтове, нека си късат главите колкото щат!

— Да те вземат мътните, Фоулър! — не се сдържа един от пилотите англичани. — Нима предлагаш да отвлечем някоя от собствените си машини? Това ще означава никога повече да не видим полет!

— По-добре, отколкото да се изправим пред райските врати!

— Но нали могат да ни свалят, по дяволите! Изобщо няма да можем да се измъкнем, знаещ, че всеки полет се следи с радар. Не можем дори да включим двигателите, без да поискаме разрешение!

Руди ги помоли да дадат своите предложения за спешна евакуация и ги остави да спорят. Цял ден умът му беше зает с мисълта какво трябва да се направи, какво става в Ковис и Техеран. Като командир на ескадрилата той се чувствуваше отговорен за тези хора, а и не само за тях. Под негово подчинение бяха още около десетина ирански работници и радистът Джахан, които вече шеста седмица не бяха получили нито цент. Освен това отговаряше за хеликоптерите и склада с резервни части. „Извадихме дяволски късмет, че се измъкнахме от Харг“ — помисли си той и стомахът му се сви. Отстъплението беше осъществено при пълен ред, излетяха всички машини, бяха натоварени всички най-важни резервни части, в продължение на четири дни транспортните самолети пренасяха дотук оборудването им, без да нарушават графика.

Харг напуснаха лесно, просто защото всички искаха да го напуснат. Дори преди вълненията на този остров се живееше трудно. Само работа и работа, единственото развлечение беше радиовръзката с Техеран или дома. Когато започнаха безредиците, всички бяха убедени, че Харг е главна цел в стратегията на революционерите. Имаше доста стрелба. Все повече хора сложиха на ръкавите си лентите на Народната организация за освобождение на Иран (НООИ) и комендантът на острова се принуди да предупреди, че ще стреля на месо срещу всеки бунтовник. Когато заминаваха, преди около шест седмици, островът беше спокоен, подозрително спокоен.

Призна пред себе си, че тогавашното им оттегляне нямаше нищо общо със спешната евакуация. Но как да действува при такива условия? Миналата седмица отлетя до Ковис за спешно необходими резервни части и тогава попита Старк какво мисли да прави по този въпрос.

— Това, което ще направиш и ти, Руди — отвърна върлинестият тексасец. — Ще се опиташ да действуваш в рамките на правилата, които ще се окажат неприложими. Имаме известно предимство поради факта, че голяма част от хората ни са били на военна служба някъде и някога и все пак знаят какво е дисциплина. Въпреки това можеш да планираш каквото си искаш и пак няма да спиш. Никога няма да си сигурен какво ще стане, когато настъпим котарака по опашката. Някои от момчетата ще се справят, други не, лошото е, че никога не можеш да знаеш кой какво ще направи. Не знаеш как ще реагираш дори ти!

Руди никога не беше вземал участие в истинско сражение, макар че през петдесетте години беше служил на границата с ГДР. В Западна Германия хората винаги имаха предвид неща като Стената, желязната завеса, факта, че оттатък живеят техни братя и сестри… А и друго — стаените в бойна готовност многочислени съветски войски, въоръжени до зъби с хиляди ракети и танкове, там, на няколко крачки… Знаеха, че и от двете страни на границата гъмжи от фанатици, които се прекланят пред своя месия, наречен Ленин, и са готови на всичко. Тъжно.

„Колко ли такива хора са излезли и от родното ми място?“

Беше роден в малко селце близо до Плауен, на крачка от границата с Чехословакия. Сега то беше в чертите на ГДР. През четиридесет и пета беше на дванадесет години, а брат му — шестнадесетгодишен юноша — вече беше войник. Военните години не бяха лоши за него, малката му сестричка и майка му, просто защото на село имаше какво да се яде. Но през четиридесет и пета взеха това, което можеха да носят на ръце, и напуснаха малката си къщичка, уплашени от настъпващите съветски войски. Станаха микроскопична частица от огромния поток бежанци, устремил се на запад — два милиона души от Прусия, други два от север, още четири от централната част на страната и два от южните провинции. Към този поток се вливаха милиони чехи, поляци, унгарци, австрийци, българи — безчислени емигранти от цяла Европа, които се бореха да останат живи, да оцелеят.

„Да, да оцелеят“ — помисли си той. Той си спомняше как премръзнали, уморени и почти смазани отидоха с майка му до едно сметище близо до Нюрнберг. Селата бяха опустошени от войната и даже градовете разрушени, майка му бе обезумяла да намери чайник — бяха откраднали техния през нощта, а бе невъзможно да купят даже ако имаха пари. „Трябва да имаме чайник, за да преваряваме водата, или всички ще умрем, ще хванем тиф или дизентерия! Не можем да живеем без преварена вода“ — беше извикала тя. Така че той тръгна с нея, облян в сълзи, убеден, че само си губят времето, но все пак бяха намерили един чайник. Беше стар и очукан, с огънат чучур и разхлабена дръжка, но имаше капак и не течеше. Сега чайникът беше чист и лъснат, стоеше на почетно място върху камината в кухнята на селската им къща близо до Фрайбург в Блек Форест, където бяха жена му, синовете и майка му. И един път годишно, навръх Нова година, майка му правеше чай в този чайник. А когато той си беше вкъщи, се смееха заедно, той и тя. „Ако повярваш достатъчно силно, сине, и опиташ — казваше винаги тя, — ще намериш своя чайник. Не забравяй никога, че ти го намери, не аз.“

Внезапно се чуха предупредителни викове. Той се обърна и видя три военни камиона да минават бързо през портала: единият караше с пълна скорост към кулата, а другите два — към неговите хангари. Камионите спряха и от тях се изсипаха революционери от Зелените ленти, разпръснаха се по цялата база. Двама мъже тръгнаха към него с насочени оръжия, викаха на фарси, който той не разбираше, а другите започнаха да обкръжават хората му в хангара. Вцепенен, той вдигна ръце, сърцето му биеше лудо от ненадейното нападение. Две Зелени ленти, брадати, потни от възбуда и страх, натикаха дулата на пушките си в лицето му и Руди трепна.

— Аз не съм въоръжен — изпъшка той. — Какво искате? А?

Никой не му отговори, просто продължиха да го заплашват. Зад тях виждаше хората си — избутваха ги от фургоните на площадката. Други нападатели се качваха в хеликоптерите, претърсваха ги, небрежно преобръщаха приборите, един изхвърли грижливо сгънатата спасителна жилетка от джоба на седалката. Яростта му надделя над ужаса.

— Хей, Sie verrukten Dummkopfe — извика Руди. — Lassen Sie meine verruckten Flugzeuge allein[10]! — И без да си дава сметка, той разблъска пушките и се втурна към хеликоптерите. За момент изглеждаше, че двамата иранци ще го застрелят, но те просто хукнаха след него, настигнаха го и го обърнаха към себе си. Единият вдигна пушката, за да го удари с приклада по лицето.

— Стой!

Мъжете замръзнаха.

Онзи, който извика командата на английски, беше на тридесет и няколко години, добре сложен, с груби дрехи, със зелена лента на ръкава, набола брада, тъмна чуплива коса и тъмни очи.

— Кой е дежурният?

— Аз! — Руди Луц освободи ръцете си. — Какво правите тук? Какво искате?

— Превземаме тази база в името на исляма и революцията. — Английският на непознатия беше почти без акцент. — Колко войска има тук, колко въздушен персонал?

— Николко. Няма войска — няма го персоналът от кулата, само ние сме — отвърна Руди, опитвайки се да си поеме дъх.

— Няма войска? — Гласът на мъжа беше застрашителен.

— Не, никаква. Откакто дойдохме тук преди няколко седмици, от време на време идват патрули. И няма военни самолети. — Руди посочи с пръст към хангара. — Кажете на онези… онези мъже да бъдат внимателни с хеликоптерите ми, животът на много хора зависи от тях, на иранците също, както и нашият.

Непознатият се обърна и видя какво става. Извика още някаква команда, изруга. Мъжете му отговориха нехайно, после все пак слязоха, оставяйки хаос след себе си.

— Моля, извинете ги — каза мъжът. — Аз съм Затаки, председател на комитета в Абадан. С помощта на Бога, сега ние командуваме Бандар-е Делам.

Стомахът на Руди се бунтуваше. Хората от неговия персонал, съставен от чужденци и иранци, стояха замръзнали до ниската сграда на офиса. Пазеха ги с автомати.

— Ние работим за британска компа…

— Да, знаем за „С-Г Хеликоптърс“. — Затаки се обърна и отново извика. Неохотно, някои от хората му тръгнаха към портала и започнаха да заемат отбранителни позиции. Той отново погледна Руди. — Името ви?

— Капитан Луц.

— Няма от какво да се страхувате, капитан Луц, и вие, и хората ви. Имате ли оръжие тук?

— Не, само сигнални пистолети в комплекта на хеликоптерите. За сигнализиране, сигнал за помощ.

— Ще ги предадете. — Затаки се обърна, приближи се до групата от С-Г и започна да изучава лицата им. Руди видя страха у иранците — готвачи, наземен персонал, техници, Джахан и Йемини, мениджърът от „Иран Ойл“.

— Това са все мои хора — обади се той, опитвайки се гласът му да прозвучи твърдо. — Всички са служители на С-Г.

Затаки го погледна, после тръгна към него и Руди трябваше да се стегне, за да не отстъпи.

— Знаете ли какво означава Муджахидин-ал-Халк? Федаин? Туде? — попита Затаки меко. Беше по-едър от Руди и имаше автомат.

— Да.

— Добре. — След кратка пауза Затаки отново заразглежда иранците. Един по един. Тишината ставаше все по-тягостна. Внезапно той посочи с пръст един от техниците. Мъжът приклекна, после хукна обезумял, завика на фарси. Хванаха го лесно и го пребиха до безсъзнание.

— Комитетът ще го съди и ще му даде присъда в името на Бога. — Затаки погледна Руди и сви устни. — Капитане, помолих ви да донесете сигналните пистолети.

— Те са в сейфа, на сигурно място — отвърна Руди също толкова твърдо, но сърцето му се сви. — Можете да ги получите винаги, когато поискате. Вземаме ги в хеликоптерите само по време на акция. Аз… искам да освободите този човек!

Без предупреждение Затаки извъртя автомата си и замахна с приклада към главата на Руди, но той го хвана с едната си ръка, изви го и го изтръгна — рефлексите му бяха идеални и преди автоматът да падне на земята, другата му ръка се насочи към незащитеното гърло на Затаки. Но Руди спря смъртоносния удар на милиметър от него. После отстъпи и застана нащрек. Всички оръжия бяха насочени към него.

Абсолютна тишина. Хората му гледаха ужасени. Затаки се беше втренчил в Руди вбесен. Сенките бяха дълги, ветрецът си играеше с ръкава до тях и той леко шумолеше.

— Вдигни автомата!

В настъпилата още по-голяма тишина Руди усети заплахата и обещанието в думите му и разбра, че животът му и животът на всички виси на косъм.

— Фоулър, вдигни го! — заповяда тон. Молеше се да е направил правилния избор.

Фоулър неохотно излезе напред.

— Слушам, сър!

Мина цяла вечност, докато той прекоси двадесетте метра, но никой не го спря, един от пазачите дори му направи път. Вдигна оръжието, автоматично пусна предпазителя, внимателно го подаде на Затаки с приклада напред.

— Не е изкривен и, ъ-ъ… като нов е, приятел.

Затаки взе оръжието и махна предпазителя. Щракването отекна като изстрел.

— Познаваш автоматите?

— Да… о, да. Ние… всички механици… всички трябваше да минем курсове във Военновъздушните сили — отвърна Фоулър, без да откъсва поглед от очите на мъжа. „Какво, по дяволите, правя тук пред този вонящ кучи син?“ — Свободни ли сме? Ние сме цивилни, приятел, не сме военни, молим за извинение. Неутрални сме.

Затаки махна с пръст към редицата.

— Върни се на мястото си. — После се обърна към Руди: — Къде научихте карате?

— В армията — германската армия.

— А, германец. Вие сте германец? Германците бяха добри към Иран. Не като англичаните или американците. Кои са вашите пилоти, имената и националността им?

Руди се поколеба, после посочи:

— Капитан Дюбоа, французин, капитаните Тайрър, Блок и Форсайт, англичани.

— Няма американци?

Стомахът на Руди отново се преобърна. Джон Тайрър беше американец и имаше фалшива лична карта. После ушите му доловиха звука на приближаващ се хеликоптер, разпозна шума от 206 и автоматично огледа небето. Всички останали също вдигнаха глави. После един от Зелените ленти извика и посочи нагоре, другите се втурнаха към отбранителните си позиции, всички се разпръснаха, с изключение на чужденците. Те бяха разпознали маркировките.

— Всички в хангарите — заповяда Затаки. Хеликоптерът се приближи до летището на триста метра височина и започна да кръжи. — От вашите ли е?

— Да. Но не от тази база. — Руди присви очи срещу слънцето. Сърцето му подскочи от радост, когато прочете обозначенията. — Това е ЕР-НХТ от Ковис, от нашата база в Ковис.

— Какво иска?

— Очевидно да кацне.

— Разберете кой е на борда. И без номера.

Отидоха заедно до радиостанцията в офиса.

— НХТ, чувате ли ме?

— НХТ, чувам ви силно и ясно. Тук е капитан Старк от Ковис. Пауза. — Капитан Луц?

— Да, тук е капитан Луц, капитан Старк — отвърна Руди, разбирайки по официалния тон на пилота, че на борда има неприятели. Старк също щеше да разбере, че нещо в базата не е наред.

— Моля за разрешение да кацнем. Горивото ни е малко и трябва да заредим. Имам разрешение от радара в Абадан.

Руди погледна Затаки.

— Питайте кой е на борда! — нареди той.

— Кой е на борда?

Последва пауза.

— Четирима пътници. Какъв е проблемът?

Руди чакаше. Затаки не знаеше какво да прави. Някоя от военните бази можеше да подслушва.

— Нека да кацне… близо до хангара.

— Разрешавам кацане, НХТ. Приземете се близо до хангара.

— НХТ, прието.

Затаки се наведе напред и изключи предавателя.

— В бъдеще ще използувате радиото само с разрешение.

— Трябва да се дават редовните доклади на радарите в Абадан и Харг. Моите радиооператори работят…

Кръвта нахлу в лицето на Затаки и той изкрещя.

— До по-нататъшно нареждане вашето радио може да се ползува само в присъствие на някой от нас. А също няма да излитат хеликоптери, нито да кацат без разрешение. Вие отговаряте. — После яростта му се изпари също толкова бързо, както беше избухнала. Той вдигна автомата си. Предпазителят все още беше свален. — Ако не се бяхте спрели, щяхте да ми счупите врата и щях да умра, нали?

След кратка пауза Руди кимна.

— Да.

— Защо спряхте?

— Никога… никога не съм убивал човек. Не искам да започвам.

— Аз съм убил много хора — извършвайки Божието дело. Много хора — благодаря на Бога. Много. И с Божия помощ ще убия още много врагове на исляма. — Затаки щракна предпазителя. — Божията воля спря удара, само тя. Не мога да ви дам този човек. Той е иранец, тук е Иран, той е враг на Иран и исляма.

Наблюдаваха от хангара как се приближаваше 206. На борда имаше четирима пътници, всички цивилни, всички въоръжени с карабини. На предната седалка седеше молла. Затаки се поотпусна, но все още беше ядосан. Щом хеликоптерът докосна земята, неговите революционери се измъкнаха от прикритията си с насочени оръжия и го обкръжиха.

Молла Хусаин слезе от хеликоптера. Видя враждебността на Затаки и лицето му се изопна.

— Мир вам. Аз съм Хусаин Ковиси от комитета в Ковис.

— Добре дошли на моя територия в името на Бога, молла — каза Затаки и се намръщи още повече. — Аз съм полковник Затаки от комитета в Абадан. Ние управляваме тази област и не одобряваме хората, които застават между нас и Бога.

— Сунитите и шиитите са братя, ислямът е ислям — отвърна Хусаин. — Ние благодарим на нашите братя сунити от абаданските петролни полета за тяхната подкрепа. Да вървим и да поговорим, нашата ислямска революция още не е победила.

Затаки кимна нервно, освободи хората си и направи знак на моллата да го последва далеч от чуждите уши.

Руди веднага се лепна за витлата.

— По дяволите, Руди, какво става? — запита Старк от пилотската кабина.

Руди му разказа и на свой ред попита:

— Ами при вас?

Старк също бързо му обясни какво се беше случило през нощта и в офиса на полковник Пешади.

— Моллата и тези главорези се върнаха по обед и почти побесняха, когато отказах да превозвам въоръжени хора. Човече, по-скоро бих умрял, отколкото да возя въоръжени, това ни прави участници в революцията, а революцията тепърва започва — видяхме стотици войници и барикади по пътя насам. — Той огледа навъсено базата и групичките Зелени ленти, разпръснати навсякъде. Хората от персонала още стояха близо до фургоните си под охрана, техникът още беше в безсъзнание. — Копелета — изръмжа Старк и слезе. Протегна се, разкърши рамене и се почувства по-добре. — Може да се компрометираме. Оръжията са у тях, но аз взех пълнителите и ги прибрах в багажния отсек. — Той спря. Високият молла, Хусаин, идваше към тях. Перките на хеликоптера се въртяха съвсем бавно.

— Дайте ми ключа от багажния отсек, капитане — заповяда моллата.

Старк му го даде.

— Нямаме време нито да се върнем в Ковис, нито да стигнем до Абадан. Стъмва се.

— Не можете ли да летите нощем?

— Мога, но е против правилника. Нали бяхте със слушалки, чухте съобщенията. Ако излетим, военните ще налетят като оси… Ще заредя машината и ще пренощуваме тук… Поне аз. Вие можете да вземете кола от приятелчетата си, ако толкова ви се ходи в Абадан — сто на сто ще ви дадат.

Хусаин почервеня и изсъска на фарси:

— Свърши вашата, американецо!… Край на паразитите империалисти!

— Ако това е волята на Аллаха, молла… Ще бъда готов за път след сутрешната молитва. Вие можете да дойдете, а можете и да останете…

— Ще ме закарате в Абадан и ще ме чакате да се върнем обратно в Ковис, според заповедите на полковник Пешади!

— Само ако сте готови след първата молитва! — сопна му се на английски Старк. — А Пешади не може да ми заповядва, нито пък вие или „Иран Ойл“! От петролната компания ме помолиха да осъществя този чартър. Освен това на връщане трябва да заредя с гориво.

— Добре, добре! — ядосано отвърна Хусаин. — Ще излетим на разсъмване! Колкото за зареждането… — той се замисли за миг и тръсна глава: — Ще го направим в Харг!

Старк и Руди стреснато го погледнаха.

— Как ще кацнем там? Харг продължава да е на страната на… все още се намира под контрола на ВВС. Появите ли се там, ще ви откъснат главите!

— Изчакайте тук, докато комитетът реши — изгледа ги Хусаин. — След един час искам да говоря по радиото с Ковис.

— Тези мръсници са прекалено добре организирани, Руди — поклати глава Старк след отдалечаващия се молла. — Положението ни е доста шибано.

Руди отново усети слабост в коленете си.

— Май трябва и ние да се организираме и да се махаме по дяволите оттук!

— Ще мислим за това след като хапнем, става ли? Не ми изглеждаш съвсем наред.

— По едно време ми се стори, че вече съм труп. Ще ни избият до крак, Дюк!

— Едва ли. По неизвестни причини ние сме важни клечки в очите им. Имат нужда от нас и това е причината Хусаин да отстъпи, а и твоят Затаки. Може би ще ни поомачкат малко, за да ни държат в подчинение, но поне засега няма да ни ликвидират. — Старк отново разкърши рамене. — С удоволствие бих влязъл в сауната на Ерики!

Струпалите се на купчина бунтовници се развикаха и започнаха да стрелят във въздуха. Двамата стреснато извърнаха глави.

— Откачени копелдаци! Доколкото разбрах, тази операция е част от някакво общо въстание срещу редовната армия. Как ти е радиото, може ли да хване БиБиСи или „Гласът на Америка“?

— Едва ли. Ефирът става все по-задръстен, но нямаме проблеми с „Радио Свободен Иран“, разбира се. — Това беше съветска станция, която предаваше от Баку, отвъд водите на Каспийско море. — Както винаги и радио „Москва“ се лови отлично, сякаш предава от задния ти двор.

7

Околностите на Табриз: 6,05 следобед.

Далеч на север, сред заснежените планини близо до съветската граница, се издигаше един 206, командуван от Петикин. Хеликоптерът внимателно следваше извивките на планинския проход, заобикаляше дърветата и набираше височина.

— Табриз Едно, HFC от Техеран, чувате ли ме?

Отговор нямаше. Обви го ярката слънчева светлина, надникнала иззад натежал от сняг облак, увиснал само на стотина метра над главата му. Направи нов опит да се свърже с базата и почувствува как го завладява умората. Израненото му от жестокия побой лице болеше. Обелените кокалчета на юмруците му под ръкавиците също боляха, ръцете му с труд натискаха бутоните на предавателя.

— Табриз Едно. HFC от Техеран, чувате ли ме?

Отново не получи отговор, но това не го тревожеше. Радиовръзката в планината винаги е трудна, никой не го очакваше, Ерики Йоконен и командирът на базата нямаха причини да организират постоянно радио подслушване. Продължаваше да се изкачва и облаците скоро обвиха машината. Слава Богу, че върхът още се виждаше, а отвъд него пътят щеше да се снижава към базата, разположена само на километър по-долу.

Сутринта стигна изключително трудно до малката военновъздушна база Галег Морги, разположена недалеч от международното летище на Техеран. Макар че напусна апартамента си преди разсъмване, стигна в базата едва когато бледото слънце се беше издигнало високо сред замърсеното небе. Наложи му се на няколко пъти да се връща и заобикаля, тъй като уличните боеве продължаваха и много от пътищата бяха блокирани — някои с нарочно издигнати барикади, други просто преградени от опожарени коли и автобуси. По заснежените тротоари лежаха трупове, стенеха ранени. На два пъти го връщаха разгневени полицаи, но той продължи с обиколките и в крайна сметка успя да стигне до базата. С изненада установи, че порталът към тренировъчната школа зее отворен и неохраняван от никого. Край него винаги имаше войници. Вкара колата и я паркира в един от хангарите на С-Г. Вътре беше пусто, не се виждаха механици от наземния персонал.

Денят беше студен и той се беше навлякъл с пълна зимна екипировка. Снегът покриваше полето и по-голямата част от пистата. Докато чакаше, реши да прегледа машината 206, с която му предстоеше да лети. Всичко беше в ред. Резервните части за Табриз — ротор за опашния мотор и две хидравлични помпи, бяха вече поставени в багажното отделение. Резервоарите бяха пълни и това позволяваше непрекъснат полет от два и половина — три часа или около триста и петдесет-четиристотин километра, в зависимост от вятъра, височината на полета и скоростта. Нямаше да мине без междинно зареждане. Според плана на полета трябваше да зареди в Бандар-е Пахлави — пристанище на брега на Каспийско море. Изкара с лекота машината на пистата. После адът се отприщи и той изведнъж се оказа в центъра на разгорещено сражение.

Камиони, натоварени с войници, нахлуха с рев през портала и се насочиха към пистата. Посрещна ги дъжд от куршуми, изстреляни откъм главните административни сгради и хангарите на базата. Други камиони се появиха по обиколния път и в движение отвърнаха на огъня. Последва ги верижен бронетранспортьор „Брен“, от картечниците му излиташе огън. Петикин с ужас разпозна нашивките и инициалите на „Безсмъртните“, изписани върху каските на войниците. След тях се появиха бронирани коли с военна полиция и цивилни — този район на базата вече беше завзет. Още преди да разбере какво става, четирима яки мъже го сграбчиха и го повлякоха към една от бронираните коли, закрещяха му нещо на фарси.

— За Бога, аз не говоря фарси — извика в отговор той. Мъчеше се да се измъкне. Един от нападателите го удари с юмрук в корема, той се сви, изтръгна се от ръцете на останалите и го просна на земята с добре отмерено кроше, но един друг измъкна пистолета си и стреля. Куршумът проби яката на парката му и рикошира в бронята на транспортната кола зад него. Замириса на кордит. Той замръзна на място, някой го сграбчи изотзад, а войниците се нахвърлиха отгоре му с ритници и юмруци. В същия момент се появи някакъв полицейски офицер.

— Американец? — попита на завален английски той. — Ти американец?

— Англичанин съм! — извика Петикин, опитвайки се напразно да се освободи от ръцете на мъжете, които го притискаха към бронираната кола. Устата му се пълнеше с кръв. — Аз съм от С-Г и това там е моята…

— Американец! Саботьор! — Полицаят навря пистолета си в лицето му и Петикин ясно видя как пръстът му се свива около спусъка. — Ние от САВАК много добре знаем, че вие, американците, носите само беда!

Обзе го ужас, но в мъглата на помътеното му съзнание внезапно проникна крясък и железните ръце около тялото му се отпуснаха. Като насън видя, че пред него стои млад англичанин, облечен в униформа на парашутист, с червена барета на главата и петлици на капитан. От двете му страни стояха тежковъоръжени войници с ориенталски черти, в коланите им бяха затъкнати гранати, на гърбовете им имаше раници. Капитанът небрежно подмяташе една граната с лявата си ръка. Петикин забеляза, че капсулата й е на мястото си, а младежът я подмята така, сякаш е обикновен портокал. На колана му висеше кобур, до него имаше нож със странна кания. Той извика нещо на фарси, после рязко посочи Петикин и хеликоптера зад гърба си. След това се изпъна пред него, отдаде му чест и тихо просъска:

— Дръжте се като шеф, за Бога!

Шотландският му акцент беше най-хубавата музика в живота на Петикин — ръката му се пресегна и отблъсна китката на най-близкия нападател. Един от останалите понечи да вдигне пушката си, но капитанът го забеляза и рязко издърпа взривателя на гранатата, без да спира да я полюшва небрежно. Едновременно с това движение войниците му насочиха автоматичните си пушки срещу иранците. По-възрастният се ухили и стисна дръжката на ножа си.

— Готов ли е за полет хеликоптерът ви? — попита капитанът.

— Да… — промърмори Петикин. — Готов е.

— Тогава го вдигайте във въздуха и изчезвайте по най-бързия начин. Не забравяйте да оставите вратите отворени и да ми дадете знак с палец, когато сте готов за старт. Май ще се наложи да ви правим компания. — Капитанът се извърна към единия от войниците си и рязко му нареди: — Тенцинг, отивай с него!

После отново премина на фарси и започна да ругае иранците, сочеше им противоположния край на летището, където битката продължаваше, макар и с поотслабена интензивност. Тенцинг побутна все още замаяния Петикин и го поведе към хеликоптера.

— Моля ви, побързайте, сахиб — рече той и се облегна на едната от отворените врати с насочена към тълпата пушка. Петикин нямаше нужда от втора покана.

През портала нахлуха нови бронирани коли, които не им обърнаха внимание, и се насочиха към пистата. След тях се появиха големи полицейски и военни формирования, които се пръснаха край оградата в отчаян опит да изолират базата от настъпващата към нея тълпа, чийто тътен ясно се долавяше. Офицерът от САВАК нервно размени няколко думи с английския капитан, хората му извръщаха разтревожени лица към портала, от който все по-ясно се разнасяше ревът „Аллах е велик“, накъсван от автоматична стрелба и експлозии. На двеста метра от оградата се появи авангардът на огромната тълпа, една паркирана наблизо кола лумна като факла.

Когато чу включването на моторите, полицаят ядосано се извърна към хеликоптера, но в същия момент през портала нахлуха тълпи въоръжени младежи с цивилни дрехи. „Муджахидини!“, изкрещя някой, войниците се скупчиха и откриха огън. Прикрити зад бронираната кола, капитанът и вторият войник хукнаха към хеликоптера и скочиха вътре. Петикин даде пълна газ, вдигна тежката машина на сантиметри от посърналата трева, изви рязко, за да заобиколи един горящ камион, и с полюшване започна да набира височина. Капитанът залитна, почти изпусна гранатата от резкия завой, пръстите му не успяха да вкарат предпазната игла в дупката й. Седнал на предната седалка, той се вкопчи здраво в нея, отвори вратата и пусна гранатата навън. Остана приведен, докато се увери, че тя пада на празно място.

— Отлично! — усмихна се той при тътена на експлозията, после затвори вратата, закопча предпазния си колан и хвърли поглед към войниците зад себе си.

Петикин за миг зърна вдигнатия му палец — беше зает да се измъкне час по-скоро от района на Техеран. Когато градът остана назад, той снижи машината над обсипаните с редки храсталаци хълмове, пое курс далеч от населени места и се зае да провери дали няма пробойни от куршуми. Едва след като се увери, че хеликоптерът е невредим, от гърдите му се изтръгна дълбока въздишка на облекчение.

— Господи, капитане, не зная как да ви благодаря! — рече той и протегна ръката си. Главата продължаваше да го боли. — Отначало ви взех за кошмарен мираж, капитан…

— Рос. А това са сержант Тенцинг и ефрейтор Гуенг.

Петикин стисна ръцете на войниците и също им благодари. Бяха дребни и жилави мъже, здрави като скали. Тенцинг беше доста възрастен, може би някъде към петдесетте.

— Небето ви прати, Господ да ви благослови! — усмихна се Петикин.

Рос отвърна на усмивката му. Ослепително белите му зъби контрастираха на фона на почернялото, му лице.

— Честно казано, нямах представа как ще се измъкнем от цялата бъркотия — поклати глава той. — Трябваше да очистим онзи полицай, а това е опасна работа, дори когато става въпрос за агент на САВАК.

— Прав сте — кимна Петикин, убеден, че за пръв път в живота си вижда толкова сини очи. Младежът положително нямаше и тридесет години. — Но какво, по дяволите, стана в базата?

— Помощният персонал на ВВС се разбунтувал, офицерите решили да ги усмирят. После научихме, че в помощ на бунтовниците тръгнали привържениците на Хомейни.

— Каква бъркотия! Не зная как да ви благодаря! Но откъде знаете името ми?

— Попадна ни, хм… вашият план за полет, който минава през Бандар-е Пахлави… Помислихме си, че може би ще ни откарате дотам. Закъсняхме и вече мислехме, че сме ви изпуснали… Оказа се обаче, че все пак ви хванахме…

— И слава Богу. Вие сте гурки, така ли?

— Ами… нещо подобно.

Петикин замислено кимна. Вече беше забелязал, че нямат нашивки, само Рос имаше капитански звездички на петлиците.

— Нещо подобно, а? — усмихна се той. — И все пак открихте къде се намират плановете за полети…

— Просто изпълнявам заповеди — отвърна небрежно Рос, после хвърли поглед към околността. Земята долу беше гола, осеяна с камъни, белееха се преспи. — Не мислите ли, че ще е по-добре да сменим маршрута? Тук, струва ми се, представляваме добра мишена.

Петикин извърши необходимите корекции и попита:

— Какво ви води към Табриз?

— Всъщност, ако не възразявате, бихме искали да ни оставите отсам Бандар-е Пахлави.

— Разбира се — кимна Петикин и ръцете му автоматично се насочиха към контролните уреди. — Какво ще правите там?

— Да речем, че трябва да се видим с един човек заради кучето му…

Петикин се разсмя. Този младеж му беше симпатичен.

— Тази страна е пълна с кучета — отбеляза той. — Ясно, прекратявам въпросите, кацаме преди Бандар-е Пахлави.

— Съжалявам — хвърли му кратък поглед младият капитан. — Но знаете как стоят нещата понякога… Ще ви моля също да забравите името ми и факта, че сме били на борда…

— А ако ме попитат официално? Отлитането ни беше пред доста публика…

— Не съм ви се представил, просто съм ви принудил със сила — усмихна се Рос.

— Добре. Аз обаче цял живот ще помня името ви.

Петикин кацна на няколко километра от пристанището на Бандар-е Пахлави, на мястото, което Рос си избра на картата. Беше пясъчен бряг, отдалечен от населени пунктове. Сините води на Каспийско море почти не помръдваха. Далеч навътре се виждаха рибарски лодки, на хоризонта се трупаха сиви облаци. Зимата тук беше тропическа, а въздухът — топъл и влажен. Нямаше и следа от дълбокия сняг, покриващ планината Елбурс край Техеран. Кацането без разрешение представляваше сериозно нарушение на правилника, но Петикин на два пъти се опита да се свърже с летището на Бандар-е Пахлави, където трябваше да зареди, и на двата пъти не получи отговор. В случай че някой се заинтересуваше защо се е приземил, той винаги можеше да каже, че е станало принудително.

— Желая ви успех и благодаря още веднъж — рече ой и стисна ръцете на тримата си пътници. — Ако някога мога да направя нещо за вас, достатъчно е само да се обадите.

Тримата пъргаво скочиха на земята, нарамиха тежките си раници и изчезнаха сред дюните. Никога повече не ги видя.

— Табриз Едно, чувате ли ме?

Кръжеше притеснено на разрешената по правилника височина от двеста метра, после бавно започна да се снижава. Долу нямаше никакви признаци на живот, не светеше нито една лампа. С безпокойство в сърцето бавно приземи машината в близост до хангара. Зачака, без да изключва двигателите, готов незабавно да излети. Не знаеше какво да очаква, особено след новините за бунтове в армията. Нищо не се случи, никой не се появи. С нежелание блокира лостовете за управление и се спусна на земята, като остави двигателите включени. Това беше изключително опасно и категорично забранено от правилника. Опасно, защото имаше вероятност управлението да се деблокира и хеликоптерът да се преобърне и разбие.

„Аз обаче нямам никакво намерение отново да ме пипнат неподготвен“ — мрачно си помисли той, провери още веднъж лостовете и нагази в снега към служебната канцелария. Беше празна, хангарите също. В единия си стоеше разглобеният 212, който чакаше ремонт. Нямаше следа от битка, просто хората бяха изчезнали. Поуспокоен, той направи бърза инспекция на лагера. На масата във фургона на Ерики Йоконен имаше празно шише от водка. В хладилника имаше пълно — дори неотворено. Страшно много му се прииска една глътка, но никога не си позволяваше алкохол по време на работа. Имаше и няколко бутилки иранска минерална вода и парче шунка. Изпи жадно чаша вода. Реши да хапне чак после, след като огледа цялата база.

Леглото в спалнята беше оправено, но по пода бяха пръснати обувки, имаше и други следи от прибързано заминаване. В останалите каравани положението беше същото. В базата нямаше никакви превозни средства, липсваше и червеният рейнджровър на Ерики. Очевидно базата беше изоставена набързо. Но защо?

Вдигна очи към небето. Вятърът се беше усилил и свиреше сред боровете на близката горичка. Ушите му доловиха приглушеното боботене на двигателите на изоставената машина, тялото му потръпна от студ въпреки дебелото пилотско яке, плътните панталони и високите ботуши. Просто му се плачеше за един горещ душ, а още по-добре — за сауната на Ерики. Искаше му се да се нахрани, да изпие един горещ грог и да се мушне в топлото легло. „Вятърът все още не е проблем — помисли си той. — Имам още цял час дневна светлина, за да заредя, да излетя и да прехвърля прохода. Дали пък да не преспя тук?“

Петикин не беше планинар, не познаваше и горите. Познаваше пустинята и джунглата, огромните високи плата на тази страна никак не го привличаха, не успя да се научи да им обръща нужното внимание. Но сега обръщаше внимание на студа и снега. В тях нямаше нищо приятно. Все пак най-напред трябваше да зареди.

Оказа се обаче, че в помпата няма гориво. Наоколо бяха струпани десетки столитрови варели, всичките празни. „Нищо — успокои се той, потискайки с усилие обземащата го паника. — В резервоарите имам достатъчно, за да се върна в Бандар-е Пахлави. Мога да продължа и до летището на Табриз или пък да се опитам да измъкна малко гориво от депото на «Екс Текс» в Ардабил… Само че то е прекалено близо до съветската граница…“

Отново отправи изпитателен поглед към небето. По дяволите! Дали да остане тук, или да тръгне нанякъде?

Тук. Тук е по-безопасно.

Изключи моторите и вкара хеликоптера в хангара. Заключи вратата и усети как оглушава от пълната тишина, която цареше наоколо. Поколеба се за миг, после излезе през малката вратичка. Насочи се към караваната на Ерики и вятърът го подбра с ледените си талази. Краката му скърцаха в твърдия сняг. Насред пътя изведнъж спря. Стомахът му се сви от чувството, че някой го наблюдава. Огледа се на всички посоки, очите му внимателно опипваха гората оттатък телената ограда, безмълвните сгради на базата. Платненият чорап над контролната кула плющеше, върховете на дърветата се огъваха. Изведнъж си спомни за деня, в който бяха на ски по склоновете на Загрос и Том Локхарт им разказваше канадската легенда за Вендиго — злия горски демон. Той се криел във върховете на дърветата, подсвирквал и чакал да му падне поредната жертва. Когато тя се появявала, Вендиго се нахвърлял отгоре й, човекът изпадал в ужас и хуквал да бяга. Бягал като луд, усещал ледения дъх на демона във врата си, бягал, докато краката отказвали да му се подчиняват, после падал и се оставял в ръцете на чудовището.

Потръпна. Никак не му се искаше да е сам точно тук. „Странно, че не съм се сещал за това досега — помисли си той. — Всъщност никога не съм оставал сам. Край мене винаги се е навъртал по някой — механик, пилот или просто приятел. А преди — Джени, Мак или Клер.“

Не сваляше очи от гората. Някъде далеч лаеха кучета. Все още имаше чувството, че някой го наблюдава. С усилие се отърва от безпокойството, върна се обратно при хеликоптера и извади сигналния пистолет от кутията му. Тръгна отново към караваната на Ерики, размахвайки открито огромното оръжие с широко дуло. Чувствуваше се много по-сигурен с него, но му стана още по-добре, когато залости вратата и спусна завеската на прозореца.

Нощта бързо влезе в правата си. Хищниците напуснаха леговищата си и тръгнаха да търсят жертви.

Техеран: 7,05 вечерта.

Гладен и уморен, Макайвър вървеше по пустия булевард, край който се издигаха стройните редици на дърветата. Уличните лампи не светеха и той внимателно подбираше пътя си в здрача. Купчини сняг бяха струпани край хубавите къщи от двете страни на булеварда. В далечината се чуваха изстрели и дрезгави викове, сред които преобладаваше вечното „Аллах акбар“. Свърна зад ъгъла и почти се блъсна в един танк „Центурион“, спрял на тротоара. Ярък лъч на електрическо фенерче го ослепи, наоколо му наскачаха войници.

— Кой сте вие, ага? — попита го на добър английски един млад офицер. — Какво правите тук?

— Аз съм Макайвър… капитан Дънкан Макайвър. Прибирам се у дома, живея оттатък парка, ей там…

— Документите ви, моля.

Леко потръпващата му ръка бръкна във вътрешния джоб, пръстите му напипаха двете снимки, пъхнати до личната му карта. Едната беше на шаха, а другата на Хомейни, използуваше ги според случая. Сега не беше сигурен с кого си има работа, затова не извади нито една. Офицерът насочи фенерчето към личната му карта. Очите свикнаха с мрака и той забеляза, че насреща му стои млад, много уморен мъж с набола брада и измачкана униформа. Войниците наоколо мълчаха и гледаха. Никой не пушеше и това беше странно. Зад тях се издигаше застрашителната грамада на „Центуриона“, който сякаш всеки момент щеше да забълва смърт.

— Благодаря — рече офицерът и му върна изтъркания от честа употреба документ. Нощният въздух отново се огласи от далечни изстрели и викове, войниците наостриха уши и нервно се заоглеждаха. — По-добре не излизайте след настъпването на тъмнината, ага. Лека нощ.

— Благодаря, лека нощ — отвърна Макайвър и се отдалечи.

Запита се дали са лоялисти, или бунтовници, после си представи, че някои армейски части се бунтуват, а други не, представи си и цената, с която ще бъде заплатено създаденото положение. Измина пресечката, която го отделяше от парка, пуста и тъмна като всичко наоколо. Не много отдавна тук бликаше живот, всичко беше потопено в ярка светлина, хората бяха щастливи и весели. „Най-много ми липсва смехът — помисли си той. — Един Господ знае дали отново ще го върне в сърцата на хората.“

Денят му протече кошмарно, без телефон, с отвратителна радиовръзка с Ковис и никаква с останалите бази. Отново никой от служителите му не се появи на работа и това още повече го ядоса. На няколко пъти се опита да изпрати телекс на Гавалан, но не успя да се свърже. „Утре ще е по-добре“ — окуражи се той и ускори крачка. Пустите улици му действуваха на нервите.

Блокът им беше на пет етажа, държаха един от мансардните апартаменти. Стълбището беше зле осветено, тъй като токът беше слаб, асансьорът не работеше от месеци. Уморено се заизкачва по стъпалата под унилата светлина на слабите крушки. Но свещите в жилището му горяха ярко и настроението му веднага се подобри.

— Здравей, Джени — извика той, заключи и свали старата си английска грейка. — Време е за уиски!

— Дънкан, аз съм в трапезарията, ела за минутка.

Той прекоси коридора, изправи се на прага на трапезарията и зяпна от изненада. Масата беше отрупана с десетки ирански блюда и купи с плодове, свещите ярко блестяха. Лицата на Джени и Шаразад грееха насреща му.

— Помогни ми, Господи! Това е твоя работа, нали, Шаразад? Много се радвам да те видя и…

— Аз също, Мак! С всеки изминат ден се подмладяваш, същото важи и за Джени… Съжалявам, че ви досаждам, но… сетих се, че вчера беше годишнината от сватбата ви, тъй като е точно пет дни преди рождения ми ден. — Гласът на Шаразад беше сочен и жизнен. — Освен това зная, че много обичаш задушено агнешко, пиле и разни други неща… Донесохме ги с Хасан и Дева, не забравихме и свещите… — Беше висока само метър и шестдесет, но притежаваше изключителната персийска красота, обезсмъртена от Омар Хаям. Стана и добави: — Е, ти се прибра и аз мога да си вървя.

— Чакай, чакай! Защо не останеш да хапнеш с нас.

— Не мога, дори и да искам. Тази вечер баща ми дава прием и държи на моето присъствие. Това тук е просто един малък подарък от мен, ще ви оставя Хасан да сервира и да прибере. Желая ви приятно прекарване. Хасан, Дева! — извика тя, прегърна първо Джени, после и Макайвър, и изтича към изхода, където я чакаха прислужниците. Мушна ръце в коженото си палто, което услужливо й държаха, обви яката около шията си, изпрати въздушна целувка на Джени и излезе, следвана от прислужницата.

Хасан — висок тридесетгодишен мъж с ослепително бяло сако и черни панталони, заключи след тях с широка усмивка на уста.

— Да сервирам ли вечерята, госпожо? — обърна се към Джени той на фарси.

— Да, моля — отвърна тя с щастлива усмивка. — След десет минути, защото господарят първо ще изпие едно уиски.

Хасан незабавно се отправи към бюфета, наля питието, донесе чаша вода и се оттегли с поклон.

— Господи, Джен, съвсем като някога! — усмихна се доволно Макайвър.

— Като кога, глупчо? Не живеехме ли така само допреди няколко месеца?

Това беше вярно. Само допреди няколко месеца държаха двойка икономи. Жената беше изключителна готвачка както на европейска, така и на иранска храна, мъжът беше приятен, лекомислен бърборко. Макайвър го наричаше Али Баба. И двамата изчезнаха без предупреждение като повечето свои съотечественици, които работеха при чужденци.

— Какво ли е станало с тях, Дънкан? — отгатна мислите му Джени.

— Сигурно са добре. — Али Баба беше майстор-резбар и вероятно бе спестил достатъчно, за да преживеят поне на първо време. — Паула излетя ли?

— Не, пак ще нощува тук, без Ногър. Отидоха на вечеря с някакви приятели от „Алиталия“. — Веждите й многозначително се повдигнаха. — Нашият Ногър е убеден, че тя си пада по него, но аз се надявам да не е така. Харесвам я. — От кухнята долетя подрънкване на съдове, Хасан се подготвяше за вечерята. — Това е най-хубавата музика на света!

Макайвър се усмихна и вдигна чашата си.

— Да благодарим на Бога, че Шаразад ни отърва от миенето на съдове!

— Наистина — въздъхна Джени. — Какво чудесно и умно момиче! Том е късметлия! Шаразад каза, че утре трябвало да се върне.

— Дано, сигурно ще ни донесе пощата.

— Успя ли да се свържеш с Анди?

— Не, все още не. — Макайвър реши да не споменава за танка. — Мислиш ли, че можем да й поискаме Хасан или някой друг от прислужниците за ден-два в седмицата? Това би ти било от огромна полза.

— Не мога да я моля за подобни услуги, знаеш това.

— Предполагам, че си права, но е страшно досадно.

Напоследък беше почти невъзможно чужденец да си намери прислуга, независимо от сумата, която предлага. А само преди няколко месеца всеки можеше да си избере възпитани и способни домашни помощници, стига да знаеше няколко думи на фарси. С тяхна помощ поддържането на дома се превръщаше в удоволствие, без никакви грижи.

— Това беше една от най-привлекателните черти на Иран — рече тя. — Само така издържахме в тази чужда страна.

— След толкова години продължаваш да я считаш за чужда, така ли?

— Повече от всякога. При цялата любезна сърдечност на малцината иранци, които познавам, аз винаги съм била сигурна, че истинските им чувства към нас са тези, които проявяват сега. Разбира се, нямам предвид приятелите ни — Ануш например, която е най-прекрасният и любезен човек на света. — Ануш беше съпругата на генерал Валик, старши партньорът им в Техеран. — Повечето жени тук чувствуват същото, Дънкан — добави тя, потънала в спомените си. — Може би именно това е причината, поради която чужденците се държат заедно и организират всички тези срещи на тенис и ски, ветроходство по плажовете на Каспийско море в почивните дни… Според мен си живеехме живота, но това време отмина.

— Ще се върне, надявам се. Както за нас, така и за тях. Докато се прибирах у дома, изведнъж разбрах кое най-много ми липсва — смехът. Вече никой не се смее по улиците, дори децата. — Макайвър млъкна и отпи малка глътка уиски.

— Прав си, на мен също ми липсва смехът. Липсва ми и шахът. Жалко, че трябваше да си отиде. При него цареше безупречен ред, особено по отношение на нас, чужденците. Горкият човек, каква мръсотия му предложихме, на него и на великолепната му съпруга след толкова благородни жестове от негова страна! Срамувам се от това отношение, а едновременно с това зная колко много направи той за своя народ!

— За нещастие, Джени, народът е на друго мнение.

— Зная. И ми става тъжно. Понякога животът е страшно тъжен. Но няма смисъл да плачем на чужд гроб. Гладен ли си?

— Да.

Свещите създаваха топла и задушевна атмосфера в жилището, отнемаха малко от студа на огромния апартамент. Дебелите завеси ги отделяха от мрачния град и всичко изглеждаше както преди. Хасан донесе димящите купи хорищ. Буквално преведено, това блюдо би трябвало да бъде супа, но на практика беше богато гарнирано задушено агнешко с късчета бяло месо от пиле, ароматизирано от безброй подправки. Другото ястие се наричаше поло — великолепен ирански ориз, сварен на пара, а после запържен в масло до леко зачервяване — любимата храна и на двамата.

— Бог да благослови Шаразад, тя е истински балсам за душата — въздъхна Макайвър.

— Паула също — усмихна му се Джени.

— И ти не си толкова лоша, Джен.

— Хайде, хайде, нека приключваме с комплиментите. „Bon appetit“, както би казал Жан-Люк.

Започнаха да се хранят, поглъщаха с апетит чудесно приготвените блюда и си спомняха за вечерите, на които се бяха събирали с близките си приятели.

— Днес по обед се срещнах с Кристиан Толонен — каза Макайвър и отблъсна чинията си с доволна въздишка. — Онзи от финландското посолство, приятелят на Ерики, помниш ли го? Каза ми, че паспортът на Азадех е готов, а после спомена нещо, което ме потресе — осем от всеки десет негови познати иранци вече били напуснали страната и ако това преселение продължава, тук скоро ще останат само моллите и техните стада. Направих сметка на нашите познати и стигнах до горе-долу същото съотношение. Напуснаха страната всички, които биха могли да се нарекат представители на средната и висшата класа.

— Не ги обвинявам, на тяхно място бих сторила същото — рече Джени. После, сякаш против волята си, добави: — Но Шаразад едва ли ще ги последва.

Гласът й прозвуча странно и Макайвър я погледна. Джени понечи да премълчи, но после промени намерението си и прошепна:

— Заклевам те да не казваш нищо на Том! Той сигурно ще умре, ако научи! Всъщност не зная колко от тази история е истина и колко идеалистически миражи на едно младо момиче, което счита себе си за патриот. Преди да си дойдеш, тя сподели с мен, че цял ден била в Дошан Тапе, където според нея се намирал истинският център на революцията — пушки, гранати, безброй…

— Боже Господи!

— … безброй въстаници, които тя нарича „славни борци за свобода“…

8

Летището Бандар-е Делам: 7,50 вечерта.

След залез-слънце в базата пристигнаха още въоръжени въстаници. Сега всички хангари и подстъпи бяха под охрана. Руди Луц научи от Затаки, че никой от служителите на С-Г няма право да напуска летището без разрешение, че работата им ще продължи нормално, но всеки полет ще се осъществява под контрола на неговите хора.

— Ако се подчинявате на заповедите, нищо няма да ви се случи — каза Затаки. — Това е временна ситуация, наложена от смяната на незаконното правителство на шаха с новото народно правителство.

Но нервността му личеше отдалеч и изявлението му съвсем не прозвуча убедително, особено на фона на разпасаната му гвардия.

Старк беше подслушал разговорите на въстаниците и каза на Руди, че всеки момент се очаква пристигането на части от редовната шахска армия и предстои тежко сражение. Когато той, Руди и другият американски пилот — Джон Тайрър, най-сетне успяха да се доберат до фургона на Руди и да пуснат радиото, новините почти бяха свършили. А това, което успяха да чуят, съвсем не беше успокоително:

— „… правителствата на Саудитска Арабия, Кувейт и Ирак се опасяват, че политическите вълнения в Иран ще дестабилизират района на Персийския залив, а султанът на Оман е заявил, че проблемът не е само вътрешен, а е по-скоро нов опит на Съветска Русия да изгради система от свои сателитни режими в района на Залива с крайна цел завладяването на Ормузкия проток…

От самия Иран идват съобщения за тежки боеве през нощта между разбунтувалите се курсанти във военновъздушната школа Дошан Тапе край Техеран и части на армията и полицията, верни на шаха, към които са се присъединили и подразделения на «Безсмъртните» — елитната императорска гвардия. На страната на курсантите са се обявили хиляди въоръжени цивилни, които с помощта на повече от пет хиляди привърженици на марксистката групировка «Сайкал» са проникнали на територията на базата и са завзели много оръжие и бойна техника…“

— Господи! — простена Старк.

— „… Междувременно аятолах Хомейни отново призова за безусловна оставка на правителството и поиска от народа да подкрепи неговия кандидат за министър-председател Мехди Базарган, който вече имал подкрепата на армията. Министър-председателят Бахтияр отрече слуховете за неизбежен военен преврат в близките дни, но призна, че край границата на страната със СССР се наблюдава значително струпване на съветски войски…

Златото достигна рекордно високо ниво от 254 долара за унция, а доларът рязко спадна по отношение на основните валути в света. Това бяха новините от Лондон.“

Руди изключи приемника. Седяха в малкото холче на караваната, а в една от стаичките имаше скрита късовълнова радиостанция, която, също като радиоприемника, той беше сглобил сам, със собствените си ръце. На стената имаше телефон, свързан с централата на базата. Беше изключен.

— Ако Хомейни победи в Дошан Тапе, армията ще бъде изправена пред сериозен избор — твърдо рече Старк. — Да направи преврат, тоест гражданска война, или да вдигне бялото знаме.

— Не могат да се предадат, това ще е равносилно на самоубийство — възрази Тайрър, върлинест американец от Ню Джърси. — Не забравяйте, че авиацията им е съставена от елитни пилоти, вече сме ги срещали. Бунтът се дължи на местни, вътрешни проблеми. Лошото е, че са се набутали и марксистите. Пет хиляди, представяте ли си? И сега ще излязат по улиците, въоръжени до зъби. Ние сме глупаци, че още не сме се пръждосали по дяволите!

— Забравяш, че сме дошли тук доброволно — напомни му Старк. — Компанията писмено ни уведоми, че никой няма да изгуби заплата или стаж в случай, че иранците поискат да си отидем. Ти искаш ли да си тръгваш?

— Не още — отвърна раздразнено Тайрър. — Но какво трябва да правим?

— Преди всичко стой по-далеч от Затаки — каза Руди. — Това копеле е откачено!

— Знам — кимна Тайрър. — Но все пак трябва да имаме някакъв план.

На вратата се почука и след миг на прага застана Мохамед Йемени, представителят на „Иран Ойл“ — добре изглеждащ четиридесетгодишен мъж, гладко избръснат, придружен от двама бунтовници със зелени ленти на ръкавите.

— На радиостанцията е ага Киаби, иска веднага да разговаря с вас. — Гласът му беше равен и невъзмутим. Киаби беше главен директор на „Иран Ойл“ за Южен Иран, най-важната клечка в района.

Руди се пресегна и включи радиостанцията си, свързана директно с представителството на Киаби близо до Ахваз, северно от Бандар-е Далам. За негова изненада апаратът остана безмълвен. Прещрака на няколко пъти, но нищо не се получи. Йемени презрително процеди:

— Полковник Затаки нареди да прекъснем захранването на станцията ви. Трябва да използувате онази в канцеларията, и то веднага!

Никой от тримата не хареса тона му.

— Ще бъда там след минутка — каза Руди.

Йемени се намръщи и се обърна на фарси към охраната:

— Накарайте това куче да побърза!

— Това е домът на нашия водач! — намеси се с рязък глас Старк, също на фарси. — В Светия коран ясно е казано, че домът на вожда трябва да се защитава от въоръжени натрапници!

Двамата войници объркано спряха на място, а Йемени отстъпи крачка назад и изненадано погледна Старк — не очакваше, че той знае фарси. Старк се изправи в цял ръст и заплашително продължи:

— Пророкът, да е свято името му, е очертал точните линии на поведение между приятели и врагове. Кучетата не са нито приятели, нито врагове. Ние сме хора.

Йемени се изчерви, завъртя се на токове и излезе. Старк избърса потта от лицето си, поотри длани в панталоните си.

— Хайде да идем да видим какво иска Киаби, Руди.

Последваха Йемени през пистата, на крачка зад тях вървеше охраната. Нощта беше ясна и тиха, въздухът — кристалночист, особено след спарената кабинка на фургона.

— Какво се разправяхте? — попита Руди.

Старк му обясни накратко, но умът му беше другаде.

Много му се искаше да е в Ковис, заедно с Мануела. Остави я там просто защото му се струваше, че в Ковис е по-спокойно от Техеран. „Скоро ще те измъкна оттук“ — обеща й преди полета той. „Тук съм на сигурно място, скъпи — отвърна му тя. — Имам много свободно време, а и децата са добре в Лъбок. Тръгнах от Англия чак като получих съобщение, че са пристигнали благополучно у дома. А ти знаеш, че дядо Старк няма да позволи и косъм да падне от главите им.“ „За децата съм спокоен, но искам и ти да напуснеш Иран при първа възможност.“

Руди го попита нещо и той извърна глава.

— За какви хора спомена на онзи? — повтори въпроса си Руди.

— Имах предвид народите от Библията — християни и евреи — отвърна Старк. Питаше се как да вдигне хеликоптера си да го закара обратно в Ковис. — Мохамед е признавал за свещени както Библията, така и предшественика на Корана — еврейската Тора. Много от техните положения са залегнали и в самия Коран. Повечето учени, имам предвид нашите учени, мислят, че той просто е преписал Библията, макар че според мюсюлманската легенда Мохамед е бил абсолютно неграмотен. Знаел е наизуст целия коран, представяш ли си? Други са го записали на хартия, много години след смъртта му. Казват, че на арабски звучал като истинска поезия.

Пред тях изникна фургонът с канцелариите, отпред пушеха въоръжени бунтовници. Старк беше доволен от начина, по който се справи с Йемени, от начина, по който цял ден се справяше и с моллата Хусаин. Беше кацал петнадесет пъти, чакаше край петролните сонди, докато моллата вербуваше работниците за каузата на Хомейни. Всяка минута можеха да се появят войници или полицаи от САВАК. В сравнение с моллата Йемени беше жалък страхливец.

В канцеларията седяха Затаки и двама молли. Над радиостанцията се беше привел Джахан, радистът на компанията. Затаки се беше разположил зад бюрото на Руди. Малката канцелария, обикновено безупречно подредена, сега тънеше в безпорядък. Навсякъде бяха пръснати папки, листове хартия се валяха по пода, сред тях имаше фасове и остатъци от храна — ориз и козе месо. Въздухът тежеше от миризмата на лошокачествен тютюн.

— Господи, каква свинщина! — извика на немски Руди, за миг поддал се на яростта си.

— Млък! — изрева Затаки, после се владя и вече по-тихо добави: — Война е, трябва да се претърсва… Изпратете някой от хората ви да почисти. На Киаби няма да казвате нищо за нас. Ще се държите нормално и ще следвате нашите инструкции. Ще ме гледате в лицето, ясно ли е, капитане?

Руди намръщено кимна. Затаки вдигна ръка и радистът приближи микрофона до устата си:

— Ваше превъзходителство, капитан Луц е тук.

— Кажи, шефе — пое микрофона Руди. Двамата със Старк го познаваха от години, още от времето, когато Киаби беше на обучение в тексаската компания „М&М“, а след това се прехвърли в „Екс Текс“.

— Добър вечер, Руди — прозвуча гласът на Киаби. Говореше с американски акцент. — Един от главните петролопроводи е прекъснат съвсем близо до твоята база, някъде на север от нея. Аварията е голяма според показанията на помпените станции. Един Господ знае колко хиляди барела са изтекли, и колко още има в тръбата… Няма да се обаждам на аварийната служба, но искам още сутринта един от твоите хеликоптери да открие мястото на повредата. Можеш ли да дойдеш да ме вземеш на разсъмване?

Затаки кимна и Руди пое микрофона:

— Окей, шефе, ще дойдем веднага след разсъмване. Каква машина искаш — 206 или 212?

— 206, ще бъдем само двамата с главния инженер. Искаш ли да летиш ти? Може би е саботаж, но може да се окаже и обикновен пробив. Имате ли някакви проблеми в Бандар-е Делам?

Руди и Старк почувствуваха с кожата си насочените към тях оръжия.

— Не, всичко е нормално — отвърна Руди. — Ще се видим утре сутринта. — Искаше да прекъсне разговора, защото знаеше, че Киаби е много словоохотлив, когато става въпрос за революцията. Беше отявлен противник на фанатизма на Хомейни и никак не обичаше, когато в района му ставаха саботажи.

— Почакай малко, Руди. Чухме, че бунтовете в Абадан продължават, а стрелбата в Ахваз чуваме дори тук. Научи ли, че вчера са били убити един американец и един от нашите служители край Ахваз?

— Да, Томи Стансън. Отвратително!

— Много! Господ да накаже всички убийци! И комунистите от Туде, и муджахидините, и федаините и цялата им паплач!

— Извинявай, шефе, но трябва да излизам. Утре ще се видим.

— Добре, Руди, утре ще поговорим, ако е рекъл Аллах.

Линията прекъсна и от гърдите на Руди се изтръгна въздишка на облекчение. Според него Киаби не каза нищо, което би могло да му навреди. Освен ако тези тук не са прикрити комунисти или екстремисти, подкрепящи Хомейни. „Всичките ни екстремисти използуват за прикритие или поне се опитват да използуват молли — беше му казал Киаби. — За съжаление повечето молли са изключително бедни и тъпоумни селяни, лесна плячка за опитните пропагандатори… Проклет да е този Хомейни!“

Руди усети как по гърба му се хлъзга струйка пот.

— Един от хората ми ще ви придружи, но този път мунициите му ще останат у него — рече Затаки.

Брадичката на Руди се вдигна решително. Напрежението в стаята се сгъсти.

— Няма да возя въоръжени хора! — твърдо заяви той. — Това е както против правилата на компанията, така и против всякакви международни и вътрешни правилници за въздухоплаване. Ако наруша някой от тях, веднага ще ми отнемат разрешителното!

— Май трябва да разстрелям някой от хората ви, за да се научите да изпълнявате моите заповеди! — кресна Затаки, блъсна една чаша от бюрото и тя се търколи по пода.

Старк скочи. Затаки насочи пистолета си към гърдите му.

— Нима последователите на аятолах Хомейни са убийци? — ледено попита Старк. — Това ли повелява ислямът?

За миг му се стори, че Затаки ще натисне спусъка, но внезапно се намеси моллата Хусаин.

— Аз ще летя с хеликоптера! — твърдо каза той, после се обърна към Руди и попита: — Обещавате ли да не правите номера и да се върнем обратно тук?

— Да — кимна Руди след известна пауза.

— Вие християнин ли сте?

— Да.

— Закълнете се в Бога, че няма да ни измамите!

— Добре — въздъхна след нова пауза Руди. — Заклевам се в Бога, че няма да ви измамя.

— Как можеш да му се довериш? — попита Затаки.

— Не му се доверявам — простичко отвърна моллата. — Но ако измами Бога, Бог ще го накаже. Ще накаже и приятелите му. Ако не се върнем или пък ако ни създаде неприятности… — той млъкна и сви рамене.

Абърдийн, жилището на Гавалан: 7,23 вечерта.

Седяха в голямата стая с телевизора и гледаха повторението на днешния ръгби мач между Шотландия и Франция. Бяха се събрали Гавалан, съпругата му Морийн, Джон Хог, който обикновено летеше на реактивния лайнер 125 на компанията, и още няколко пилоти. В средата на второто полувреме резултатът беше 17:11 за Франция. Всички едновременно въздъхнаха разочаровано, когато един от шотландските играчи се спъна и падна, а пазачът му французин се добра до топката и напредна почти с 40 метра към шотландската врата.

— Залагам десет лири, че Шотландия все пак ще победи! — рече Гавалан.

— Приемам — отвърна жена му и се разсмя на изражението му. Беше висока червенокоса жена, облечена в елегантна зелена рокля, която отиваше на очите й. — В крайна сметка аз съм наполовина французойка.

— Само една четвърт — поправи я мъжът й. — И слава Бо…

Думите му бяха удавени в бурния вик на колегите му, които наскачаха на крака, за да проследят атаката на един от шотландските играчи, откраднал топката от противника и насочил се с финтови движения към голлинията на французите. Преодоля двама от тях, спънаха го, но той успя да се задържи на крака, мина край други двама с лъжливо движение на тялото и се стовари оттатък линията, затрупан от телата на свои и чужди. Публиката ревеше оглушително.

— Гол! 17:15! При сполучлив удар от вратата резултатът може да бъде изравнен! Да живее Шотландия!…

Вратата се отвори и на прага застана един от прислужниците. Гавалан се изправи и с израз на съжаление проследи великолепния удар на шотландците.

— Удвоявам залога, Морийн! — викна той, усмихна се широко и се отправи към вратата.

— Приемам! — извика в отговор тя.

„Ще се набута с двайсетачка“ — помисли той и доволен от себе си, се насочи към кабинета си в противоположния край на просторната стара къща, обзаведена с великолепни стари мебели от обработена кожа, хубави картини и многобройни антични предмети, повечето донесени от Азия. В кабинета го очакваше шофьорът му, който изпълняваше и функциите на бодигард и доверено лице. От три часа насам се опитваше да набере номера на Макайвър в Техеран, освен това имаше задачата да приема всички постъпващи разговори.

— Съжалявам, че ви прекъснах, сър — каза той и му подаде една от слушалките.

— Хвана ли го, Уилямс? Чудесно! Резултатът е седемнайсет равни!

— За съжаление не успях, сър. Линията още е заета… Помислих обаче, че ще пожелаете да говорите… Може би е важно, обажда се сър Иън Дънрос.

Разочарованието изчезна от лицето на Гавалан и той пое слушалката. Уилямс излезе и затвори вратата.

— Иън, каква изненада! Радвам се да те чуя.

— Здрасти, Анди. Говори малко по-високо, ако обичаш, обаждам ти се от Шанхай.

— Така ли? Аз те чувам отлично. Мислех, че си в Япония. Как са работите?

— Отлично, по-добре от очакванията ми. Слушай, трябва да бъда кратък. Имам сигнали, че тайпанът иска да спечели нещичко във финансово отношение, а „Струан“ тази година е добре. Как вървят нещата в Иран?

— Всички са на мнение, че ще настъпи спокойствие, Иън. Мак контролира положението, доколкото това е възможно. Обещаха ни всички контракти на „Гърни“, така че не само ще вържем двата края, но и ще спечелим добри пари, ако е рекъл Господ.

— Трябва да слушаш внимателно какво ще рече Господ, Анди.

Доброто настроение на Гавалан се изпари. Вече няколко пъти старият му приятел го беше снабдявал с информация и предупреждения, които впоследствие се оказваха смайващо точни. Така и не разбра откъде и от кого получава своята информация Дънрос, но почти никога не грешеше.

— Непременно ще го направя.

— И още нещо. Току-що научих, че се планира тайно разместване на високо ниво, най-вероятно в правителството. То ще засегне ръководството и финансирането на „Импириъл Еър“ и може би ще се отрази на твоята дейност.

Гавалан се поколеба. „Импириъл Еър“ притежаваше компанията „Импириъл Хеликоптърс“, негов основен конкурент в района на Северно море.

— Не зная, Иън — каза той. — Най-вероятно става въпрос за усвояване парите на данъкоплатците, но положително имат нужда и от реорганизация в ръководството — ние ги бием през ръцете навсякъде, където ги срещнем. Далеч напред сме в сигурността на полетите, оборудването и тръжните условия. Между другото, поръчах шест нови Х–63.

— Тайпанът знае ли?

— Едва не му се скъса дебелото черво, като разбра! — Отсреща долетя познатият смях и Гавалан за момент си представи, че отново е в Хонконг, тайпанът е Дънрос, а животът е бурен, но пълен с вълнения. Кати още си беше Кати, а от болестта й нямаше следа. Господи, колко хубаво беше в онези дни! — Гавалан въздъхна и отново се върна в настоящето.

— Всичко свързано с „Импириъл“ е важно — добави в слушалката той. — Незабавно ще извърша необходимите проверки. Другите новини за бизнеса тук са добри, на следващото заседание на съвета имам намерението да обявя новите ни договори с „Екс Текс“. „Струан“ не е в опасност, нали?

Отсреща отново се разнесе познатият смях.

— „Ноубъл Хаус“ винаги е в опасност, момче. Сега трябва да бягам, обадих ти се просто да те уведомя за това, което зная. Целувки на Морийн.

— Предай моите на Пенелоуп. Кога ще те видя?

— Скоро. Ще се обадя, когато мога, поздрави Мак, като го видиш. Довиждане.

Потънал в размисъл, Гавалан седна на ръба на красивото си писалище. Приятелят му винаги казваше „скоро“, но това можеше да означава месец, година, дори две… „Вече повече от две години не съм го виждал — помисли си той. — Жалко, че вече не е тайпан, оставката му беше чиста глупост. Но всички трябва да правим промени от време на време.“ „Стига ми толкова, Анди, беше казал Дънрос, «Струан» е в страхотна форма, а седемдесетте години обещават да бъдат фантастични за експанзия… А и вече не чувствувам онова вълнение…“ Каза го през 1970 година, малко след като омразният му съперник Куилън Горнт, тайпан на „Ротуел-Горнт“, се удави при катастрофа с яхта близо до Хонконг.

„Импириъл Еър“? Гавалан хвърли поглед към часовника си, посегна за телефона, но на вратата се почука и той отдръпна ръката си. Морийн промуши глава през пролуката и на лицето й се изписа доволна усмивка — бе видяла, че той не говори по телефона.

— Спечелих! — обяви доволно тя. — Двайсет и едно на седемнайсет. Зает ли си?

— Не, мила, влез.

— Не мога, трябва да проверя какво става с вечерята. Ще дойда след десетина минути. А ако искаш, можеш да си платиш облога и сега…

Той се засмя, протегна ръце и я привлече в прегръдката си.

— След вечеря! Страхотен грабител си ти, госпожо Гавалан!

— Да не забравиш! — Тя се намести по-удобно в прегръдката му и попита: — Всичко ли е наред при Мак?

— Беше Иън, обади се от Шанхай да каже здрасти.

— Прекрасен човек! Кога ще го видим отново?

— Скоро.

Тя се засмя заедно с него, очите й дяволито проблясваха върху свежата кожа на лицето й. Срещнаха се за пръв път преди седем години в Ейвисярд, където тогавашния тайпан Дейвид Макструан даваше голям прием. Тя беше на двадесет и осем години, току-що разведена, без деца. Усмивката й проби бронята на душата му, а Скот, изправен до него, тихо прошепна: „Татко, ако тази не я завлечеш пред олтара, направо си луд!“ Дъщеря му Мелинда каза същото. И това се случи наистина, преди малко повече от три години. Всеки ден от тези три години беше наистина щастлив.

— След десет минути, Анди. Сигурен ли си?

— Да, трябва да звънна на едно място. — Гавалан видя как лицето й помръкна и забързано добави: — Обещавам, само един разговор, после връщам Уилямс да дежури!

Тя леко го целуна и излезе от кабинета. Той вдигна слушалката и набра номера.

— Добър вечер, обажда се Андрю Гавалан. Бих искал да разговарям със сър Пърси.

Сър Пърси Смедли-Тейлър беше директор на „Струан Холдингс“, член на парламента и вероятен министър на отбраната, в случай че консерваторите победят на следващите избори.

— Здравей, Анди, радвам се да те чуя! Ако звъниш за лова другата събота, аз съм там. Съжалявам, че не ти се обадих досега, но бях затънал до гуша с тези правителствени заседания, които планират да обърнат наопаки бедната ни страна, пък и дваж по-бедните ни профсъюзи.

— Няма нищо. Преча ли?

— Не. Успя да ме хванеш на вратата, тъкмо тръгвам за поредното нощно гласуване. Проклетите глупаци искат да напуснем НАТО и още куп подобни глупости. Как минаха изпитанията на Х–63?

— Отлично. Дори по-добре от рекламата им. Тази машина е най-добрата в света!

— С удоволствие бих покарал една, ако го уредиш. Какво мога да направя за теб?

— Чух, че на високо равнище се планира пълна реорганизация на „Импириъл Еър“. Знаеш ли нещо?

— Господи, старче, притежаваш страхотно разузнаване! Едва днес следобед чух този слух, и то при пълна секретност от страна на абсолютно сигурен източник от опозицията. Страшно любопитно! Макар че на мен не ми направи кой знае какво впечатление. Имаш ли нещо конкретно предвид?

— Не, просто чух.

— Ще проверя. Питам се… Питам се дали това не е ход, който води към национализация на „Импириъл Еър“, „Импириъл Хеликоптърс“, а оттам към теб и целия бизнес в Северно море?

— Всемогъщи Боже! — разтревожи се не на шега Гавалан. Тази мисъл изобщо не му беше хрумвала. — Могат ли да го направят?

— Като нищо.

Неделя

11 февруари 1979 г.

9

Околностите на Бандар-е Делам: 6,55 сутринта.

Слънцето изгря, денят обещаваше да бъде хубав. Руди беше приземил машината на безопасно разстояние от изкопа и четиримата се приближиха пеш до ръба му. От разкъсаната тръба продължаваше да тече петрол, но налягане вече нямаше.

— Това е остатък от напомпаното в петролопровода количество — обясни Киаби. — След около час ще престане напълно.

Беше около петдесетгодишен мъж с открито, гладко избръснато лице и очила, облечен в поизносен комбинезон и шапка с широка периферия. Очите му ядосано пробягаха по околността. Земята беше подгизнала от петрол, изпаренията бяха почти нетърпими.

— Целият район е крайно опасен — предупреди спътниците си той и ги поведе към преобърнатата кола. Край нея лежаха трите сгърчени трупа, от които вече се разнасяше неприятна миризма.

— Аматьори? — попита Руди и размаха ръце, за да отпъди мухите от лицето си. — Бомбата им е избухнала предварително.

Киаби не отговори и се мушна в бетонния улей. Дишаше с мъка, но въпреки това изследва района много внимателно и едва след като привърши, се върна отново на пътя.

— Бих казал, че си прав, Руди — рече той и спря поглед върху смръщеното лице на Хусаин: — От вашите ли са?

Моллата отмести поглед от останките на колата.

— Имамът не е издавал заповед за саботажи по петролопроводите. Това е работа на враговете на исляма.

— Има много врагове на исляма, които твърдят, че са последователи на Пророка и изопачават думите му — горчиво отвърна Киаби. — Те са предатели както на Пророка, така и на целия ислям.

— Това е вярно, Аллах ще ги намери и накаже. Когато Иран бъде управляван според законите на исляма, ние ще ги открием и ще ги накажем вместо него. — Тъмните очи на Хусаин лъщяха с метален блясък. — Какво можете да направите с това разливане?

Два часа бяха летели над петролопровода, докато открият мястото на експлозията. Кръжаха на височина стотина метра над разлива, ужасени от огромните му размери, разпрострели се вече на няколко километра надолу по течението на реката. Дебел пласт мазна пяна покриваше леглото й от бряг до бряг, близкото селце беше точно на пътя й. В околността имаше още няколко селища и всички използуваха за пиене водата от реката.

— Ще го запалим! — твърдо каза Киаби. — Колкото по-скоро, толкова по-добре. — Очите му се спряха на инженера: — Какво ще кажеш?

— Трябва да го направим, ваше превъзходителство — кимна онзи. — Но какво ще стане със селото?

Инженерът, нервен иранец на средна възраст, с безпокойство следеше действията на моллата.

— Ще евакуираме жителите — отвърна Киаби. — Ще им кажем да се върнат, когато опасността отмине.

— А ако и къщите пламнат? — попита Руди.

— Значи ще изгорят и толкоз. Такава ще бъде Божията воля.

— Правилно — кимна Хусаин. — А как ще го подпалите?

— Стига му и една клечка кибрит. За съжаление и ние ще изгорим. — Киаби се замисли за миг, после се извърна към пилота: — Руди, на борда имаш сигнален пистолет, нали?

— Да. — Руди беше настоял да го вземат, обяснявайки, че може да им потрябва в случай на извънредна ситуация. Всички пилоти го подкрепиха, макар да бяха сигурни, че едва ли ще им е нужен. — С четири ракети. Мислиш ли, че…

Небето се раздра от пронизителния писък на реактивни самолети и всички вдигнаха глави. Два изтребителя профучаха с пълна скорост над главите им и се насочиха към Персийския залив. Според Руди курсът им беше точно към остров Харг. Бяха тежковъоръжени, ракетите въздух-земя стърчаха под крилете им. Дали са предопределени за Харг, запита се Руди и гърлото му се сви. Нима и там е стигнала проклетата им революция?

— Харг, нали, Руди? — погледна го въпросително Киаби.

— Харг е точно в тази посока, шефе — отвърна капитанът, опитвайки се да не се ангажира с мнение. — Сигурно е тренировъчен полет. Докато бяхме там, такива полети се извършваха с дузини на ден. Искаш да запалим петрола с помощта на ракетите, така ли?

Киаби с нищо не показа, че го е чул. По дрехите му бяха избили петна пот, ботушите му бяха покрити с мазен пласт петрол. Мислеше си за бунта във военновъздушната база Дошан Тапе. Ако тези двама пилоти бяха от бунтовниците и нападнеха Харг, съоръженията там щяха да бъдат унищожени и Иран щеше да се върне двадесет години назад в развитието си. Усети как се задушава от ярост.

Когато Руди дойде да го вземе с този молла на борда, Киаби онемя от изненада, после сухо поиска обяснения. Отново онемя, когато моллата му заповяда да закрие незабавно базата и да се обяви в подкрепа на Хомейни.

— Но това означава гражданска война! — успя да продума той.

— Такава е волята на Аллаха — отвърна му Хусаин. — Вие сте иранец, а не лакей на чужденците. Имамът заповяда да встъпим в бой с редовната армия и да я унищожим. С помощта на Аллаха само след няколко дни ще бъде създадена първата истинска ислямска република на земята от Пророка насам, да бъде благословено името му!

Киаби понечи да каже това, което много пъти беше казвал в близък кръг приятели: „Това са налудничави мечти, а вашият Хомейни е зъл и изкуфял старец, който търси лична разправа с фамилията Пахлави. Той е убеден, че полицията на Реза шах е убила баща му, а тайната полиция САВАК на сегашния шах Мохамад Реза е убила сина му преди няколко години в Ирак… Той е обикновен тесногръд, фанатик, който иска да върне в Средновековието целия ирански народ и особено жените…“

Но не каза нито дума. Вместо това се зае да размишлява за съдбата на селцето.

— Ако къщите изгорят, те лесно ще ги построят отново. На ръка ще отнесат всичко, което представлява ценност — проговори моллата опитвайки се да прикрие омразата си. — Ако искате, можете да поговорите с тях, ваше превъзходителство.

Селяните отказаха да напуснат, въпреки че Киаби сто пъти им обясни какво ги очаква. Хусаин също се опита да им каже, че огънят е единственото средство да спасят водата си и останалите селца. Безуспешно. По време на дневната молитва моллата повтори настояванията си. Старейшините проведоха кратък съвет, после един от тях пристъпи крачка напред и рече:

— Такава е волята на Аллах. Ние оставаме тук.

— Да бъде волята Му — предаде се Хусаин, завъртя се на токове и тръгна към хеликоптера.

Кацнаха още веднъж до пробойната. Петролът вече не течеше, от тръбата се оцеждаха последните капки.

— Руди, карай нагоре по продължение на тръбите — нареди Киаби. — Когато видиш къде започва разливът, пусни му една ракета. Ще се справиш ли?

— Ще опитам — отвърна Руди — Никога досега не съм използувал сигналния пистолет.

Пое нагоре, а останалите се върнаха при хеликоптера, спрян на безопасно разстояние. Когато стигна на подходящо място, Руди вкара ракетата в цевта, дръпна ударника и натисна спусъка. Откатът беше по-силен от очакваното, пламналият фосфор на ракетата описа ниска окръжност над земята, удари се в скалистия терен, подскочи и цопна сред петролната локва. За миг нищо не се случи, после земята сякаш експлодира, огромни пламъци се издигнаха над мостчето и погълнаха преобърнатата до него кола. Горещата ударна вълна го лъхна в лицето, към небето се издигна черен стълб дим. Огънят бързо плъзна надолу по течението.

Втората червена ракета се издигна високо, после тъна в реката и я запали. Не видяха точно как стана това, само чуха страхотния рев на неконтролираните пламъци. Когато излетяха и поеха срещу вятъра, видяха как пламъците се спускат надолу към крайбрежието. Пътят им се очертаваше от плътни облаци черен дим и се насочваше към селцето. Мъже, жени и деца бягаха нагоре по склона, всеки грабнал в ръце някаква покъщнина. Селцето потъна в пламъци и изчезна от лицето на земята буквално за секунди.

Четиримата пътници в хеликоптера поеха към дома.

За Киаби домът беше главната областна квартира на „Иран Ойл“ в покрайнините на Ахваз — спретнат комплекс от бели сгради и добре напоявани полянки, заобиколени от висока ограда и с площадка за хеликоптери в центъра.

— Благодаря ти Руди — въздъхна той и отвори вратата. Група въоръжени мъже изскочиха от прикритията си в момента на приземяването и заобиколиха хеликоптера. Моллата прехвърляше топчетата на броеницата си.

„Такава е Божията воля — рече си Киаби. — Направих, каквото мога, споменах Аллах в своите молитви, убеден съм, че постъпих правилно. Но докато съм жив, ще проклинам враговете на Аллаха и най-опасния сред тях — фалшивия пророк Хомейни, главатар на банда убийци.“

Обърна се и видя инженерът да седи с посивяло лице до Хусаин.

— Аллах да те съди, молла — рече той и слезе.

Застреляха го на място, а инженера измъкнаха от машината и му сложиха белезници. После, в съответствие с предварителната уговорка на Хусаин, хеликоптерът получи разрешение да излети.

10

Военновъздушната база Ковис: 5,09 следобед.

Мануела вървеше забързано към спретнатата едноетажна постройка на компанията С-Г, над която се издигаше контролната кула. Беше облечена с пилотски комбинезон, косата й беше прибрана на кок под шапка с емблемата на компанията, походката й издаваше неподправена женственост.

В първата канцелария седяха трима от иранските служители на компанията. Те любезно се надигнаха от месната си и се усмихнаха, очите им под тежките клепачи не изпускаха стройната й фигура.

— Добър ден, ваше превъзходителство Павуд — поздрави на фарси тя. — Разбрах, че капитан Еър е пожелал да ме види.

— Да, уважаема госпожо. Негово превъзходителство е в кулата — отвърна старшият чиновник. — Ще ми окажете ли честта да ви придружа?

Тя любезно отказа и пое по извитата стълба към втория етаж, а Павуд злобно процеди:

— Държи се направо предизвикателно към нас с тази нейна походка!

— Прав сте, ваше превъзходителство — отвърна единият от останалите. — По-лоша е от проститутките в Стария квартал! От всички неверници американците са най-противни, особено жените им. А тази… тази направо си търси белята!

— Плаче за един здрав ирански кур! — заключи третият и се почеса.

— Трябва да носи някаква наметка и да върви по-скромно — продължи Павуд. — Ние тук сме мъже, деца сме създавали. Да не ни взема за евнуси?

— Заслужава бой с пръчки заради изкушението, на което ни подлага!

Павуд деликатно докосна носа си.

— С Божията помощ скоро ще го получи, и то публично! Всички ще бъдат подчинени на ислямските закони и съответните наказания!

— Говори се, че американските жени нямали косми по оная работа — подхвърли дребният чиновник.

— Имат, ама ги бръснат.

— С косми или не, бих й го набутал, докато почне да пищи от удоволствие, ваше превъзходителство — заключи дребният и всички се разсмяха.

— Оня бивол мъжът й го прави всяка вечер — рече старшият служител и очите му заблестяха. — Чувал съм ги как стенат нощно време.

Той запали цигара от фаса на предишната, изправи се и надникна през прозореца. Носеше очила и гледаше нагоре към чистото небе, в което един хеликоптер бавно подхождаше за кацане. „Смърт на всички чужденци — помисли си той, после добави и най-съкровената си мечта: — смърт и на Хомейни и противните му паразити! Да живее Туде и народната революция!“

Кулата беше малка, изцяло остъклена и добре оборудвана. С-Г я използуваше вече няколко години и беше съумяла да я оборудва с някои от най-съвременните уреди за сигурност на полетите при всяко време. Фреди Еър, изпълняващ длъжността старши пилот в отсъствието на Старк, очакваше Мануела.

— НХВ се насочва за кацане — каза той, докато Мануела изкачваше стълбичката.

— Чудесно — възкликна тя, тъй като цял ден безуспешно се бяха опитвали да се свържат със Старк. Еър й беше казал да не се тревожи, тъй като радиовръзката им често се губеше. От снощи насам разполагаха само с една радиограма от Старк — в нея той лаконично съобщаваше, че остават да пренощуват в Бандар-е Делам и ще се чуят днес.

— Съжалявам, Мануела, но Дюк не е на борда. Пилот е Марк Дюбоа.

— Случило ли се е нещо? — попита тя с разтреперан глас. — Ранен ли е?

— О, нищо подобно. Преди малко Марк поиска връзка и съобщи, че Дюк е останал в Бандар-е Делам и му е възложил да върне обратно моллата и хората му.

— И това е всичко, така ли?

— Да — кимна Еър и посочи към пистата зад прозореца. — Ето ги, кацат.

Машината 206 красиво се спускаше от запад, косите лъчи на зимното слънце осветяваха острите заснежени върхове на планината Загрос зад нея. В ниското се издигаха високите комини на голямата петролна рафинерия, от които периодически излитаха алени кълба възпламенени газове. Хеликоптерът кацна точно в центъра на Площадка номер едно.

— НХВ, изключвам двигателите — съобщи по радиото Марк Дюбоа.

— Разбрано, НХВ — отвърна дежурният в кулата радист. Той беше палестинец, казваше се Масил Тугул и от дълги години работеше в компанията. Превключи на основната честота и добави: — База, нямаме други машини в полет. Потвърждавам, че преди залез ще се завърнат и машините с инициали HVU и HCF.

— Прието, С-Г — долетя отговорът, после за миг настъпи тишина. В репродукторите се разнесе нервен мъжки глас, който говореше на фарси и очевидно идваше от току-що приземилия се хеликоптер.

— Иншаллах… — промърмори Масил.

— Кой беше този, по дяволите? — попита Еър.

— Моллата Хусаин, ага.

— И какво, по дяволите, каза? — раздразнено попита Еър, забравил, че Мануела говори фарси.

Масил се поколеба, вместо него преведе Мануела с побеляло като стената лице:

— „Нападайте в името на Аллаха, нападайте!“… Каза го няколко…

Думите й бяха заглушени от пушечна стрелба, която идваше от другия край на летището. Еър сграбчи микрофона:

— Марк! Излитай, моментално излитай! — изрева на френски той с безупречно произношение, после сви очи и се вгледа в далечината. На около километър от тях се виждаше как от бараките изскачат въоръжени мъже. Няколко от тях паднаха, покосени от огъня на неизвестните нападатели. Еър отвори прозореца, за да чува по-добре. Безсърдечният лай на автоматично оръжие се смесваше с дрезгави викове: „Аллах акбар“.

— Къде е това, край главния портал ли? — попита Мануела.

Масил беше шокиран, но съвсем не изглеждаше уплашен.

Еър протегна ръка за бинокъла и го нагласи на фокус.

— Боже Господи! В базата стрелят войници, а камиони щурмуват портала! Най-малко пет-шест… От тях скачат Зелени ленти, молли и войници…

В репродукторите изтрещя развълнуван глас, викаше нещо на фарси, после секна. Мануела отново преведе:

— В името на Аллаха убивайте всички офицери, които се противопоставят на имам Хомейни. Революцията започна!

Моллата Хусаин и хората му се измъкваха от хеликоптера под кулата. Хусаин махна на пилота да слиза, но той поклати глава и посочи все още въртящото се витло. Процедурата по изключване на двигателите не беше приключила. Хусаин видимо се колебаеше.

Работата в базата спря. Служители на С-Г надничаха от прозорците, други излязоха навън и мълчаливо се скупчиха край сградата с очи, насочени към противоположния край на пистата. Стрелбата там ставаше все по-ожесточена. Джипът и цистерната, тръгнали към току-що приземилия се хеликоптер, рязко спряха насред бетонната писта. Хусаин остави един от хората си край хеликоптера и вдигна ръка към джипа. Шофьорът го видя, изскочи навън и си плю на петите. Моллата изруга, настани се зад кормилото, изчака придружителя си да седне до него и с пълна газ потегли към бараките в другия край.

Дюбоа изкачи стъпалата към кулата, прескачаше ги по три наведнъж. Беше висок и кльощав тридесет и шест годишен мъж с тъмна коса и насмешливо присвити устни. Протегна ръка и се здрависа с Еър.

— Господи, какъв ден, Фреди! Аз… А, Мануела! — Той топло я целуна по двете бузи и забързано рече: — Дюк е добре, шери. Просто се скара с моллата и той отказа да лети с него. Бандар-е Делам не е… — Млъкна, защото усети присъствието на Масил, в когото нямаше доверие. — Бих пийнал една глътка, мисля, че съм я заслужил… Хайде в лавката!

Не отидоха в лавката. Марк ги изведе на пистата, после ги насочи към една отдалечена барака, от която можеха да наблюдават положението и да разговарят на спокойствие.

— Няма начин да разберем на чия страна е Масил, пък и повечето от останалите ни служители — обясни той. — Сигурно и те не знаят, бедните!

Откъм портала долетя детонацията на силна експлозия. Над един от навесите избухна буен пламък, придружен от черен дим.

— Господи, това не беше ли депото с гориво?

— Не, бараката до него — отвърна Еър, обзет от все по-силно безпокойство. Втора експлозия прекъсна думите му, сред автоматичната стрелба се разнесе тежкият тътен на танково оръдие. Джипът с моллата беше изчезнал зад бараките, военните камиони край портала бяха празни, войниците и Зелените ленти, които бяха пристигнали с тях, атакуваха хангарите. На асфалта лежаха няколко сгърчени тела. Екипажът на танка, който охраняваше щаба на лагерния комендант Пешади, беше залегнал до входа с готово за стрелба оръжие. От прозорците на втория етаж надничаха още войници. Един от тях пусна дълъг откос с автомата си срещу тичащите през пистата нападатели, които крещяха с пълно гърло. Те залегнаха и запълзяха встрани, търсейки прикритие, но куршумите безпощадно ги застигаха. Всички бяха убити или тежко ранени. Един от тях почти успя да се измъкне, но танкистите го изчакаха да стигне на метър от хангара и едва тогава го надупчиха с автоматите си.

Мануела изстена и двамата мъже я дръпнаха навътре.

— Добре съм — освободи се от ръцете им тя. — Марк, кога ще се върне Дюк?

— Довечера или утре сутринта ще получим радиограма от него или от Руди — отвърна французинът. — Не се тревожи. Господи, сега вече наистина се нуждая от едно питие!

Изчакаха известно време, докато стрелбата се разреди.

— Хайде — подкани ги Еър. — В бунгалата ще бъдем на сигурно място.

Притичаха през малкото площадче пред служебната сграда и влязоха в едно от красивите бунгала, оградено с бял стобор и спретната градинка. В Ковис нямаше семейни жилища, двустайните бунгала обикновено се обитаваха от по двама пилоти.

Мануела ги остави и отиде да приготви питиетата.

— Казвай сега какво е истинското положение — меко продума Еър.

Марк набързо му разказа за нападението на хората на Затаки и смелостта, проявена от Руди.

— Старият шваба наистина заслужава медал — възхитен рече той. — Снощи обаче бандитите застреляха един от нашите работници. В рамките на четири минути го осъдиха и разстреляха, защото бил федаин. А сутринта други мръсници застреляха Киаби.

— Но защо? — ужасено го погледна Еър. Дюбоа му разказа за саботажа на петролопровода, после добави:

— Когато Руди и моллата се върнаха, Затаки ни строи на плаца и ни обясни, че Киаби бил убит, защото бил „привърженик на шаха, на американските сатани и на англичаните, които от години разлагат Иран и са най-големите врагове на Аллаха.“

— Бедният шеф! Бог ми е свидетел, че го обичах, беше наистина добър човек!

— Така е, но за жалост и твърд противник на Хомейни. А тези мръсници имат оръжие, много оръжие. В ръцете на фанатици като тях то става страшно! — Лицето на Дюбоа се втвърди. — Старият Дюк започна да ги ругае на фарси, а още снощи се беше спречкал със Затаки и моллата. Не знам какво им каза, но сигурно е било неприятно, защото те скочиха отгоре му и започнаха да го ритат и бият. Ние, разбира се, не останахме със скръстени ръце и стана страхотна тупаница. После над главите ни затрещя автомат и замръзнахме. Те също, защото се оказа, че това е Руди. Не знам как беше успял да измъкне оръжието от ръцете на един бандит, но го държеше насочено към Затаки и главорезите му. „Веднага го оставете или ще ви пръсна черепите“, заповяда им той. Те се подчиниха. После — какъв мъжага, Господи! — после сключи сделка с тях — оставят ни на мира, а ние не пречим на тъпата им революция! Аз докарвам моллата тук, Дюк остава там, а Руди си запазва автомата! Накара Затаки и моллата да се закълнат в името на Аллаха, че няма да нарушават споразумението, но аз не им вярвам. Защото са лайна, mon ami, всички са лайна! Но Руди, Руди беше направо страшен! Такъв като него би трябвало да е французин!

— Цял ден се опитвам да вляза във връзка с тях, но никой не ми отговаря…

В другия край на базата се появи един танк „Центурион“. Измъкнал се от тесните улички на казармата, той изпълзя на открито и със скърцане на веригите пое по главната алея към щаба и офицерската трапезария. Спря на място с ревящ на високи обороти двигател — внушителен, неуязвим и смъртоносен. Дългата цев на оръдието му бавно се въртеше и търсеше целта си. После куполът отскочи назад, от дулото излетя огън и снарядът разруши втория етаж на щаба — точно където бяха канцелариите на полковник Пешади. Защитниците на щаба се разбягаха. Втори изстрел и от сградата се разлетяха едри късове зидария, покривът й пропадна. Избухна пожар.

От първия етаж засипаха танка с дъжд от куршуми. На входа се появиха двама правителствени войници със снопчета гранати в ръце. Прибягаха под куршумите на нападателите, хвърлиха гранатите в люковете на желязното чудовище и пъргаво побягнаха към прикритието на полуразрушената сграда. Вътрешността на танка се разкъса от страхотна експлозия, от люковете му изригнаха пламъци и гъст черен дим. Най-горният люк отскочи, в отвора се появи горящата фигура на човек, който се опитваше да излезе. Тялото му почти се разкъса на части от плътния автоматен огън, с който го посрещнаха защитниците на щаба. Вятърът донесе миризмата на барут, пожар и изгоряло човешко месо.

Битката продължи малко повече от час, после затихна. Лъчите на залязващото слънце огряваха телата на убитите и умиращите от раните си войници. Опитът за завземане на базата беше провален, тъй като бунтовниците не успяха да ликвидират полковник Пешади и офицерите му при първата си изненадваща атака, и много малко от лоялистите преминаха на тяхна страна, пък и бяха подкрепени само от един танк, а в базата имаше три…

Пешади беше намерил укритие в един от останалите му верни танкове и успя да задържи кулата и цялата радиовръзка. Без колебание той поведе войниците си в контраатака и бързо изтика бунтовниците от хангарите и казармените помещения. Разбрали, че нападението е обречено на провал, войниците и обслужващият персонал на базата незабавно декларираха своята дълбока и историческа привързаност към Пешади и шаха, грабнаха захвърленото си доскоро оръжие и с усърдие се заеха да преследват „врага“. Все пак малцина от тях стреляха на месо и полковникът го знаеше. Въпреки това той остави един от изходите неохраняван и позволи на част от нападателите да се оттеглят. Единствената му категорична заповед, дадена само на най-верните му подчинени, гласеше следното: „Открийте моллата Хусаин и го ликвидирайте!“

Но Хусаин все пак успя да избяга.

— Говори полковник Пешади — разнесе се гласът на командира по всички високоговорители в базата. — С помощта на Аллаха врагът е разбит. Благодаря на всички войници, които останаха верни на правителството. Незабавно да се приберат телата на хората, загинали геройски в името на Аллаха, да се преброят и да ми се докладва. Същото се отнася и за телата на противника. Лекарите да окажат спешна помощ на ранените. Аллах акбар, Аллах акбар! Наближава времето на вечерната молитва. Тази вечер аз съм молла и аз ще ръководя вашите молитви. Да присъствуват всички, които желаят да отправят своите благодарности към Бога!

Тримата в бунгалото на Старк мълчаливо слушаха тази реч. Мануела им превеждаше, тъй като полковник Пешади говореше на фарси. Настъпи тишина, нарушавана само от тихото пропукване на репродуктора. Гъст облак дим беше надвиснал над базата, въздухът вонеше на война и смърт. Мъжете отпиваха от чашите си, в които имаше водка и консервиран портокалов сок, Мануела пиеше само минерална вода. Помещението беше приятно затоплено от малка газова печка.

— Много любопитно — промълви тя, опитвайки се да не мисли за убитите, нито пък за Старк, останал далеч в Бандар-е Делам. — Пешади нито веднъж не каза „Да живее шахът“, сигурно е страшно уплашен, въпреки победата!

— На негово място и аз бих се уплашил — сви рамене Еър. — Дори нещо по…

Телефонът за вътрешна връзка издрънча и всички подскочиха. Еър вдигна слушалката.

— Ало?

— Майор Чангиз на телефона. А, капитан Еър, тъкмо вас търся! Имаше ли нападение откъм вашата страна? Какво стана там?

— Нищо. Тук нападение нямаше.

— Слава Богу! Тревожехме се за вашата безопасност. Сигурен сте, че нямате убити и ранени, така ли?

— Доколкото знам, нямаме.

— Слава Богу! При нас са доста. За щастие нямаме ранени врагове.

— Нито един?

— Нито един. Ще ви моля да не споменавате нищо за току-що приключилия инцидент по радиото, капитане. Въпрос на военна тайна, вярвам, че ме разбирате.

— Напълно, майоре.

— Добре. Моля ви да използувате честотата на базата. В името на сигурността ние ще прослушваме вашата. Моля да не използвате късовълновите си предаватели без предварително съгласуване с нас. — Еър усети как кръвта се качва в лицето му, но премълча. — Накрая ще ви помоля точно в двадесет нула-нула да сте готов за инструктаж при полковник Пешади, а всички правоверни на служба при вас да бъдат незабавно освободени за вечерната молитва, включително Есвандиари.

— Съжалявам, но Есвандиари ползува едноседмичен отпуск.

Ставаше въпрос за директора на местния клон на „Иран Ойл“.

— Добре, тогава пратете останалите под ръководството на Павуд.

— Веднага.

Разговорът прекъсна. Еър каза на останалите за какво става дума и излезе да предаде заповедта. Масил се притесни.

— Капитане! Ваше превъзходителство! Аз съм дежурен до залез-слънце. Очакваме двете машини 212 и…

— Заповедта се отнася до всички правоверни и трябва да се изпълни незабавно. Документите ти са наред, вече години работиш в Иран. По-добре да идеш, защото той знае, че си тук… Или имаш от какво да се страхуваш?

— Не, ни най-малко.

Еър видя как по челото на палестинеца избиха ситни капчици пот и каза:

— Не се безпокой, Масил. Ще те заместя, докато се върнеш. Сигурно няма да трае дълго.

Прие двата хеликоптера 212, изпрати екипажите да почиват и с нарастващо нетърпение зачака завръщането на Масил. Бавеше се прекалено дълго. Опита се да свърши някоя и друга рутинна работа, но скоро се отказа. Единствената мисъл, която го топлеше, беше фактът, че жена му и децата му са на сигурно място в Англия въпреки противното време, противната влага, противните стачки и още по-противното правителство там.

Малко след мръкване късовълновата радиостанция оживя.

— Ало, Ковис, говори Макайвър от Техеран…

11

Техеран, централата на С-Г: 6,50 вечерта.

— Ало, Ковис, говори Макайвър от Техеран, чувате ли ме? — повтори Макайвър.

— Техеран, тук Ковис, задръж едно. — Това означаваше да изчака.

— Окей, Фреди — отвърна Макайвър и сложи микрофона на бюрото си. Двамата с Том Локхарт, който следобед бе пристигнал от Загрос, седяха в канцеларията на последния етаж на сградата, в която вече десет години се помещаваше централното управление на С-Г. Тя беше на пет етажа с плосък покрив, превърнат от Джени в прекрасна градина със столове, масички и малка скара за пикник. Генерал Бени-Хасан, близък приятел на Андрю Гавалан, беше препоръчал тази постройка с цялото си сърце: „За компанията на Анди Гавалан само най-доброто! Има място за половин дузина офиси, цената е съвсем приемлива, на покрива можете да монтирате генератор и антена, близо сте до главната магистрала, която води за летището, пазарът ви е подръка, моят офис е отсреща, място за паркиране има достатъчно. А сега — най-специалното предимство!“ — При тези думи генералът беше отворил вратата и бе показал на Макайвър тоалетната. Обикновен, не много чист клозет.

— Какво му е толкова специалното? — учуди се Макайвър.

— Единствен в сградата. Всички останали са обикновени дупки в пода, които се заливат с вода. Ако човек не е свикнал да клечи, тази операция е доста опасна. Особено за дамите, които често се хлъзгат в дупката и резултатите са доста миризливи… — Генералът, приятен човек с безупречни обноски, избухна в смях.

— Навсякъде ли са такива тоалетните?

— Да, дори и в най-богатите домове, с изключение на международните хотели. Ако се замислите, Мак, ще откриете, че клякането е по-хигиенично, защото не се докосвате до нищо. Освен това имаме и това. — Ръката му посочи тънък маркуч, окачен на казанчето. — Ние се почистваме с вода и винаги го правим с лявата, тя е лайняната ръка. Дясната служи за хранене, затова никой не предлага нищо с лявата си ръка. Това би било проява на крайно невъзпитание, Мак. В ислямския свят никога не трябва да ядете или пиете с лявата ръка, освен това не забравяйте, че в повечето тоалетни няма маркучи и трябва да използувате водата от кофа, ако има такава, разбира се. Както вече казах, това е доста деликатна операция, но няма как — начин на живот. Между другото в ислямските страни няма да срещнете нито един левичар. — Отново прозвуча добродушният смях. — Повечето мюсюлмани не могат да се облекчават, ако не са клекнали, просто така са устроени коремните им мускули. Ако попаднат на европейска чиния, те клякат и на нея. Странно, нали? Но ако човек се замисли, бързо ще открие, че извън големите градове, а пък и в тях, рядко има дори течаща вода. И това е така в почти цяла Азия, Близкия изток, Китай, Индия, Африка, Южна Америка…

— Какво си се замислил, Мак? — попита го Локхарт. Високият канадец се беше отпуснал насреща му в удобно кресло, съвсем като това, на което седеше й Макайвър. Осветлението и отоплението работеха на максимални обороти, задвижвани от собствения генератор на компанията.

— Мисля си за клекалата и проклетата им вода за подмиване — изръмжа Макайвър. — Не мога да им свикна и това си е!

— Аз пък почти не им обръщам внимание. В нашия апартамент имаме само клекала. Шаразад ме попита дали искам европейска тоалетна като сватбен подарък, но аз отказах. — Локхарт пусна едва забележимата си усмивка. — На мен не ми прави впечатление, но съм сигурен, че точно това беше причината Дирдри да си замине!

— За всички наши жени е така, клекалото е истинско проклятие. Но какво съм виновен аз, по дяволите, че в тази част на света се облекчават по този начин? Слава Богу, че в моето жилище има нормална тоалетна, иначе Джени отдавна да се е разбунтувала! — Макайвър завъртя копчето за усилване на приемника и промърмори: — Хайде Фреди!

По стените на кабинета имаше само карти, но на мястото на снимката на шаха, която доскоро беше задължителна, все още личеше светло петно. Небето над затъмнения град се озаряваше от пожарища, в целия квартал не светеше нито една лампа, с изключение на тяхната. Пистолетната и автоматичната стрелба се смесваше с вечното „Аллах акбар“, което разтърсваше града.

Репродукторът оживя:

— Тук Ковис, капитан Еър. Чувам ви ясно и чисто, капитан Макайвър.

Двамата рязко се изправиха и размениха разтревожени погледи.

— Нещо не е наред, Мак — прошепна Том Локхарт. — Той не може да говори свободно, значи някой стои до него…

Макайвър превключи на предаване:

— Май си играеш на радист, Фреди — рече нарочно небрежно той, с цел да провери подозренията си. — Забрави ли часовете за връзка?

— Случайно съм в радиокабината, капитан Макайвър.

— Всичко е в позиция пет на пет, нали? — Това означаваше максимално усилване на радиосигнала, но на жаргона на пилотите означаваше съвсем друго: „Добре ли си, всичко ли е наред?“

След нарочна пауза, от която всичко им стана ясно, Еър отговори:

— Да, капитан Макайвър.

— Добре, капитан Еър — изрече отчетливо Макайвър, за да му покаже, че е разбрал всичко. — Моля, свържете ме със Старк.

— Съжалявам, сър, невъзможно е. Капитан Старк все още се намира в Бандар-е Делам.

— Какво прави там? — остро попита Макайвър.

— Капитан Луц му заповяда да остане там, а вместо него изпрати капитан Дюбоа да изпълни ВИП-превоза, поискан от „Иран Ойл“ и разрешен от вас.

Преди да отлети, Старк беше успял да отскочи до Техеран и беше обяснил проблема на моллата Хусаин. Макайвър беше дал съгласието си за полета, тъй като полковник Пешади нямаше нищо против, и нареди на Старк да го държи в течение.

— Ще дойде ли в Ковис машина 125, капитан Макайвър?

— Възможно е — отвърна Макайвър. — Но човек никога не може да бъде сигурен. — 125 трябваше да пристигне още вчера в Техеран, но поради сраженията около летището полетът беше отложен за следващия ден, понеделник. — Правим опити да получим разрешение за директен полет до Ковис. Малко е рисковано, защото военните контрольори на полетите са… са малко. Летището на Техеран е задръстено и не можем да измъкнем нито една машина. Кажи на Мануела да е готова, в случай че получим разрешение за излитане. — Макайвър направи гримаса, защото не беше сигурен доколко може да се разпростира по откритата линия. В същия миг погледът му беше привлечен от ръкомахането на Локхарт.

— Дай на мен, Мак — прошепна той. — Фреди говори френски.

Лицето на Макайвър се проясни и той с готовност прехвърли микрофона в ръцете му.

— Ecoute, Фреди — започна Локхарт на канадското си наречие, което дори Фреди трудно разбираше, макар че владееше френски отлично. — Международното летище все още се намира в ръцете на марксистите, подкрепяни от бунтовниците на Хомейни и партизани на ООП. Държат и контролната кула. Най-упоритият слух тази вечер е, че през нощта ще се извърши преврат със съгласието на министър-председателя, войските най-сетне ще завземат Техеран и ще получат заповед да потушат всички бунтове със силата на оръжието. Какъв е проблемът ви там? Добре ли сте?

— Да — не се притеснявайте — долетя приглушеният отговор на Фреди. — Имам заповед да не давам никаква информация и в момента ме подслушват, но на практика няма нищо сериозно. В Миризливата долина (така наричаха помежду си Бандар-е Делам, където постоянно вонеше на петрол) имат доста проблеми и шефът беше изпратен на небето още преди да каже гък…

Очите на Локхарт се разшириха.

— Разстреляли са Киаби — съобщи той на Макайвър.

— … но старият Руди държи всичко под контрол, а Дюк е окей. По-добре да престанем с този цирк, приятелчета… Онези ни слушат!

— Разбрано. Налягайте си парцалите и кажете на всички да правят същото. — После, без никаква пауза, добави на английски: — Повтарям, утре ще изпратим заплатите на всички служители!

— Без майтап? — проясни се гласът на Еър.

— Без майтап! — засмя се неволно Локхарт. — Остави някой да дежури на радиостанцията, за да ви съобщим развитието на нещата. Ето ти пак капитан Макайвър, иншаллах…

Микрофонът отново смени притежателя си.

— Капитане, чувал ли си се с Ленгех вчера или днес?

— Не, опитахме, но връзката не стана. Може би поради слънчевите изригвания. Ей сега ще опитам отново.

— Благодаря. Предай поздрави на капитан Скрагър и му напомни, че другата седмица пристига лекарят. — Макайвър тъжно се усмихна и добави: — Капитан Старк да се свърже с мен в момента, в който се върне!

Прекъсна връзката и се облегна назад. Локхарт му предаде онова, което беше научил от Еър, и си сипа нова чаша уиски.

— Ами на мен? — раздразнено го погледна Макайвър.

— Мак, нали…

— Не започвай отново, направи ми го по-разредено. — Локхарт се подчини, а Макайвър стана и се приближи до прозореца. Навън беше тъмно като в рог. — Горкият Киаби! Ако в тази страна имаше поне един наистина добър иранец, лоялен към всички, това беше той. За какво са го убили? Диваци! А Руди „заповядал“ на Дюк и Марк, какво ли означава това?

— Означава, че са имали неприятности, но Руди се е справил. Ако беше обратното, Фреди несъмнено щеше да намери начин да ми го каже — френският му е достатъчно богат. Разполагахме с достатъчно време, въпреки че „те“ ни подслушваха. Кои ли са тези „те“? — удиви се Локхарт. — Сигурно същите, които са в Загрос.

В Загрос, един ден след като Локхарт се върна от Техеран, беше извършено нападение. Моллата на селцето Яздек беше получил заповедта на Хомейни за бунт срещу „незаконното правителство на шаха“ и беше вдигнал хората. Роден там, той притежаваше мъдростта, характерна за жителите на онези ирански селища, които са напълно откъснати от света през зимата, а през останалата част от годината — трудно достижими. Щеше да се бие с началника на полицията, който му се падаше племенник, и с Назири — шеф на базата и също член на семейството му, защото беше женен за дъщерята на балдъзата му. И нещо, което беше още по-важно — всички бяха галезани, част от номадското племе кашкай, заселили се преди векове край този тесен проход. Началникът на полицията Ничак хан беше техен каландар, т.е. старейшина на племето, избран в пълно съответствие с древните обичаи.

Моллата проявил достатъчно мъдрост да се консултира с него и Ничак хан се бе съгласил, че наистина трябва да се въстане срещу традиционния враг шах Пахлави, да се отпразнува този акт на революцията със стрелба във въздуха, а на разсъмване той сам да поведе въстаниците към летището на чужденците.

Появиха се рано сутринта, всички мъже на селцето, въоръжени до зъби. Ничак хан беше захвърлил полицейската униформа и се бе нагиздил с племенната носия. Беше доста по-нисък от Локхарт, здрав и стегнат, с железни ръце и стоманени мускули, препасал патрондаш и с пушка в ръце. По предварителна уговорка Локхарт и Жан-Люк Сесон ги посрещнаха край двете набързо издигнати каменни колони, които маркираха входа на базата. Локхарт отдаде чест и се съгласи, че Ничак хан има пълна юрисдикция над базата, двете каменни колони бяха срутени сред радостни възгласи и безразборна стрелба във въздуха. После Ничак хан връчи на Сесон букет цветя. Жан-Люк се явяваше представител на Република Франция, на която галезаните — кашкаи изразяваха благодарност заради подкрепата на Хомейни, заел се с тежката задача да ги освободи от най-големия им враг шах Пахлави.

След въодушевени речи от двете страни започнаха празненствата. Ничак хан и моллата официално помолиха Том Локхарт, главатаря на племето чужденци в Загрос Три, да продължи своята дейност и при новата власт. Локхарт тържествено прие…

— Да се надяваме, че Руди и момчетата са имали твоя късмет в Загрос, Том — рече Макайвър и обърна гръб на тъмния прозорец. — Нещата вървят все по-зле. „Ужасното убийство на Киаби е лош знак за нас — помисли си той. — Как, по дяволите, да измъкна Джени от Техеран, къде, по дяволите, е Чарли?“

От вчера сутринта не знаеха нищо за Петикин, излетял за Табриз. Наземният персонал в Галег Морги им даде противоречиви сведения — едни твърдяха, че Петикин бил отвлечен и заставен да отлети в неизвестна посока с „трима непознати на борда“, други пък казваха, че трима ирански пилоти завзели хеликоптера и поели към границата. Няколко души се кълняха, че тримата пасажери били висши ирански офицери, които искали да напуснат страната. „Защо винаги трима?“ — се беше запитал Макайвър. Знаеше, че Петикин беше успял да се добере до летището, тъй като колата му все още беше там, макар и ограбена и разбита, с източен резервоар. Бандар-е Пахлави, където би трябвало да зареди с гориво, мълчеше, а Табриз беше прекалено отдалечен. Той тихо изруга. Тежък ден.

Кредиторите започнаха да го притискат още от сутринта, телефоните не работеха, телексът блокира, а срещата му по обед с генерал Валик, който според уговорката с Гавалан трябваше всяка седмица да го финансира с пари в брой, се оказа пълен провал.

— Ще изплатим дълговете в момента, в който отворят банките — каза генералът.

— Това го слушам вече седмици наред — отговори хладно Макайвър. — Парите ми трябват веднага.

— На всички ни трябват! — изсъска гневно Валик, сдържайки избухването си само защото знаеше, че иранците в съседното помещение чуват всяка дума. — В момента се води гражданска война и аз не съм в състояние да отворя банките. Трябва да чакате. — Беше закръглен мъж с оредяла коса и тъмна кожа, облечен в скъп костюм. Снижи гласа си и добави: — Ако не беше глупостта на американците, които убедиха шаха да съкрати числеността на славната ни армия, сега нямаше да сме в това положение!

— Много добре знаете, че съм англичанин, а бъркотията сами си я забъркахте!

— Англичанин, американец — все едно! Грешката е изцяло ваша! Вашите правителства предадоха шаха и Иран, сега ще трябва да си плащате!

— С какво? — горчиво се усмихна Макайвър. — Вие държите всичките ни пари!

— Ако не бяха иранските ви партньори, и най-вече аз, вие нямаше да разполагате дори с едно пени! Анди не протестира. Получих телекс от своя уважаван колега генерал Джавадах, който ми съобщава, че тази седмица Анди ще подпише новия договор с „Гърни“.

— Аз пък научих лично от него, че сте му изпратили специален телекс, в който обещавате да ни отпуснете пари!

— Обещах да се опитам! — Генералът с усилие овладя гнева си, тъй като не можеше да мине без сътрудничеството на Макайвър. Избърса челото си с кърпичка и отвори куфарчето си. Беше пълно догоре с пачки банкноти, но той държеше капака така, че Макайвър да не вижда съдържанието му. Извади една от тях и щракна капака, после внимателно я преброи. Бяха петстотин хиляди риала — около шест хиляди долара. — Ето — рече доволно той. — Следващата седмица ще донеса още, а сега искам разписка, ако обичате.

— Благодаря — рече Макайвър и разписа разписката. — Кога ще можем да…

— Следващата седмица. Ако банките бъдат отворени, ще оправим всичко. Винаги държим на думата си. Винаги! Нали на нас дължите договора с „Гърни“? — Валик се наведе напред и снижи глас: — Имам един специален чартър за изпълнение. Утре сутринта трябва да имам на разположение един 212, готов за полет.

— Закъде?

— Трябва да прегледам някои обекти в Абадан — обясни Валик, а Макайвър забеляза ситните капчици пот, които покриха челото му.

— А как ще получа разрешение, генерале? Въздушното пространство на Иран се намира изцяло под контрола на военните и…

— Не се занимавайте с разни разрешения, просто…

— Ако не получим план на полета, одобрен предварително от военните, действията ни ще бъдат незаконни.

— Винаги можете да кажете, че сте поискали разрешение и сте го получили устно. Какво толкова трудно има?

— Първо, това е нарушение на иранските закони, генерале, на вашите закони. Второ, дори да излетим от Техеран без проблеми, следващият военен диспечер ще ни поиска номера на разрешението, който е записан в щаба на ВВС. А те са страшно подозрителни към полетите на хеликоптери, далеч по-подозрителни от цивилните си колеги. И щом разбере, че нямаме разрешение, незабавно ще ни нареди да се приземим и да се явим в контролната кула. Там ще ни арестува, а машината ще бъде конфискувана.

— Трябва да намерите някакъв начин, този чартър е особено важен за нас. От него зависи… подписването на договора с „Гърни“. Просто наредете един 212 да ни чака готов за излитане, в Галег Морги.

— Защо не на международното летище?

— Там е по-удобно… а и по-спокойно в момента.

Макайвър се намръщи. Валик имаше пълното право да иска от него подобни неща.

— Добре, ще се опитам — въздъхна той и придърпа към себе си бележника с формуляри за полетни разрешения. Най-отгоре стоеше разрешението за полета на Петикин до Табриз. Отново го обзе безпокойство. Къде, по дяволите, се изгуби този човек? В графата „пътници“ вписа името на генерал Валик и му го поднесе за подпис.

Валик хвърли един поглед на формуляра и решително го отблъсна.

— Не е необходимо тук да стои моето име. Пишете четирима пътници и известно количество багаж. Ще взема със себе си жената и децата. В Абадан ще останем една седмица, после се връщаме обратно. Моля един 212 да бъде готов в Галег Морги утре в девет!

— Съжалявам, генерале, но ако не впишем имената на пътниците, военните изобщо няма да приемат заявката. Ще я подам веднага, но не съм оптимист. — Макайвър взе писалката и започна да нанася имената.

— Спрете! Не искам да фигурират нашите имена. Пишете, че ще превозвате някакви резервни части за Абадан. Сто на сто имате такава необходимост, нали? — Потта по челото му рукна на ручейчета.

— Добре, но трябва да се подпишете в графата „разрешил полета“, да нанесете имената на пътниците и крайната точка на полета.

— Не разбрахте ли, че трябва да го уредите без името ми? — почервеня от гняв генералът. — Направете го веднага!

— Не мога! — Макайвър също започна да губи търпение. — Повтарям ви, че военните ще искат всички данни за полетите! Напоследък са станали досадни като конски мухи! Вече седмици не сме летели в тази посока и положително ще ни подложат на щателно претърсване! Техеран не е като Юга, където летим по сто пъти на ден!

— Специален полет за доставка на резервни части толкоз! Какво толкова сложно има?

— Има. Войниците в Галег Морги няма да ви пуснат до хеликоптера без съответното разрешение, да не говорим за контролната кула. Нали ще видят как се качвате, дявол да го вземе! — Макайвър го гледаше с открита досада. — Защо не уредите лично разрешението, генерале? Вие сте човекът с най-солидни връзки в Иран, за вас подобен проблем положително не представлява никаква трудност!

— Всички самолети са наши! Наши!

— Така е — кимна намръщено Макайвър. — Макар че ще станат ваши, като платите онези четири милиона долара, които все още ни дължите. Имате пълно право да летите за Абадан или където пожелаете. Но ако ви хванат в хеликоптер на С-Г с фалшиви документи, които са приподписани от мен, ще кацнете направо в затвора в комплект със семейството си, а там ще видите и мен, и пилота. Същевременно машината ще бъде конфискувана, а компанията ще изгуби завинаги разрешението си за работа на иранска земя. — При мисълта за затвора му се зави свят. Дори една десета от ужасите в подземията на САВАК да бяха верни, пак бяха прекалено много за един европеец.

Валик преглътна яростта си, седна пак на стола и върху лицето му се изписа пресилена усмивка.

— Не бива да се караме, Мак, прекалено дълго сме работили заедно — рече той. — Аз… аз ще направя предложението си особено привлекателно както за теб, така и за пилота. — Отвори куфарчето си и добави: — Дванадесет милиона риала. За теб и пилота.

Макайвър спря безизразен поглед върху пачките. Дванайсет милиона риала бяха около сто и петдесет хиляди долара или сто хиляди лири стерлинги. Той безмълвно поклати глава.

— Добре — въздъхна Валик. — По дванайсет на всеки, плюс разноските. Половината сега, останалото, след като се приземим на летището в Кувейт. Какво ще кажеш?

Макайвър изпадна в шок. Не само поради огромните суми, но и поради споменаването на Кувейт. Той вече подозираше какви са намеренията на генерала, но не очакваше те да бъдат извадени на показ толкова лесно. Всичко беше коренна противоположност на това, което Валик твърдеше в продължение на цели шест месеца — че шахът ще смаже опозицията и бързо ще се справи с Хомейни. Дори след невероятното отпътуване на шаха и триумфалното завръщане на Хомейни (Господи, нима това стана само преди десет дни?!) Валик продължаваше да твърди, че няма нищо обезпокоително, защото Бахтияр и генералите от Имперския генерален щаб поддържат равновесието, нещата са под контрол и „тази комунистическа революция под прикритието на Хомейни никога няма да успее. А и Съединените щати няма да позволят това, никога! В подходящо време специалните служби ще завземат властта и всичко ще бъде под техен контрол.“ До вчера Валик повтаряше убедено това, твърдеше, че след броени часове армията ще се намеси и първият знак бил потушаването на малкия бунт на военновъздушните сили от Безсмъртните в Дошан Тапе.

Макайвър откъсна поглед от парите и се втренчи във Валик.

— Знаеш нещо, което ние не знаем.

— Какво говориш? — разбесня се Валик. — Не знам нищо…

— Нещо се е случило, но какво?

— Трябва да се измъкна от страната заедно със семейството си — каза Валик. Вече беше на ръба на отчаянието. — Слуховете са ужасни — преврат или гражданска война, Хомейни или не, аз съм, всички ние сме белязани. Разбираш ли? Отнася се за семейството ми, Мак, трябва да се махна, докато нещата се успокоят. По дванадесет милиона на всеки, а?

— Какви слухове?

— Слухове! — Валик насмалко да го заплюе. — Вземи разрешителните на всяка цена. Плащам в аванс.

— Независимо колко пари предлагаш, няма да го направя. Трябва да бъде открито и честно.

— Ти, глупав лицемер! Честно? Как оперираше ти през всичките тези години в Иран? С подкупи! Колко си платил ти лично под тезгяха — или пък на митничарите? Подкупи! Как мислиш, че получихме договорите, а? Договорите на „Гърни“? С подкупи! Като плащахме в брой, тихо, на когото трябва. Толкова ли си глупав, че не си разбрал как го правят иранците?

Макайвър отвърна рязко:

— Зная какво е подкуп, не съм толкова глупав, зная също как го правят иранците. О, да, иранците го правят по свой собствен начин. Отговорът е „не“.

— Тогава кръвта на жена ми и децата ми ще тежи на твоята съвест. А също и моята кръв.

— Какво искаш да кажеш?

— Май се страхуваш от истината?

Макайвър го зяпна. Съпругата на Валик и техните две деца бяха любимци на Джени, а и негови.

— Защо си толкова сигурен?

— Имам… имам братовчед в полицията. Той видял… секретен списък на САВАК. Аз трябва да бъда арестуван вдругиден заедно с други видни личности за успокоение… на опозицията. И цялото ми семейство. А ти знаеш как се отнасят те… как могат да се отнесат те с жените и децата… — Дъхът на Валик секна.

Съпротивата на Макайвър се рушеше. Всички бяха чували ужасяващите истории за мъченията на жени и деца пред очите на арестувания мъж, за да го принудят да се подчини на всичко, което искат от него, или просто от жестокост.

— Добре — съгласи се той безпомощно. Чувствуваше се ужасно, знаеше, че е в капан. — Ще се опитам, но не очаквай да получиш разрешение и не трябва да отиваш на юг от Абадан. Най-добре ще е да се измъкнеш през Турция. С наша помощ може би ще успееш да стигнеш до Табриз, после ще подкупиш някой да те прекара с камион до границата. Сигурно имаш приятели там. Няма да успееш в Галег Морги — няма начин да се промъкнеш на борда с Ануш и децата, няма да успееш дори да влезеш във военната зона, без да те спрат. Трябва… трябва да те вземем извън Техеран. Някъде встрани от пътищата и извън обсега на радара.

— Добре, но трябва да е в Абадан.

— Защо? Намаляваш шансовете си наполовина.

— Трябва Семейството ми… баща ми и майка ми ще стигнат дотам с кола. Разбира се, ти си прав за Галег Морги. Могат да ни вземат извън Техеран в… — Валик се замисли за момент, после бързо продължи: — Там, където се срещат нефтопроводът на юг и река Зехзан… далеч е от пътя и е безопасно. Ще бъдем там преди обед, точно в единадесет. Господ да те възнагради, Мак. Ако… ако помолиш за разрешение за резервни части, аз… аз ще уредя да го одобрят. Умолявам те.

— Но как ще стане със зареждането? Щом кацнеш и те видят, незабавно ще те арестуват.

— Поискай да заредиш във военновъздушната база в Исфахан. Аз… аз ще уредя всичко в Исфахан. — Валик избърса потта от лицето си.

— А ако нещо се провали?

— Иншаллах! Ти ще помолиш за разрешение за резервни части — без имена в разрешителното, иначе с мен е свършено, или още по-лошо — и с Ануш, Джалал и Сетарем. Моля те!

Макайвър знаеше, че това е лудост.

— Ще поискам разрешение за резервни части само за Бандар-е Делам. До полунощ ще разбера дали е одобрено — ще изпратя някой да го чака и да ми го донесе в апартамента. Телефоните не работят, така че ще трябва да дойдеш при мен за потвърждение. Това ще ми даде време да обмисля всичко и да реша да или не.

— Но ти…

— До полунощ.

— Да, добре тогава, ще дойда.

— А какво става с другите партньори?

— Те… те не знаят нищо за това. Емир Пакнури или някой от другите ще ме замества.

— А какво ще стане със седмичните заплати?

— Те ще ги осигурят. — Валик отново избърса потта от челото си. — Господ да те благослови. — Той облече палтото си и тръгна към вратата. Куфарчето лежеше на бюрото.

— Вземи го.

Валик се обърна.

— А, искаш да ти платя в Кувейт? Или в Швейцария? В каква валута?

— Не искам да ми плащаш. Можеш да разрешиш чартърен полет. Може би ще успеем да те прекараме в Бандар-е Делам — после ще действуваш сам.

Валик невярващо се втренчи, в него.

— Но… даже и така да е, ще имаш разходи, за да платиш на, ъ-ъ, пилота или на някого другиго.

— Не, но можеш да ми дадеш аванс от пет милиона риала за парите, които съдружниците дължат и от които ние отчаяно се нуждаем. — Макайвър набързо надраска една разписка и му я подаде. — Когато заминеш, емирът и останалите може и да не са толкова щедри.

— Банките ще бъдат отворени следващата седмица, сигурни сме в това.

— Е, да се надяваме, че ще бъде така и че ще получим това, което ни се полага. — Той видя изражението на Валик, видя го как пресмята парите. Съзнаваше, че Валик го смята за луд, че не е приел подкупа, знаеше също, че генералът ще се опита да подкупи пилота, който и да е той, за да го прекара през последната отсечка, ако хеликоптерът изобщо успее да се измъкне от техеранското въздушно пространство — и че това ще бъде катастрофа.

И сега, в своя офис, взрян с празен поглед през прозореца, без да чува гърмежите и да вижда случайните проблясъци в тъмния град, той си мислеше: „Боже мой, САВАК! Трябва да се опитам да му помогна, трябва да го направя. Бедните дечица и жена му. Трябва да го направя! А когато Валик предложи на пилота подкупа, въпреки че ще съм го предупредил предварително, дали пилотът ще откаже? Щом Валик предлага дванадесет милиона сега, в Абадан ще бъдат двойно повече. Том може да използува тези пари, Ногър Лейн, аз също, всеки. Само за кратко пътуване през Залива — кратко и само в една посока, без връщане. Откъде, по дяволите, Валик има толкова пари в брой? Разбира се, че от някоя банка.“

От седмици се носеше слух, че срещу определена такса някои хора със силни връзки могат да получат пари от Техеран, макар че официално банките бяха затворени. Или че срещу още по-голяма такса парите могат да бъдат преведени по кодирани сметки в Швейцария и че сега швейцарските банки са заринати от капитали, изтичащи от страната. Милиарди. Няколко милиона, на когото трябва и всичко е възможно. Не е ли така и в цяла Азия? Бъди честен, защо само в Азия? Не е ли така по целия свят?

— Том — каза той уморено. — Опитай се да се свържеш с въздушния контрол и, моля те, виж дали са дали разрешение на 212.

За Локхарт това беше просто обикновена доставка — Макайвър му беше казал само, че се е видял с Валик днес и че генералът му е дал малко пари в брой, нищо повече. Все още трябваше да реши кого от пилотите да изпрати, искаше му се да го направи сам и да не излага никого на риск. Дяволите да го вземат това медицинско! И тези проклети правила!

Локхарт отиде до радиостанцията. В този момент в приемната се чу шум от боричкане и вратата се отвори с трясък. На прага застана младеж с автомат през рамо и зелена лента на ръкава. Зад него се бяха струпали още пет-шест младежи. Иранците от персонала стояха като парализирани. Младежът погледна Макайвър и Локхарт, после в един списък.

— Салаам, ага. Капитан Макайвър? — обърна се той към Локхарт. Английският му беше лош, със силен акцент.

— Салаам, ага. Не, капитан Макайвър съм аз — отвърна Макайвър неспокойно. Първата му мисъл беше: „Дали тези са от същата група, която е убила бедния Киаби?“ А втората: „Джен трябваше да замине с другите, трябваше да настоя.“ Третата беше за пачките риали в отвореното дипломатическо куфарче на пода до закачалката.

— А, добре — каза учтиво младежът. Беше с черни кръгове под очите, лицето му бе строго и макар че Макайвър му даваше най-много двадесет и пет години, той имаше изражение на възрастен мъж. — Опасно е тук. За вас. Моля да вървим. Ние сме комитетът, отговаряме за този блок. Моля ви да вървите. Веднага.

— Добре. Разбира се, ъ-ъ, благодаря ви. — На два пъти преди това Макайвър си беше мислил да евакуира офисите заради бунтовете и тълпите по околните улици. Огромните маси от хора бяха учудващо дисциплинирани и не бяха нанесли големи щети нито на имуществото, нито на самите европейци — като се изключат паркираните на улицата коли. За първи път тук идваше някой да го предупреди лично. Макайвър и Локхарт покорно облякоха палтата си. Дънкан затвори дипломатическото си куфарче и на тръгване изгаси осветлението.

— Откъде светлина, когато всички останали нямат?

— Имаме собствен генератор. На покрива. Младежът се усмихна странно. Зъбите му бяха много бели.

— Чужденците имат светлина и отопление, иранците — не.

Макайвър понечи да му отговори, но реши, че е по-добре да премълчи.

— Получихте ли съобщение? Съобщение да напуснете? Съобщение днес?

— Да — отвърна Макайвър. Едно съобщение в офиса и едно в апартамента — Джени го беше намерила в пощенската кутия. В него пишеше само: „На първи декември ви предупредихме да напуснете. Защо сте още тук, ако не сте врагове? Остава ви малко време. Подпис: Университетски поддръжници на Ислямската република в Иран.“

— Вие, ъ-ъ, вие представител на университета ли сте?

— Ние сме вашият комитет. Моля, напуснете веднага. По-добре ще е враговете никога да не се връщат. Нали?

Макайвър и Локхарт излязоха. Революционерите ги последваха по стълбите. От седмици асансьорите не работеха.

Улицата беше все още пуста, нямаше тълпи и стрелба, само далеч се чуваха изстрели.

— Не се връщайте. Имате само три дни. Макайвър го зяпна.

— Невъзможно. Имам много рабо…

— Опасно е. — Младежът и останалите, също толкова млади, чакаха мълчаливо и ги наблюдаваха. Не всички бяха въоръжени с пушки. Двама носеха тояги. Двама се държаха за ръце. — Не се връщайте. Много лошо. Три дни, комитетът казва. Разбрахте ли?

— Да, но някой от нас трябва да зареди генератора или телексът ще спре и тогава ще изгубим връзка, и…

— Телексът не е важен. Не се връщайте. Три дни. — Младежът търпеливо им направи знак да тръгват. — Тук е опасно. Не забравяйте, моля. Лека нощ.

Макайвър и Локхарт се качиха на колите си, които ги чакаха заключени в гаража под сградата, чувствувайки завистливите погледи на иранците. Макайвър караше своя четириместен „Роувър“, модел 65-а година, когото наричаше Лулу и поддържаше в добро състояние. Локхарт беше заел колата на Скот Гавалан — малък, очукан стар ситроен, съзнателно поддържан в лошо състояние, макар и с форсиран двигател и идеални спирачки, така че, ако се наложи, да бъде много бърз. Подкараха колите и след втория завой спряха един до друг.

— Тези негодници говореха наистина сериозно — започна Макайвър сърдито. — Три дни? Не мога да не отида в офиса цели три дни!

— Да. И какво сега? — Локхарт погледна в огледалото за обратно виждане. Младежите бяха завили зад първия ъгъл, стояха там и ги наблюдаваха. — По-добре да тръгваме. Ще се видим в твоя апартамент — добави той бързо.

— Да, но утре сутринта, Том, сега нищо не можем да направим.

— Но аз исках да се върна в Загрос — трябваше да тръгна днес.

— Знам. Остани и утре. Иди вдругиден. Ногър може да направи чартъра, ако дойде разрешението, в което се съмнявам. Ела към десет.

Макайвър видя, че младежите тръгват към тях.

— Към десет, Том — повтори той забързано, включи на скорост, изруга и потегли.

Младежите се увериха, че си отиват, и водачът им Ибрахим се зарадва — не искаше да се сблъсква с чужденци или да ги убива. Или да ги дава под съд. Само САВАК. И виновните полицаи. И враговете на Иран, вътре в Иран, които искаха да върнах шаха. И всички предателски марксисти-тоталитаристи, които се противопоставяха на демокрацията и свободата на вероизповеданието и на свободата на образованието и университетите.

— Ех, ще ми се да имам и аз такава кола — рече един от младежите завистливо. — Беше модел шестдесет и осма, нали, Ибрахим?

— Шестдесет и пета — поправи го Ибрахим. — Един ден ще я имаш, Али, както и бензина, с който да я пълниш. Един ден ще бъдеш най-известният писател и поет в цял Иран.

— Отвратително е, че тези чужденци имат толкова много богатства, когато съществува такава бедност в Иран — обади се друг.

— Скоро всички ще си отидат до един. Завинаги.

— Мислиш ли, че тези двамата ще се върнат утре, Ибрахим?

— Надявам се, че не — отвърна той с уморена усмивка. — Ако се върнат, не знам какво ще правим. Мисля, че достатъчно ги изплашихме. Но въпреки това ще трябва да наглеждаме този блок поне два пъти на ден.

Единият от младежите с тоягите го прегърна развълнувано.

— Радвам се, че те избрахме за водач. Ти беше най-добрият избор.

Всички се съгласиха. Ибрахим Киаби беше много щастлив, радваше се, че е част от революцията, която щеше да сложи край на всички беди на Иран. Гордееше се с баща си, нефтен инженер и важен служител в „Иран Ойл“, който работеше упорито години наред за демокрацията, противопоставяйки се на шаха, и чийто глас сега щеше да се чуе в нов, процъфтяващ Иран.

— Елате, приятели — подкани ги той с усмивка. Трябва да прегледаме още няколко сгради.

12

На остров Сири: 7,42 вечерта.

На малко повече от хиляда и сто километра на югозапад от Техеран товаренето на петдесетхилядитонния японски танкер „Рикомару“ почти завършваше. Луната осветяваше Залива, нощта беше приятна, с много звезди, и Скрагър се беше съгласил да придружи дьо Плеси на борда за вечеря с Йоши Касиги. Сега тримата стояха на мостика заедно с капитана. Палубата бе обляна от светлина. Наблюдаваха японските моряци и главния инженер близо до голямата смукачна тръба, която минаваше през борда и водеше до комплекса разпределителни кранове върху стационарно закотвената, плуваща петролоносеща лодка до танкера. Тя също беше осветена от прожекторите.

Намираха се на около двеста метра от ниския остров Сири, танкерът беше здраво закотвен с двете носови вериги, закрепени за шамандури отпред, и две котви на кърмата при кормилото. Нефтът се изпомпваше от резервоарите на брега чрез тръба, прекарана по мостово съоръжение над водата до лодката, после до борда и резервоарите чрез собствената им тръбопроводна система. Товаренето и разтоварването бяха опасни операции поради силно летливите, високо експлозивни газове, които се образуваха в резервоарите в пространството над суровия нефт — а празните резервоари бяха дори по-опасни, докато не бъдат измити. В по-съвременните танкери, за по-голяма безопасност, се впомпваше азот — инертен газ, който се изпускаше, когато бяха празни. Но „Рикомару“ нямаше такова оборудване.

— Затворете клапана! — извика главният инженер на хората от лодката, после се обърна към мостика и даде знак с палец нагоре. Капитанът го прие и каза на Касиги на японски: — Разрешете да отплуваме, колкото е възможно по-скоро. — Беше слаб мъж, със строго лице, с колосана бяла риза и къси панталони, с бели чорапи и обувки, еполети и фуражка с козирка.

— Да, капитан Морияма. Колко време ще ви трябва?

— Най-много два часа — да получа разрешение и да вдигнем котва. — Това означаваше, да изпратят моторната си лодка, за да освободи веригите на котвата, затегнати към постоянните шамандури, а после да ги навият и пак да ги закачат за котвите.

— Е — обърна се Касиги към дьо Плеси и Скрагър на английски, — вече сме натоварени догоре и сме готови да тръгнем. След около два часа ще сме вече на път.

— Отлично — отвърна дьо Плеси с облекчение. — Значи можем да си отдъхнем.

Операцията беше протекла много добре. Охраната по целия остров и на кораба беше засилена. Всичко, което можеше да се провери, беше проверено. Само трима особено необходими за работата иранци бяха допуснати на борда. Всички бяха внимателно претърсени и наблюдавани от японски член на екипажа. Нямаше никакви признаци на враждебност сред останалите иранци на брега. Всяко по-съмнително място, където можеха да бъдат скрити експлозиви или оръжие, беше претърсено.

— Може би този беден младеж от Сири Едно се е заблудил, mon ami Скраг.

— Може би — съгласи се Скрагър. — Но дори да е така, мисля, че младият Абдула Турик е бил убит. Никой не може да получи такива наранявания на лицето и очите просто като падне от платформата в спокойно море. Бедното момче.

— А акулите, капитан Скрагър? — намеси се в разговора Касиги. — Акулите не могат ли да направят такива рани?

— Могат, разбира се. Но да ме вземат дяволите, ако не е било заради това, което ми каза.

— Надявам се да грешите.

— Обзалагам се, че никога няма да разберем истината — каза Скрагър тъжно. — Как го казвахте вие, мистър Касиги? Карма. Кармата на този беден младеж беше кратка и горчива.

Другите кимнаха. Наблюдаваха мълчаливо как корабът се отделя от пъпната връв на лодката.

За да вижда по-добре, Скрагър отиде до края на мостика. Под ярката светлина на прожекторите работниците на лодката усърдно развиваха една тридесет сантиметрова тръба. Бяха шест души — двама от японския екипаж, трима иранци и един френски инженер.

Виждаше и цялата долна палуба, в средата й беше неговият 206. Беше кацнал на нея по предложение на дьо Плеси и с позволението на Касиги.

— Добре — беше обещал Скрагър на французина. — Ще ви откарам обратно в Сири или Ленгех, както пожелахте.

— Йоши Касиги предлага и двамата да останем да пренощуваме, Скраг, и да се върнем сутринта. Малко разнообразие. Можем да тръгнем призори и да се върнем в Ленгех. Ела на борда. Ще се радвам.

Така че той беше кацнал на танкера на залез-слънце, без да може да си обясни защо прие поканата, но беше сключил приятелски договор с Касиги и чувствуваше, че трябва да го почете. Измъчваше го и болезненото чувство за отговорност за смъртта на младия Абдула Турик. Видът на трупа го беше потресъл. Трябваше да остане на Сири, докато танкерът потегли. Беше се опитал да бъде добър гост, съгласявайки се неохотно с дьо Плеси, че може би, в края на краищата, смъртта на младежа е била просто случайност и че предпазните им мерки ще спрат всякакви опити за саботаж.

Откакто предния ден беше започнало товаренето, всички бяха нервни. Тази вечер още повече. Новините по Би Би Си бяха отново много тревожни, съобщаваше се за силно нарастваща конфронтация в Техеран, Мешед и Кум. Към това се прибавяше и съобщението на Макайвър, че Еър е телеграфирал от Ковис на френски; новини за продължаващата блокада на техеранското международно летище, за възможен преврат и за Киаби. Убийството на Киаби потресе дьо Плеси. И всичко това, заедно с носещите се сред иранците слухове и контраслухове им провали вечерта — слухове за предстояща военна намеса на САЩ, за предстояща съветска военна интервенция, за опити за покушение срещу Хомейни, срещу назначения от него министър-председател Базарган, срещу Бахтияр, законния министър-председател, срещу американския посланик. А още и слухове за военен преврат в Техеран тази вечер, слухове, че Хомейни вече е арестуван, че всички въоръжени служби са капитулирали и Хомейни е вече де факто управник на Иран и че генерал Насири, шефът на САВАК, е заловен, осъден и разстрелян.

— Всички тези слухове не могат да бъдат верни — успокои ги Касиги. — Нищо не можем да направим, освен да чакаме.

Той беше добър домакин. Всички ястия бяха японски. Даже бирата. Скрагър се беше опитал да скрие отвращението си от ордьовъра, но печеното пиле в солено-сладък сос му хареса много, оризът и пържените скариди и зеленчуци в тесто също.

— Още бира, капитан Скрагър? — предложи любезно Касиги.

— Не, благодаря. Позволявам си само по една, въпреки че я намирам за много добра — може би не колкото „Фостърс“, но почти толкова.

Дьо Плеси се усмихна.

— Даже не можете да си представите какъв комплимент е това, мистър Касиги. Австралиец да ви каже, че някоя бира е почти толкова добра като „Фостърс“ е наистина висока оценка.

— О, да, зная, мистър дьо Плеси. Долу в Австралия и аз предпочитам „Фостърс“.

— Често ли ходите там? — попита Скрагър.

— О, да. Австралия е един от главните източници на всякакви суровини за Япония. Моята компания притежава много товарни кораби за въглища, желязна руда, жито, ориз, соя — отвърна Касиги. — Внасяме огромно количество от вашия ориз, макар че голяма част от него отива за производството на националната ни напитка саке. Опитвали ли сте саке, капитане?

— Да, да, опитах го един път. Прилича на греяно вино… не ми е по вкуса.

— Съгласен съм — каза дьо Плеси, после бързо добави: — Освен през зимата. Започнахте да разказвате за Австралия.

— Много ми харесва тази страна. А и най-големият ми син е в университета в Сидни и от време на време го посещаваме. Австралия е чудесна страна — толкова голяма, богата, толкова празна.

„Да — помисли си Скрагър мрачно, — празна, защото само чакате да я напълните с вашите милиони работни мравки! Благодаря на Бога, че сме на няколко хиляди мили от вас и че САЩ никога няма да позволят някой да ни заграби земята.“

— Глупости! — беше му казал Макайвър в приятелски спор, когато той, Дънкан и Петикин преди две години бяха на едноседмична почивка в Сингапур. — Ако някога в бъдеще Япония избере подходящ момент, да кажем, докато САЩ се занимават с Русия, Щатите няма да могат да направят нищо, за да помогнат на Австралия. Мисля, че просто ще се споразумеят и…

— Тоя мръсник Дънкан си е загубил ума, а, Чарли? — възмути се Скрагър.

— Прав си — съгласи се Петикин. — Просто те бъзика.

— Не, не го бъзикам. Истинският ви защитник е Китай. Каквото и да стане, Китай ще е винаги насреща. И само Китай винаги ще може да спре Япония, ако въобще някога Япония се милитаризира и стане достатъчно силна, за да тръгне на юг. Господи, Австралия е най-чудесното място в целия тихоокеански район, ковчегът със съкровищата на Тихия океан, но никой от вас, негодници, изобщо не прави никакви планове и не използува главата си. Всичко, което ви трябва, са трите дни отпуск седмично, повече заплата за по-малко работа, безплатно обучение, безплатни медицински прегледи, безплатни осигуровки и някой друг негодник да ви защитава — вие сте по-лоши от бедната стара, проклета Англия, която не получи нищо! Истина ви…

— Получихте нефта на Северно море. И това ако не е дяволски късмет…

— Бедата е, че вие, проклети австралийски идиоти, си мислите, че задникът ви е спестовна касичка.

— Седни, Скраг! — викна Петикин. — Нали се разбрахте да не се биете? Веднъж го направихте, но по приятелски. Само се опитай да удариш Мак, когато не е гроги, и ще те изнесат с краката напред. Може да има високо кръвно, но ще те просне като нищо.

— Аз да ударя това копеле Дънкан? Сигурно се шегуваш, приятелю. Не се занимавам с негодници…

Скрагър се усмихна при спомена за това най-голямо от всички запивания. „Сингапур е чудесно място“ — помисли си той, после отново насочи вниманието си към кораба. Сега, нахранен и много доволен, че товаренето беше завършило, се чувствуваше по-добре.

Вечерта беше великолепна. Високо в небето мигаха навигационните светлини на самолет, насочил се на запад, и за момент Скрагър се запита къде ли ще кацне, какъв е и колко пътници има на борда. Хората на лодката вече почти бяха отвинтили тръбата. Щом я измъкнеха на борда, корабът можеше да потегли. В зори „Рикомару“ щеше да бъде в Ормузкия пролив, а той щеше да излети и да се завърне в Ленгех с дьо Плеси.

Внезапно забеляза, че няколко души бягат от полуосветения помпен агрегат на брега. Вниманието му се съсредоточи върху тях.

Последва малка експлозия, после лумна пламък — нефтът се подпали. Всички на борда гледаха ужасени. Пламъците започнаха да се разпространяват, на брега се чуха викове — на ирански и френски. Хората побягнаха от бараките и зоната на резервоарите. Внезапно в тъмнината затрака автоматично оръжие, последва ужасен трясък. По високоговорителя на кораба се чу гласът на капитана:

— Всички по местата!

Хората на лодката удвоиха усилията си, ужасени, че по някакъв начин огънят може да се пренесе по тръбата и да ги вдигне във въздуха. Щом успяха да се откачат, иранците бързо скочиха в моторната си лодка и избягаха — бяха си свършили работата. Френският инженер и японските моряци хукнаха по мостчето, затрополиха по палубата, задърпаха тръбата на борда. Екипажът бързо зае позиции при аварийна ситуация — някои слязоха в машинното отделение, други се пръснаха по мостика, трети застанаха на основните проходи. За момент тримата иранци, направляващи потока на горивото в различните части на танкера, останаха сами, после се втурнаха към палубата.

Един от тях, Саид, се престори, че се спъва, и падна близо до основния отвор на резервоара. Увери се, че не го наблюдават, бързо разкопча панталоните си и извади малко пластично експлозивно устройство, което не бяха открили при обиска, когато се качваше на борда. То беше прикрепено от вътрешната страна на бедрото му, високо между краката. Саид бързо активира химическия детонатор, който щеше да експлодира след около час, пъхна устройството зад главната клапа и хукна към прохода. Излезе на палубата и ужасен откри, че хората му не са го дочакали и моторницата е почти на брега. Другите двама иранци бърбореха развълнувано, също вбесени, че са ги зарязали на борда. Те не бяха членове на неговото левичарско звено.

На брега още се виждаха пламъци, но нефтът беше спрян и отворът — изолиран. Трима души бяха тежко обгорени — един французин и двама иранци. Подвижният противопожарен камион заливаше пламъците с морска вода, всмуквайки я от Залива. Нямаше вятър и задушливият черен дим затрудняваше още повече потушаването на пожара.

— Дайте пяна — изкрещя Льогран, френският мениджър. Извън себе си от ярост, той се опитваше да въведе ред, но всички само се щураха в светлината на прожекторите, без да знаят какво да правят. — Джак, съберете хората и ги пребройте. Колкото може по-бързо! — Пълният им състав на острова беше седем французи и тридесет иранци. Тримата от охраната се разтичаха в тъмнината. Не бяха въоръжени, имаха само палки. Не знаеха какъв друг саботаж може да очакват и откъде.

— Мосю! — Иранският доктор правеше знаци на Льогран.

Той тръгна към помпения агрегат, който съединяваше резервоарите с лодката. Докторът беше коленичил до двама ранени, проснати върху парче брезент. Бяха в безсъзнание. Единият беше останал без коса и лицето му беше тежко обгорено, другият, опръскан с нефт при експлозията, бе получил изгаряне първа степен по гърдите и корема.

— Mon Dieu — промърмори Льогран и се прекръсти. Под грозно овъглената кожа едва разпозна един от иранските надзиратели. Един друг мъж, френски инженер, се влачеше на колене и охкаше, ръцете и китките му бяха обгорени. Стенанията му се редуваха с поток ругатни.

— Ще те откараме в болница колкото може по-скоро, Пол.

— По-напред хвани тези мръсници и ги изгори! — изръмжа инженерът и отново потъна в болката си.

— Разбира се — каза Льогран безпомощно, после се обърна към доктора: — Направете каквото можете, ще извикам КАЗЕВАК. — Забърза по брега към радиостанцията, настанена в една от бараките, очите му привикваха с тъмнината. Внезапно забеляза двама мъже в другия край на малката писта. Тичаха към малкото възвишение. Зад него имаше залив с малък пристан, който се използваше за лодки. „Обзалагам се, че тия кучи синове ги чака някаква лодка там“ — помисли си той. После, побеснял от ярост, изкрещя след тях: — Копелетааа!

Когато избухна първата експлозия, дьо Плеси хукна по мостика към радиостанцията, свързваща кораба с брега.

— Разбрахте ли откъде идва огънят? — обърна се той към подуправителя на базата на френски. Зад него се скупчиха Скрагър, Касиги и капитанът, уплашени и нервни. Лампите на мостика едва мъждееха, но пълната луна даваше достатъчна светлина.

— Не, мосю. След експлозията нападателите изчезнаха.

— Какви са повредите в помпената система?

— Не знам, чакам… а, момент, моля, идва мосю Льогран. — Има трима обгорени — докладва Льогран на френски. — Двама от иранците са в много тежко състояние, третият е Пол Бюло — има изгаряния по ръцете и китките. Извикайте веднага КАЗЕВАК. Видях двама да тичат към залива — вероятно саботьорите. Сигурно имат лодка там. Събирам всички, за да разберем кой липсва.

— Добре. А какви са повредите?

— Не са големи. Ако имаме късмет, ще ги оправим до седмица — междувременно сигурно ще пристигне следващият танкер.

— Ще дойда на брега колкото е възможно по-скоро. Чакайте за момент! — Дьо Плеси се обърна към останалите и им обясни какво му е казал Льогран.

— Аз ще поема евакуацията, няма нужда да викате никого — заяви Скрагър.

Касиги се намеси:

— Докарайте ранените на борда — имаме хирургично отделение и лекар. Много е добър, особено при изгаряния.

— Чудесно! — Скрагър хукна към въртолета. Дьо Плеси грабна микрофона.

— Ще се справим без външна помощ. Сложете пострадалите хора на носилки. Капитан Скрагър ще ги докара на борда на танкера веднага. Тук има лекар.

Млад японски морски офицер се приближи и съобщи нещо на капитана, който поклати глава и отговори рязко, после обясни на дьо Плеси на английски:

— Тримата иранци, останали на борда, когато моторницата тръгна, искат веднага да бъдат откарани на брега. Казах им, че трябва да почакат. — После извика към машинното отделение да се подготвят за посрещането на ранените.

Касиги гледаше острова и резервоарите. Този нефт му беше дяволски нужен и островът трябваше да е безопасен. Но не можеше да направи нищо.

— Връщам се на брега — викна дьо Плеси и забърза към хеликоптера.

Скрагър беше вече на 206, отваряше задните врати.

— Какво правиш, Скраг? — попита го дьо Плеси.

— Мога да закрепя носилките на задните седалки. Ще стане по-бързо, отколкото да търсим специална платформа.

— Идвам с теб.

— Скачай вътре! — Двамата чуха шум и се обърнаха. Тримата иранци бяха притичали до хеликоптера и блъскаха по корпуса. Очевидно искаха да стигнат до брега с него.

Скрагър вече се бе настанил на пилотската седалка и пръстите му танцуваха по копчетата.

— Няма да стане. Трябва да откараме ранените, а тези могат да почакат. Сядай, приятелю — посочи той дясната седалка, после махна на иранците да се отдръпнат и извика: — Nah, ajaleh da ram — Не, бързам! — Беше един от малкото изрази на фарси, които знаеше. Двама от иранците се отдръпнаха покорно. Третият, Саид, се промъкна на задната седалка и започна да си закопчава колана. Скрагър му кимна към вратата да слиза. Мъжът не му обърна внимание и заговори бързо, усмихваше се насила и сочеше към брега.

Скрагър нетърпеливо му направи знак да слезе и натисна копчето за запуск на двигателя. Двигателят веднага изрева. Мъжът отново отказа и ядосано посочи към брега; гласът му потъваше в адския шум. За момент Скрагър си помисли: „Окей, защо пък да не го взема?“, после забеляза страха, изписан по лицето на мъжа, просмукания от пот комбинезон и в душата му се пробуди подозрение.

— Вън! — изкрещя той и се вгледа в иранеца по-внимателно.

Саид не му обръщаше внимание. Витлото над тях бавно се въртеше и набираше скорост.

— Нека да остане! — надвика го дьо Плеси. — По-добре да побързаме.

Внезапно Скрагър заряза двигателите, скочи, разкопча колана на Саид и с учудваща сила за толкова дребен мъж го сграбчи и го изхвърли от хеликоптера. Преди някой да разбере какво става, Саид пльосна на палубата почти в безсъзнание. Скраг събра ръцете си пред устата и извика към мостика:

— Хей, вие там долу! Касиги! Този тип твърде много бърза да стигне до брега — не беше ли преди малко под палубата? — И без да чака отговор, скочи обратно в пилотската кабина и натисна копчето.

Дьо Плеси го наблюдаваше мълчаливо.

— Какво съмнително видя у този човек?

Скрагър повдигна рамене. Преди двигателите да наберат пълна мощност, моряците бяха хванали Саид и другите двама и ги мъкнеха към мостика.

206 се понесе като стрела към брега. Двамата ранени бяха вече на носилките. Нагласиха ги бързо на задната седалка. Скрагър помогна на ранения французин да се качи на предната седалка — ръцете и китките на Бюло бяха бинтовани. Запушил носа си, за да не вдишва смрадта, Скрагър вдигна хеликоптера и отлетя обратно, приземявайки се като перушинка. Лекарят и медицинският персонал вече чакаха с готова кръвна плазма и морфин за подкожно инжектиране.

След секунди Скрагър отново се насочи към брега. След малко и последната носилка беше натоварена и той отлетя, за да кацне пак така внимателно. Докторът както миналия път чакаше с готова спринцовка и се спусна към носилката под въртящите се перки. Но този път не я използува, а сви рамене:

— Съжалявам! Този човек е вече мъртъв. — После с наведена глава забърза към операционната. Санитарите отнесоха тялото.

Скрагър завърши всички процедури, заключи машината, отиде до парапета и повърна в морето. Откакто преди години беше усетил миризмата на пилот в разбит горящ биплан, изпитваше постоянен ужас да не попадне в подобна ситуация. И сега не успя да понесе миризмата на изгоряла човешка кожа и коса. Избърса устата си, вдиша свеж въздух и благослови късмета си. На три пъти бяха прострелвали самолета му, два пъти беше горял, но всеки път се беше отървавал. Четири пъти беше падал, но бе спасил и себе си, и пътниците — два пъти над джунглата, един в гората, един път с горящ двигател.

— Но ми се размина — промърмори той. — Поне досега.

Чу стъпки. Обърна се и видя Касиги, който идваше по палубата с по една бутилка леденостудена бира „Кирин“ в ръце.

— Моля, заповядайте — каза Касиги сериозно и му подаде едната бира. — Изгарянията ми действат по същия начин. И на мен ми се повръщаше. Аз… отидох до операционната, за да видя как са ранените и… ми стана ужасно лошо.

Скрагър отпи с благодарност. Студената течност с аромат на хмел го съживи; пяната приятно шумеше.

— Божичко, друго си е. Благодаря ти, приятелю. — И след като го каза веднъж, му беше по-лесно да го каже и втори път: — Благодаря ти, приятелю.

Касиги го чу и двата пъти и го прие като голяма победа. Един моряк бързаше към тях със съобщение от телекса в ръка. Даде го на Касиги, който се приближи до най-близката лампа, сложи си очилата и зачете. Скрагър чу как дъхът му секва и го видя да пребледнява още повече.

— Лоши новини ли?

— Не… Просто… имаме проблеми.

— Мога ли да помогна с нещо?

Касиги не му отговори. Скрагър чакаше. Забеляза смущението, изписано в очите на мъжа, докато лицето му оставаше безстрастно. Сигурен беше, че Касиги размисля дали да му каже, или не.

— Не, едва ли — най-после отвори уста Касиги. — Отнася се за нашия нефтохимически завод в Бандар-е Делам.

— За японския строеж? — Както всички в Залива, Скрагър знаеше за огромния, струващ три и половина милиарда долара проект, който, когато бъдеше завършен, щеше да стане най-големият нефтохимически комплекс в Мала Азия и Средния Изток и чието сърце щеше да бъде заводът за триста хиляди тона етилен. Строеше се от седемдесет и първа и беше почти завършен. — Това се казва завод!

— Да, но той се строи от частна компания, не от японското правителство — обясни Касиги. — Заводът на „Иран Тода“ се финансира от частни компании.

— Аха — каза Скрагър, разбирайки връзката. — „Тода Шилинг“ — „Иран Тода“! Вие сте една и съща компания?

— Да, но сме само част от японски концерн, който дава парите и техническата помощ за шаха… за Иран — поправи се Касиги. — Дано всички богове, големи и малки, да прокълнат тази страна и всички в нея! И шаха — затова, че предизвика нефтената криза, и ОПЕК, и всички фанатизирани копелета и лъжци, които живеят тук!

Касиги погледна отново съобщението и с удоволствие забеляза, че пръстите му не треперят. Беше кодирано съобщение от неговия шеф Хиро Тода и гласеше: „СПЕШНО. Поради пълната и продължителна иранска непреклонност съм принуден в крайна сметка да разпоредя да се преустановят всички строителни работи в Бандар-е Делам. Разходите досега надхвърлят петстотин милиона долара и вероятно ще достигнат един милиард, преди да успеем да започнем производството. Плащанията по лихвите понастоящем възлизат на 495 000 долара на ден. Поради таен непочтен натиск от страна на «Броукън Суорд» нашият План 4 за контингентите е отхвърлен. Идете спешно в Бандар-е Делам и ми направете личен отчет. Главният инженер и директор Уотанабе ви очаква. Моля потвърдете!“

„Невъзможно е да стигна там — помисли си Касиги отчаяно. — А ако План 4 е отхвърлен, ние сме разорени.“

План 4 за контингентите изискваше от Хиро Тода да се обърне към японското правителство за кредити с по-нисък лихвен процент, за да се покрие недостигът, и в същото време дискретно да отправи петиция до министър-председателя да обяви комплекса на „Иран Тода“ в Бандар-е Делам за „национален обект“. „Национален обект“ означаваше, че правителството официално признава жизненоважното значение на предприятието и че ще му даде конкурентни предимства. „Броукън Суорд“ беше кодовото им наименование за личния враг и основен конкурент на Хиро Тода Хидийоши Ишида, който възглавяваше огромна, мощна група от търговски компании под общото наименование „Мицувари“.

„Всички богове да прокълнат този завистлив, измамен кучи син Ишида“ — помиели Касиги и продължи гласно:

— Моята компания е само една от многото в концерна.

— Веднъж летях над вашия завод — припомни си Скрагър. — На път от нашата база за Абадан. Пребазирах един хеликоптер — 212. Неприятности ли имате там?

— Да, малко. Временно… — Касиги млъкна и го погледна. Отделните части на плана се наместиха. — Някои временни проблеми. Както знаете, още от началото имахме повече неприятности, отколкото заслужавахме, и за никоя от тях нямахме вина… Първата беше през февруари седемдесет и първа, когато двадесет и трите страни нефтопроизводителки подписаха спогодбата за цените на ОПЕК, образуваха картел и удвоиха цените на два долара и шестнадесет цента… после войната през седемдесет и трета, когато ОПЕК съкрати доставките за САЩ и повиши цената на пет долара и дванадесет. После катастрофата от седемдесет и четвърта, когато доставките на ОПЕК бяха възобновени, но отново на повече от двойната цена — десет долара и деветдесет и пет — и започна световната рецесия. Защо САЩ позволиха на ОПЕК да разстрои световната икономика, когато само те имаха мощта да ги смажат! Проклятие! Никога няма да го разберем. И сега всички ние сме зависими завинаги от ОПЕК, основният ни доставчик, Иран, е в революция, нефтът струва повече от двадесет долара за варел и ние трябва да плащаме тази цена, принудени сме! — Той сви юмрук и удари по планшира, после отпусна ръце, отвратен от себе си, че е дал воля на гнева си. — Що се отнася до „Иран Тода“ — продължи той и се помъчи да се овладее поне външно, — както всички други, считаме, че да се работи с иранците е много… много трудно през последните години. — Касиги размаха съобщението. — Моят шеф иска да отида в Бандар-е Делам. Скрагър подсвирна.

— Това ще е дяволски трудно.

— Да.

— Важно ли е?

— Да, важно е.

Касиги млъкна, сигурен, че Скрагър ще предложи някакво решение. На брега пожарът още бушуваше. Пристигналата пожарна кола пръскаше пяна върху пламъците. Видяха дьо Плеси — говореше нещо на Льогран.

— Слушай, приятелю — започна Скрагър. — Ти си важен клиент на дьо Плеси, нали? Той може да ти уреди чартър. Имаме един свободен 206. Всичките ни хеликоптери са договорени с „Иран Ойл“, но ако той се съгласи, за него не е проблем да уреди разрешение от въздушния контрол да те прекараме по крайбрежието — или ако успееш да получиш разрешение от емиграционните и митническите власти в Ленгех, може би ще успеем да те прекараме през Залива до Дубай или Ал Шаргаз. Оттам ще можеш да хванеш самолет за Абадан или Бандар-е Делам. Във всеки случай, приятелю, французинът може поне да ни даде начален старт.

— Мислиш ли, че ще го направи?

— Защо не? Ти си важен за него.

Касиги се замисли. Японците наистина бяха важни за дьо Плеси и той го знаеше. Но пък не можеше да забрави несправедливото увеличение от два долара за варел.

— Извинявай, какво каза?

— Попитах какво все пак ви накара да започнете проекта? Той е много далеч от Япония и няма да ви донесе нищо друго, освен неприятности.

— Една мечта. — Касиги понечи да запали цигара, но се сети навреме, че пушенето е разрешено само на определени места. — Преди единадесет години, през шестдесет и осма, Банджиро Киама, старши инженер, работещ в моята компания и роднина на нашия президент Хиро Тода, минал през петролните полета край Абадан. Било първото му пътуване в Иран и където и да отидел, виждал как горят бликащия природен газ. Споходила го внезапна мисъл: защо да не можем да превърнем този отпадъчен газ в нефтохимически продукти? Ние имахме технологията, експертизата и дългосрочни планове. Японските умения и пари се съчетаха с иранските суровини, които сега напълно се разпиляват! Блестяща идея — уникална и първа по рода си! Технико-икономическите проучвания и обосновка продължиха три години — прекалено дълго, макар че завистливите ни конкуренти твърдяха, че сме ги направи прекалено бързо, а в същото време се опитаха да откраднат идеите ни и да настроят другите срещу нас. Но планът на Тода се придвижваше добре и получихме необходимите ни три и половина милиарда. Разбира се, ние сме само част от концерна „Гиокотомо-Мицувари-Тода“, но корабите на „Тода“ ще превозват дела на Япония. Дела от продуктите, от които нашата индустрия отчаяно се нуждае! — „Ако изобщо завършим комплекса“ — помисли си той недоволно.

— И сега мечтата се превърна в кошмар, така ли? — попита Скрагър. — Мисля, че чух… май съобщиха, че проектът е надхвърлил планираните разходи.

— Враговете ни разпространяват всякакви слухове. — През постоянния шум от генераторите на кораба ушите на Касиги доловиха писъка, който очакваше — дори се учуди, че идва толкова късно.

— Когато дьо Плеси дойде на борда, ще ми помогнеш ли?

— Ще се радвам да го направя. Само дьо Плеси може… — Скрагър млъкна. Викът отново се чу. — Изгарянията сигурно причиняват ужасна болка.

Касиги кимна.

Нов проблясък привлече вниманието им към брега. Погледнаха натам. Пожарът вече беше почти овладян. Пак долетя писък, но Касиги не го чу, съзнанието му бе завладяно от Бандар-е Делам и от отговора до Хиро Тода, който трябваше да изпрати веднага по телекса. „Ако някой може да разреши проблема ни, това е Хиро Тода. Трябва да го реши — ако не го направи, аз съм съсипан, неуспехът му става мой.“

— Касиги-сан! — викна капитанът от мостика.

— Хай?

Скрагър чуваше виковете на капитана. Японският език дразнеше слуха му.

Касиги се задъха, после извика.

— Домо! — и забравил всичко останало, се обърна към Скрагър: — Бързо! — Втурна се към стълбите. — Иранецът — онзи, когото ти изхвърли от хеликоптера! Той е саботьор и е сложил взрив на танкера.

Скрагър го последва по стълбите, прескачайки по две стъпала наведнъж, хукна по коридора, после, по долната палуба и по следващата… Спомни си писъците. „Мислех, че идват от мостика, а не отдолу — каза си той. — Какво ли му правят?“

Настигнаха капитана и главния инженер. Двама разярени моряци блъскаха вцепенения Саид пред себе си. Сълзи течаха по лицето му, той трепереше и бръщолевеше несвързано, държеше с една ръка панталоните си. Спря, изстена и посочи крана. Капитанът приклекна, бръкна внимателно зад тръбата, после се изправи. Пластичният експлозив беше толкова малък, че едва покриваше дланта му. Часовниковият механизъм бе химичен — малко стъклено топче, здраво прикрепено към експлозива.

— Изключи го — кресна той на фарси и го подаде на Саид. Иранецът се отдръпна и забръщолеви:

— Не може да се изключи! Трябва вече да е избухнал — не разбирате лииии!

Капитанът замръзна.

— Казва, че вече е трябвало да избухне!

Преди да успее да помръдне, един от моряците грабна експлозива от ръката му, дръпна Саид и го повлече по коридора към стълбата — на тази палуба нямаше люкове, но на следващата имаше. Най-близкият беше в ъгъла, здраво, затворен с метални гайки. Морякът блъсна Саид към него, закрещя му да отваря и започна да развърта едната гайка. Гайките издрънчаха на пода, щангата падна. Морякът рязко отвори люка. В този момент експлозивът избухна, взриви двете ръце и лицето му, откъсна главата на Саид и опръска с кръв преградата зад тях.

Взривът изтласка останалите назад, всички нападаха. Касиги стана пръв, приближи се до труповете и коленичи. Безмълвно поклати глава.

— Карма — промърмори капитанът в настъпилата тишина.

13

Техеран: 8,33 вечерта.

Том Локхарт остави Макайвър близо до офиса и подкара към дома си. Прибра се без инциденти, ако не се брояха виковете на ядосани полицаи и малко заобикаляне. Домът му беше чудесен мансарден апартамент в най-добрия жилищен квартал на града, сватбен подарък от тъста му. Шаразад го очакваше. Обви ръце около шията му, целуна го страстно, настани го пред камината и свали обувките му, после напълни чаша с вино, охладено точно според вкуса му. Каза, че вечерята ще бъде готова след минутка, изтича в кухнята и нареди на готвача и прислужницата да побързат, защото господарят се е прибрал гладен и уморен. Върна се при него и се отпусна в краката му, върху дебелия красив килим, обви с ръце коленете му и нежно го погледна.

— О, Томи, толкова се радвам, че си у дома! — каза тя сладко. — Днес и вчера ми се случиха толкова интересни неща, а теб все те нямаше!

Облечена в тънки персийски шалвари и широка блуза, тя му се стори страхотно привлекателна. След няколко дни щеше да навърши двайсет и три години, а той наближаваше четиридесет и две. Бяха женени преди година и оттогава насам той беше напълно омагьосан от нея.

Всичко почна преди малко повече от три години, по време на една вечеря в Техеран, организирана от генерал Валик, братовчед на баща й. Беше началото на септември, в края на лятната ваканция на английското училище. Жена му Дирдри беше в Англия заедно с дъщеря им и водеше активен живот. Току-що беше получил поредното й писмо, в което тя отново настояваше той да направи писмена молба до Гавалан за незабавен трансфер. „Мразя Иран, не искам да живея повече там, и двете с Моника искаме да си останем в Англия. Защо не помислиш за нас, вместо за проклетите си самолети и дваж по-проклетата си компания? Тук е семейството ми, тук са моите приятели, на Моника също. До гуша ми дойде да живея в чужбина, искам да имам свой дом някъде в околностите на Лондон, а дори и в самия град — в Пътни и Клапам Комън се продават чудесни места. Не мога да понасям чужденците и техните обичаи, повдига ми се от иранската храна, от мръсотията, жегата и студа, от отвратителния им език, от животинското им клечане и първобитни обичаи… от всичко! Време е да си подредим живота, докато все още съм млада…“

— Ваше превъзходителство?

Пред него се беше изправил усмихнат, безупречно облечен келнер. Носеше поднос с напитки, сред които преобладаваха безалкохолните. Голяма част от заможните мюсюлмани употребяваха алкохол у дома си, но много малко си го позволяваха на обществени места, макар че навсякъде се продаваха спиртни напитки, а хотелските барчета ги предлагаха в богато разнообразие. За разлика от Саудитска Арабия и някои от емиратите, тук чужденците можеха да пият спокойно, без да се опасяват, че ще бъдат наказани с камшични удари — както повелява Коранът.

— Благодаря — каза той и пое чаша бяло персийско вино, отглеждано по тези места от хилядолетия. Почти не обръщаше внимание на останалите гости. Неспособен да отхвърли депресията, Том съжаляваше, че бе приел да дойде на този прием вместо Макайвър, който по спешност замина за главната им база в Ал Шаргаз, разположен оттатък Залива. „Все някой от нас трябва да присъства, Том — беше му казал Макайвър, — а ти знаеш фарси…“ „Това е вярно — помисли си мрачно той, — но Мак би могъл да помоли за същото и Чарли Петикин…“

Наближаваше девет, вечерята все още не беше поднесена, той стоеше до една от вратите към градината и гледаше навън. Едни от гости бяха насядали върху красиви килими, опънати направо върху тревата, други стояха на малки групички под дърветата и около басейна, навсякъде светеха запалени свещи. Нощта беше безоблачна и топла, къщата, разположена в квартала Шемиран в подножието на планината, беше богата и просторна, приемът — съвсем като всички останали, на които го канеха, защото говори фарси. Иранците бяха облечени безупречно, жените бяха отрупани с бижута, край натежалите от храна маси се водеха светски разговори — за последната театрална премиера в Ню Йорк, за откриването на ски сезона в Сен Мориц, за цената на петрола, за това, което са направили Негово и Нейно Величество… Разговори, подправени с учтиви комплименти, зад които прозираше високата стена на иранското висше общество, която никой чужденец не можеше да пробие.

По онова време работеше във военновъздушната база Галег Морги край Техеран и обучаваше пилоти от иранските ВВС. След десет дни трябваше да поеме новото си назначение в Загрос, където, според договора, който несъмнено щеше да вбеси жена му още повече, трябваше да стои три седмици в месеца, а само четвъртата можеше да прекарва в Техеран. Сутринта, побеснял от гняв, той беше отговорил на нейното писмо и отговорът замина за Англия по специален куриер: „Стой си там, щом искаш, но престани да ме ядеш и да си навираш носа в неща, които не разбираш! Купи си твоята крайградска къща, но знай, че където и да се намира тя, аз НИКОГА няма да живея в нея! Имам хубава работа, плащат ми добре за нея, харесвам я, толкоз! Ако благоволиш да си отвориш очите, ще видиш, че имахме нелош живот. Когато се женехме, ти прекрасно знаеше, че съм пилот, че това е моята професия и едва ли ще живеем в Англия! Затова престани да ме тормозиш! Прави каквото си решила…“

По дяволите! Как може да мрази Иран, след като не знае нищо за него, никога не е напускала Техеран, дори не е опитвала истинска иранска храна? Времето си прекарваше сред отегчените английски съпруги, чиято единствена мечта беше да получат нова покана за прием в посолството, където да им сервират неизменния жилав ростбиф, сандвич с кисели краставички и блудкав чай, но въпреки това до една бяха убедени, че всичко английско е превъзходно, особено кухнята — варени моркови и брюкселско зеле, варени картофи, полусурово говеждо и прегорено агнешко…

— Горкичкият, изглеждате толкова нещастен! — меко каза тя.

Той се обърна към гласа й и светът изведнъж стана друг.

— Какво ви тревожи? — попита тя и на лицето й се изписа загриженост.

— Извинете — промърмори той, объркан и смутен от близостта й. Сърцето му заблъска в гърлото, никога не беше изпитвал подобно нещо. — Взех ви за фея, изскочила направо от „Хиляда и една нощ“! — С усилие млъкна, решил, че не бива да дрънка подобни глупости. — Извинете ме, бях на хиляди мили оттук… Казвам се Локхарт, Том Локхарт.

— Зная — усмихна се дяволито тя. Кафявите й очи весело блестяха, добре очертаните устни разкриваха безупречно бели и равни зъби, дългата й коса беше гарвановочерна, а кожата й имаше цвета на иранската земя — маслиненокафява и матова. Беше облечена в бяла копринена рокля. Обонянието му долови финия й парфюм. Изправена в цял ръст, тя стигаше едва до брадичката му. — Вие сте онзи лош капитан, който поне три пъти на ден ругае бедния ми братовчед Карим.

— Какво? — объркано я погледна Локхарт, не можеше да се съсредоточи. — Кого?

— Ей онзи там — вдигна ръка тя. Младежът в цивилни дрехи учтиво им се усмихна, но Локхарт не го позна. Беше изключително красив, с тъмна къдрава коса и безупречно телосложение. — Моят много специален братовчед Карим Пешади, капитан в Кралските военновъздушни сили на Иран. — Очите й с дълги черни мигли се насочиха към лицето му и той отново усети как сърцето му се свива.

„Овладей се, за Бога! Какво става с теб?“

— Ами… опитвам се да не ги ругая… Правя го само в краен случай, за тяхно добро… — Безуспешно се помъчи да си спомни нещо от служебното досие на капитан Пешади, отказа се и премина на фарси: — Но ако ваша светлост ми окаже изключителната чест да ми съобщи името си, аз обещавам да… — млъкна да потърси точната дума, не успя и прибягна до заместител: — … Обещавам да бъда ваш роб завинаги и да обърна специално внимание на негово превъзходителство братовчед ви!

Тя доволно плесна с ръце.

— Какво удоволствие, скъпи господине! Негово превъзходителство братовчед ми не спомена, че говорите нашия език! Излезли от вас, думите звучат прекрасно!

Почти не на себе си Локхарт слушаше потока от комплименти, съвсем нормален за иранския език, и сам участваше в него. Мислено благослови Скрагър, който преди много години, веднага след договора с шахските власти, му каза: „Ако искаш да летиш с нас, приятел, трябва да научиш, фарси. Аз самият не успях да го сторя.“ Едва днес усети красотата на този език, изключителната му пригодност за водене на любезни и приятни разговори.

— Казвам се Шаразад Пакнури, ваше превъзходителство.

— Значи ваша светлост все пак е фея от „Хиляда и една нощ“!

— Ах, за съжаление не бих могла да ви разкажа дори една приказка, та ако ще да ме обезглавите! — Засмя се и добави на английски: — В училище бях последна по преразказ!

— Невъзможно! — изрази протеста си той.

— Винаги ли сте толкова галантен, капитан Локхарт? — дяволито го погледна тя.

Отговорът долетя до ушите му някак отстрани, сякаш го казваше друг човек:

— Само с най-прекрасната жена, която са виждали очите ми! — промълви на фарси той.

Лицето и леко почервеня, дългите клепачи се спуснаха над очите й. Той с отчаяние си помисли, че всичко отива по дяволите, но когато очите й се вдигнаха към лицето му, отново гледаха приятелски.

— Благодаря ви — прошепна тя. — Направихте щастлива една стара омъжена же…

Чашата се изплъзна от пръстите му, той се изруга наум и се наведе да я вдигне. Никой, освен нея не го забеляза.

— Вие сте омъжена?

Въпросът му прозвуча отчаяно, неволно се изплъзна от устните му. Защо да не е омъжена, по дяволите? Самият той е женен, има осемгодишна дъщеря и едва ли би трябвало да се разстройва толкова от този факт! „За Бога, наистина се държиш като идиот! — Изруга се той. — Наистина си полудял.“

После наостри слух и попита:

— Моля? Какво казахте?

— О, просто казах, че бях омъжена… Всъщност ще бъда омъжена още три седмици плюс два дни, Пакнури е името на съпруга ми… А моминското ми име е Бакраван. — Тя вдигна ръка, спря минаващия край тях келнер и взе чаша вино от подноса му.

— Сигурен ли сте, че се чувствате добре, капитане? — загрижено го попита тя и му подаде виното.

— О, да, да — тръсна глава той. — Пакнури ли казахте?

— Да. Негово височество емирът Пакнури беше стар, на петдесет години, близък приятел на баща ми. Мама и татко решиха, че ще е добре да се омъжа за него, а самият той се примири с факта, че съм слаба и не мога да се закръгля, колкото и да се тъпча с храна. Такава е била волята на Аллаха. — Тя сви рамене, после го заля с ослепителната си усмивка и той веднага се ободри. — Аз приех, разбира се, но поставих едно условие — ако след две години установя, че бракът не е за мен, той автоматически се прекратява. Церемонията се състоя точно на седемнадесетия ми рожден ден, същата вечер разбрах, че бракът не е за мен, и много плаках. Двете години изтекоха, за щастие без деца, изтече и още една, на която доброволно се съгласих… Моят съпруг й господар прие да се разведем и в момента се готви за нов брак. Вече съм свободна, но за съжаление доста стара…

— Как ще сте стара? — удивено я погледна той. — Вие сте по-млада дори от…

— О, не. Стара съм! — настоя тя, но очите й весело се смееха. Продължиха да разговарят, после Том предложи да поканят братовчед й и за миг застина от ужас при мисълта, че може би той е новият избраник на сърцето й. Двамата се впуснаха в лек разговор, в който активно се включи и Шаразад. Том научи, че баща й е известен търговец с широки връзки, а семейството им е космополитно. Майка й била болна, имала братя и сестри. Заминала да учи в Швейцария, но издържала само половин година там и се върнала в любимия Техеран. Тримата вечеряха заедно и Локхарт се почувствува толкова добре, че прие снизходително дори присъствието на генерал Валик.

Когато си тръгна, реши, че не може да се прибере у дома. Пое по планинския път за Дарбанд, където имаше множество кафенета, разположени сред прекрасни градини, на брега на бистър поток. Масите и диваните бяха разположени на открито, човек можеше да се храни, пие, а дори и да спи край тях. Той се отпусна по гръб на един диван и отправи поглед към безоблачното небе. Съзнаваше, че това, което мисли, е чиста лудост, но въпреки това знаеше, че ще преодолее всички препятствия и ще се ожени за тази жена.

И в крайна сметка успя, въпреки че преодоляването на препятствията се оказа жестока и тежка битка, която често го хвърляше в отчаяние.

— За какво мислиш, Томи? — попита го тя, отпуснала се в краката му на красивия килим, сватбен подарък от генерал Валик.

— За теб — с обич отвърна той, усещайки как нежното, й присъствие го освобождава от всички грижи. В хола беше приятно затоплено от пукащите пънове в камината, меката светлина на лампионите хвърляше златисти отблясъци по спуснатите завеси, многобройните възглавнички и красивия килим. — Всъщност непрекъснато мисля за теб — добави той.

— Прекрасно — плесна с ръце тя.

— Утре няма да пътувам за Загрос, отложих за вдругиден.

— О, чудесно! — усмихна се тя, прегърна коленете му и положи глава върху тях.

Той погали косите й.

— Каза, че си имала интересен ден…

— Да, и вчера, и днес. Ходих във вашето посолство и си взех паспорта, както ми каза…

— Отлично, вече си канадка!

— Не, скъпи, иранка съм… Ти си канадец. Но най-хубавото беше, че ходих и в Дошан Тапе — гордо добави тя.

— По дяволите! — неволно възкликна той и прехапа устни, тъй като знаеше, че тя не обича ругатните. — Извинявай, но това е лудост! Знаеш, че там се водят боеве, и не би трябвало да се излагаш на подобна опасност!

— Не съм участвувала в боевете — игриво му се усмихна тя и се изправи. — Сега ще ти покажа. — Изчезна и миг по-късно отново се появи на вратата, облечена в сива галабия, която я покриваше от главата до петите, оставяйки тесен процеп единствено за очите. Той потръпна.

— Ах, господарю — пропя тя на фарси и се завъртя пред него. — Над мен бди Аллах и неговият Пророк, не трябва да се страхуваш за мен. — Видяла израза на лицето му, тя спря и премина на английски: — Какво има?

— Аз… никога не съм те виждал в галабия… Мисля, че не ти подхожда…

— О, Томи, зная, че е грозна, и никога няма да я облека у дома. Но за улицата е напълно подходяща, не мога да понасям опипващите погледи на мъжете. Май дойде времето всички да носим подобни дрехи, включително и фереджета!

Той шокирано я погледна.

— Но къде останаха свободите, които извоювахте? Да гласувате, да махнете фереджетата, да ходите, където искате, да се омъжвате, за когото искате? Приемеш ли галабията, губиш всичко останало!

— Може би е така, но може би не е, Томи — възрази Шаразад, доволна, че говорят на английски, че съпругът й е чужденец и може да си позволи да поспори с него. „Виното на свободата е твърде силно и замайващо за една жена — помисли си тя. — Като райския нектар…“

— Когато Реза шах махна фереджетата от лицата ни, той би трябвало да премахне и предразсъдъците на мъжкото мислене — продължи тя. — Ти не ходиш на пазар, Томи, нямаш представа как се чувствува една жена по улиците на този град. Навсякъде само мъже — по улиците, на пазара, в банката… Опипват ме с очи и мислят за мен по начина, по който единствен ти имаш право да мислиш. — Тя свали галабията и внимателно я преметна на един стол, после отново се сви в краката му. — От днес нататък ще я нося, когато съм навън! Така, както са го правили майка ми и нейната майка, а не заради Хомейни, Бог да го пази. Ще го правя заради теб, мой любими съпруже!

Тя се настани на коленете му и леко го целуна, а той разбра, че въпросът е решен. Можеше да й забрани, разбира се, но в такъв случай в дома му щеше да се настани напрежението. Тук тя вземаше решенията, тя беше иранка и винаги щеше да си остане такава — това беше част от уговорката с баща й. Следователно проблемът е ирански и решението му също трябва да бъде иранско — безкраен низ от въздишки и измъчени погледи, сълзи в леглото, робско подчинение през деня…

Понякога Локхарт не можеше да я разбере.

— Добре — погали я отново по косата той. — Прави каквото си решила, но никакво ходене повече в Дошан Тапе! — Нежната коприна на косата й блестеше така, както може да блести само младостта. — Какво става там?

— О, беше чудесно! — светна лицето й. — Дори Безсмъртните и специалните части на шаха не успяват да разколебаят правоверните! Навсякъде се стреляше, но аз бях в безопасност. С мен бяха сестра ми Лалех, братовчедът Али и жена му. Братовчедът Карим също беше там — той е преминал на страната на ислямската революция и подробно ни обясни къде и кога ще се срещнем. Бяхме общо около двеста жени, всички в галабии. Непрекъснато пеехме „Аллах акбар“, накрая към нас се приближиха войници, които се оказаха от Безсмъртните, представяш ли си? — Очите й се разшириха. — Представяш ли, си, дори Безсмъртните започват да виждат Истината!

Локхарт изпадна в ужас при мисълта на какви опасности се е изложила, макар и придружена от роднини. Тя очевидно все още не разбираше какво става в тази страна, с изключение може би на първите дни на вълненията, когато наистина се беше уплашила за съдбата на баща си и близките ся — добре известни търговци и банкери със солидни връзки в правителството на шаха. За щастие баща й разпръсна опасенията му, прошепвайки му веднъж, че той и братята му от години оказват тайна подкрепа на Хомейни и борбата му срещу шаха. Но щом и Безсмъртните си пробиват път към ръководството на бунтовниците и млади офицери като Карим открито се обявяват на тяхна страна, предстоят ужасни кръвопролития, Том беше сигурен в това.

— Колко души се присъединиха към вас? — попита той, все още без да знае какво решение трябва да вземе.

— Само трима, но Карим каза, че това е добро начало и скоро Бахтияр и привържениците му ще избягат точно както направи шахът.

— Слушай какво ще ти кажа, Шаразад. Днес правителствата на Англия и Канада наредиха на всички свои поданици да напуснат временно Иран. Мак прехвърля нашите служители в Ал Шаргаз до изясняване на обстановката.

— Съвсем разумно.

— Утре тук ще кацне един 125, който ще вземе Джени, Мануела, теб и Азадех, затова иди да си приготвиш…

— О, скъпи, аз няма да заминавам, това не е необходимо. Азадех също… Ако има някаква опасност за нас, татко положително ще ни предупреди навреме… — Видя, че чашата му е полупразна и скочи да му налее още вино, после добави: — Тук съм в пълна безопасност.

— Мисля, че ще бъдеш в пълна безопасност само ако за известно време напуснеш Иран…

— Чудесно е, че проявяваш загриженост за мен, скъпи, но няма причини да заминавам. Утре ще попитам татко, ти също можеш да го сториш… — Къс полуизгоряло дърво пропука и отскочи към решетката на камината. Той понечи да се надигне, но тя вече беше там. — Аз ще го оправя, мили, ти си почивай, сигурно си уморен. Може би утре ще намериш време да отидем заедно при татко. — Ръцете й сръчно оправиха огъня, галабията и продължаваше да стои на облегалката на близкия стол. Тя забеляза погледа му и на лицето й се появи усмивка.

— Защо се смееш?

Вместо отговор, тя отново се усмихна, грабна дрехата и игриво изтича навън. Все още неспокоен, Локхарт отправи поглед в огъня и се опита да подреди аргументите си, тъй като не искаше да й се налага. „Ако трябва, и това ще направя — реши той. — Господи, колко неприятности се струпаха наведнъж! Чарли изчезна, Ковис е в руини, убиха Киаби, Шаразад се пъха в центъра на въстанието! Тя е луда — да се подлага на такъв риск! Ще умра, ако я изгубя! Господи, закриляй я, който и да си, където и да се намираш!“

Холът беше огромен. В далечния му край беше разположена масата, край която можеха да се хранят дванадесет души, но те рядко я използваха, тъй като предпочитаха да посрещат гостите си по ирански маниер — на пода, където постилаха голяма покривка и се настаняваха на възглавниците около нея. Рядко носеха обувки вътре, особено дамски с високи токове, които биха повредили дебелия килим. В апартамента имаше пет спални, три бани и два хола — вторият се намираше в другия край на жилището и обикновено го използваха поотделно: тя да приема приятелките си, а той — за делови разговори.

Живееха щастливо, той нямаше нищо против роднините й. Освен това баща и държеше на уговорката им в навечерието на сватбата — в продължение на три години Том да се придържа към иранския начин на живот, а след това да реши дали да напусне страната, със или без Шаразад. „Дотогава, с помощта на Аллаха и неговия Пророк, ще притежаваш достатъчно опит, за да направиш правилен избор, ще имаш синове и дъщери, защото макар и слаба като европейка и разведена веднъж, дъщеря ми е съвсем здрава и нормална жена“ — каза му любезно баща й, влиятелният Яред Бакраван.

— Тя все още е много млада — отвърна му Локхарт. — Може би ще решим, че е твърде рано за деца.

— Никога не е рано — остро отвърна баща и. В свещената книга го пише съвсем ясно — жената трябва да има деца, домът и има нужда от тях. Без деца жената се променя и става нещастна. Това е най-сериозният проблем за любимата ми дъщеря Шаразад. Някои неща от модерния живот одобрявам, но други не мога да приема.

— Но ако ние двамата стигнем до решението, че все още е рано…

— Такова решение тя не може да взема! — смаяно го погледна Яред Бакраван, дребен закръглен мъж с бяла коса, още по-бяла брада и твърди очи. — Дори обсъждането на подобен проблем с нея е немислимо! Ако не се научиш да мислиш като иранец, бракът ви няма да трае дълго. А дори и няма да започне както трябва. Да не би ти да не искаш деца?

— Искам ги, разбира се. Но…

— Добре, тогава въпросът е приключен!

— Но нали имам правото да решавам дали да имам деца, или не, докато текат трите години на нашето споразумение?

— Глупости! Ако ти не искаш…

— Искам, ваше благородие!

— Добре тогава — промълви с неудоволствие възрастният мъж. — Можеш да избираш в продължение на една година, но само ако се закълнеш в Бога, че наистина искаш деца! Главата ти е пълна с глупости, сине мой! С помощта на Аллаха те трябва да се стопят като сняг, паднал върху пясъка на пустинята! А жените винаги имат нужда от деца…

Локхарт се усмихна наум. Този чудесен старец би сключил сделка със самия Аллах, насред райските градини! И защо не? Такава е съдбата на целия му народ. „Но какво ще му кажа след няколко дни, когато изтича тази първа година? — запита се той. — Искам ли наистина бремето на децата? Не, все още не, макар че Шаразад очевидно е готова на това. Разбира се тя прие без възражения решението ми, но положително не го одобрява.“

От кухнята долиташе приглушеният й глас — нареждаше нещо на прислужницата. Истинска музика за ушите му, уморени от грохота на моторите в кабината. Настанен удобно върху възглавниците, той замислено наблюдаваше огъня. Някъде далеч се стреляше, но това вече беше толкова обикновено явление, че никой не му обръщаше внимание.

„Трябва да я изведа от Техеран — помисли той. — Но как? Никога няма да тръгне, докато семейството й е тук. Може би наистина тук е в безопасност, но това няма да е за дълго, ако посещава размирни места. Дошан Тапе! Тя е луда! Как може да ходи там! Май вече всички са луди. Господи, как искам да знам дали армията е получила заповед да потуши въстанието! Ако Бахтияр не се размърда, с него е свършено! Но ако го стори, ще се пролеят реки от кръв, защото иранците са буйни хора и смъртта не може да ги изплаши, особено когато вярват, че се жертват в името на исляма…

Ох, този ислям! А Бог — къде е този единствен техен Бог?

В главите и сърцата на вярващите, в Шаразад и роднините и… А в мен? Не, все още не. Обещах на стареца да направя каквото трябва, да прочета Корана. Добре де, а после?

Сега не бива да мисля за това, трябва да съм практичен! Тя е в опасност, със или без галабия. Всеки момент може да се забърка в нещо, пък и защо ли да не го стори? Това е нейната родина.

Но тя е моя съпруга и аз ще й заповядам да се държи настрана. Нали баща й притежава един имот на Каспийско море, близо до Бандар-е Пахлави, може да я изпрати там. Времето е хубаво, не е като в Техеран, макар че жилището им винаги е добре отоплено, резервоарите са пълни с нафта, имат предостатъчно храна. Благодарение на баща й и братята му, разбира се.

Господи, колко много съм му задължен!“

Откъм вратата се разнесе лек шум и той извърна глава. На прага се беше изправила Шаразад, отново облякла галабията, но този път и с лек воал на лицето — никога не беше я виждал така. Очите й блестяха, галабията леко прошумоля заедно със стъпките й. Тя застана пред него и леко разтвори наметката, която се хлъзна в краката й. Отдолу беше чисто гола и той неволно ахна.

— Ето, ваше превъзходителство, господарю мой — промълви тихо тя на фарси. — Доволен ли е сега от наметката ми моят съпруг?

— Шаразад!

— Не — изплъзна се тя от протегнатите му ръце, но той успя да я сграбчи и миг по-късно потъна в аромата на тялото й. Устните им се сляха в продължителна целувка. — Може би винаги трябва да съм облечена така? На улицата, на пазара, навсякъде? Много жени твърдят, че го правят.

— Не! Само от тази мисъл мога да полудея! — Той понечи да я вземе на ръце, но тя се изплъзна и тихо прошепна:

— Да останем тук, любими…

— Прислугата…

— Забрави за прислугата, тя няма да ни безпокои. Забрави всичко! Моля те, любими! Това е твоят дом, аз съм твоята вярна съпруга, твоята вечна робиня!

Останаха. Както винаги страстта й не отстъпваше на неговата, както винаги той не можеше да разбере как и защо постига това. Знаеше само едно — с нея се преселваше в райските градини…

Час по-късно седнаха да вечерят, но спокойствието им бе нарушено от звънеца на входната врата. Хасан, прислужникът, отиде да отвори, после се върна и тихо съобщи:

— Господарю, дошъл е негово превъзходителство генерал Валик. Извинява се за късното посещение, но моли да му отделите няколко минути по важен въпрос.

Локхарт кипна, но Шаразад го докосна леко по ръката и той се въздържа.

— Приеми го, скъпи, аз ще те чакам в спалнята. Хасан, донеси още един комплект прибори и затопли храната, негово превъзходителство сигурно ще е гладен.

Валик го засипа с извиненията си, категорично отказа храната, но после, разбира се, позволи да го убедят да се присъедини към вечерята и яде със завиден апетит. Локхарт търпеливо чакаше, изпълнявайки на практика обещанието си да се държи като иранец. Какво казваше баща й? Семейството е над всичко, след него идва учтивостта, избягването на директни въпроси и преки отговори. Всичко това се постигаше много по-леко на фарси, отколкото на английски.

И все пак Локхарт премина на английски в момента, в който това стана възможно.

— Радвам се да ви видя, генерале — започна той. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Едва преди половин час научих, че сте в Техеран — отвърна Валик, после галантно добави: — От години не съм вкусвал такава прекрасна храна. Съжалявам, че ви обезпокоих толкова късно.

— Няма значение — отвърна Локхарт и замълча. Възрастният мъж продължи да се храни, без да изпитва неудобство от факта, че го прави сам. Късче от агнешкото месо се лепна за мустаците му и Том се запита колко ли ще се задържи там. Но генералът се избърса и каза:

— Предайте комплиментите ми на Шаразад — готвачката й е чудесна. Ще я похваля пред скъпия си братовчед, негово превъзходителство Яред.

— Благодаря — отвърна Локхарт и продължи да чака.

Между двамата отново надвисна тежко мълчание, после Валик отпи глътка чай и попита:

— Пристигна ли разрешението за полета на 212?

— Когато си тръгнахме, го нямаше — отвърна объркано Локхарт. Не беше подготвен за подобен въпрос. — Зная, че Мак изпрати специален човек да го вземе… Бих му позвънил, но за съжаление телефонът ми не работи. Защо?

— Партньорите ми биха искали вие да пилотирате.

— Капитан Макайвър издаде заповед на името на капитан Лейн — разбира се, ако получим исканото разрешение.

— Ще го получите — каза Валик, избърса устата си и пак отпи от чая. — Партньорите ми предпочитат вие да изпълните този чартър. Сигурен съм, че Макайвър няма да има нищо против.

— Съжалявам, но трябва да се върна в Загрос и да видя дали всичко там е наред — отвърна Локхарт, после накратко разказа какво се беше случило там.

— Загрос може да почака няколко дни — поклати глава генералът. — Сигурен съм, че Яред ще бъде много доволен, когато научи, че сте предпочели да изпълните желанието на партньорите ни.

— Изпълнявам това, което ми наредят — смръщи вежди Локхарт. — Какво толкова важно виждат партньорите в този чартър? Няколко сандъка с резервни части й нищо повече!

— Всички чартъри са важни. Партньорите са много загрижени за качеството на услугите ни. Значи се разбрахме, нали?

— Първо трябва да говоря с Мак. Второ, съмнявам се дали изобщо ще получим разрешение за полета на 212, трето, наистина трябва да се върна в базата!

— Сигурен съм, че Мак ще се съгласи — усмихна се любезно Валик. — Вие ще получите разрешение да напуснете въздушното пространство на Техеран. — Стана и добави: — Отивам още сега при Мак да му кажа, че нямате нищо против. Поднесете моите благодарности на Шаразад заедно с хилядите ми извинения за причиненото безпокойство.

Локхарт не се помръдна от мястото си.

— Все още не зная какво толкова важно има в превоза на няколко сандъка с резервни части и куфарче със сто-двеста хиляди риала — твърдо изрече той.

— Според партньорите е важно, ето защо веднага щом разбрах, че сте се върнали, реших да ви се обадя. Сигурен съм, че с удоволствие ще изпълните полета, особено като зная колко сте привързан към цялото ни семейство. В крайна сметка сме близки хора, нали?

Всичко това беше изречено с хладен и нетърпящ възражение тон, макар че любезната усмивка продължаваше да стои на устните на генерала.

— С удоволствие бих помогнал, но…

— Отлично, значи въпросът е уреден — прекъсна го Валик. — Няма нужда да ме изпращате. — Той спря за момент на прага, обърна се да огледа апартамента и тихо добави: — Вие сте щастлив човек, капитане. Завиждам ви.

След като Валик си отиде, Том Локхарт се настани пред полузагасналия огън в камината и се замисли. Хасан и прислужницата отнесоха посудата в кухнята, после му пожелаха лека нощ, но той не ги чу. Шаразад също се появи, веднага оцени състоянието му и тихо се прибра в спалнята.

Беше му неспокойно. Валик прекрасно знаеше, че всичко в този апартамент, а и самият апартамент е подарък от бащата на Шаразад. Яред Бакраван му беше прехвърлил собствеността върху целия блок и наемите влизаха в личната му сметка въпреки протестите.

— Ценя високо вашата щедрост, но не мога да приема подобни неща — каза му Локхарт по време на един разговор, за който малцина знаеха. — Просто ми е невъзможно!

— Става въпрос за материални неща — отвърна Яред. — А материалните неща не означават нищо.

— Все пак това е прекалено много. Зная, че заплатата ми не е голяма, но спокойно можем да живеем с нея.

— Така е, но защо съпругът на дъщеря ми да не води един приятен живот? По какъв друг начин ще можеш да се чувстваш спокоен, за да усвоиш иранския начин на живот, съгласно нашата уговорка? Уверявам те, че за мен това са дреболии, синко. Ти си член на моето семейство, а в Иран семейството стои над всичко.

— Добре, но все пак аз трябва да се грижа за жена си, а не вие.

— Разбира се, разбира се. С помощта на Аллаха след време ще можеш да й осигуриш живота, на който е свикнала. Засега това не ти е по силите, тъй като трябва да издържаш бившата си съпруга и дъщеря си. Ето защо трябва да ми позволиш да уредя нещата по цивилизован начин, по ирански. Нали обеща да живееш така, както живеем ние?

— Да, но въпреки това не мога да приема вашата щедрост. Моля ви! На нея можете да давате каквото искате, но не на мен. Аз трябва да получа възможност да направя всичко, на което съм способен!

— Сигурен съм, че ще го направиш. Но това е подарък за теб, а не за нея!

— Все пак предпочитам да е обрат…

— Мъжът е господар на дома по волята на Аллаха — остро го прекъсна Яред Бакраван. — Ако домът не е твой, ти не можеш да бъдеш господар в него! Настоявам за това! Ако продължаваш да упорстваш, бракът ти с Шаразад е свършен още преди да е започнал! Виждам дилемата, пред която те поставя твоето западно възпитание, синко. Макар че не я разбирам. Тук е Иран, а иранският начин на живот изисква едно семейство да се грижи за друго…

Останал сам в просторния хол, Локхарт бавно поклати глава. „Всичко това е истина и аз съм я приел заедно с приемането на Шаразад — помисли си той. — Но този проклетник Валик ми хвърли всичко направо в лицето и ме накара да се почувствувам мръсен. Мразя го! Мразя всичко това, което не съм купил със собствени пари! Зная, че единственият подарък, който мога да предложа на Шаразад, е свободата. Свободата, която не би могла да получи по никакъв друг начин, а ако се наложи — и живота си. Слава Богу, че вече е канадска гражданка и може да напусне тази страна, когато пожелае.

Не се заблуждавай — упрекна се мислено той. — Тя е иранка и винаги ще си остане такава. Нима може да се чувствува у дома си във Ванкувър с вечните му дъждове, без приятели, без нищо, което да й напомня за Иран?

Но днес проблемът е друг. Техният Иран, Иран на шаха, си отиде завинаги. Дори новият да е по-добър, за тях това няма да има никакво значение. Ще трябва да се приспособяваме. Аз говоря фарси, тя е моя съпруга, Яред е влиятелен човек. Ако се наложи временно да заминем, няма да има проблеми. Бъдещето все още не е толкова мрачно, аз я обичам лудо и благодаря на Бога, че я имам…“

Огънят гаснеше. В ноздрите му нахлу приятната миризма на горено дърво, примесена с едва доловимия аромат на нейния парфюм. Възглавниците все още пазеха формите на телата им. Душата го заболя за нея, въпреки че беше не само задоволен, но направо пресушен. „Тя наистина е една от хуриите — добрите ангели на рая — сънливо си помисли той. — Аз съм омагьосан от нея и това е чудесно! Дори още тази вечер да умра, ще умра щастлив, защото знам какво е да бъдеш в рая. Тя е прекрасна, Яред също… След известно време ще ми народи също така прекрасни деца…

Семейството е над всичко, едно семейство помага на друго! Това наистина е железен закон в тази страна, затова ще трябва да направя всичко, което Валик иска от мен, независимо дали ми харесва, или не. Трябва да го направя, баща й вече ми даде да разбера, че някои неща просто са задължителни…“

Изгорелият пън пропука за последно, огря за миг лицето му, после изгасна съвсем.

— Какво толкова важно има в няколко сандъка с резервни части и шепа риали? — попита огъня той.

Но огънят не му отговори.

Понеделник

12 февруари 1979 г.

14

Табриз Едно: 7,12 сутринта.

Чарли Петикин спеше дълбоко. Завит с тънко одеяло, със завързани ръце, той лежеше върху дюшек, хвърлен направо на пода. Разсъмваше се и беше страхотно студено. Не му дадоха газова печка и го заключиха в онази част от бунгалото на Ерики Йоконен, която се използваше за склад. По стъклото на малкото прозорче се беше образувала тънка корица лед, от външната страна имаше решетка, отрупана със сняг.

Той отвори очи и стреснато се изправи. В първия момент не можа да се ориентира, после паметта му се избистри. Облегна се на стената, усещайки болки в цялото си тяло.

— Проклета история! — промърмори той и се опита да разкърши рамене. После тромаво повдигна вързаните си ръце и се помъчи да разтърка лицето си, усещайки мръсотията по него. Наболата му брада сивееше. Мразеше да е необръснат.

„Днес е понеделник. Дойдох тук в събота на залез-слънце, а вчера ме заловиха. Мръсници!“

В събота вечерта около бунгалото се чуваха обезпокоителни шумове, за момент той беше абсолютно сигурен, че долавя приглушени гласове. Угаси осветлението, дръпна резето и внимателно надникна от прага със сигналния пистолет в ръка.

Очите му внимателно огледаха мрака. Стори му се, че на тридесетина метра долавя някакво движение, друго — малко по-нататък.

— Кой е там? — извика той и гласът му прокънтя странно в тъмната нощ. — Какво искате?

Не получи отговор. Миг по-късно долови ново движение. Къде? На тридесетина метра, беше му трудно да определи разстоянието в мрака. Ето, още веднъж. Човек ли е това, или животно? Какво е… ето там, под големия бор!

— Хей ти, там под дървото! Какво искаш?

Отново не получи отговор; беше му трудно да определи дали е човек, или не. Ядосан и малко уплашен, той се прицели и дръпна спусъка. Трясъкът проехтя като гръмотевица, ехото се блъсна в околните планини. Яркочервената звезда на ракетата се насочи към дървото, рикошира сред водопад от искри и засъска в снега. Той зачака.

Нищо не се промени. До слуха му продължаваха да долитат обичайните горски шумове, покривът на хангара проскърцваше под напорите на вятъра, който поклащаше върховете на дърветата и отронваше снега от клоните. Петикин ядосано потропа с измръзналите си крака, зареди отново пистолета, после затвори вратата и включи осветлението.

— Остаряваш и се превръщаш в истерична жена! — изруга се той, после тръсна глава и добави: — Глупости! Мразя тишината, мразя да бъда сам, мразя снега и студа, мразя страха, който ме обзе сутринта в Калег Морги! Но ако не беше младият Рос, онова копеле от САВАК сто на сто щеше дами види сметката!

Провери дали вратата е добре затворена, после дръпна пердетата на прозорците и си наля голяма чаша водка, добави и малко замразен портокалов сок, който откри във фризера. Настани се пред огъня и се опита да направи равносметка, на положението. За закуска имаше яйца и беше въоръжен. Газовата камина работеше добре, не след дълго вътрешността на бунгалото приятно се затопли и той се почувствува по-добре. Преди да си легне, провери още веднъж ключалките. Остана доволен, свали пилотските си боти и седна на леглото. Скоро заспа.

На сутринта нямаше и следа от нощните му страхове. След закуската от пържени яйца и препечен хляб Чарли оправи бунгалото, облече измачканите си пилотски дрехи, отвори вратата и… навряха под носа му един автомат, шестима бунтовници го изтикаха обратно в стаята и разпитът започна, за да продължи с часове.

— Не съм шпионин, не съм американец — отвръщаше на въпросите им той. — Англичанин съм.

— Лъжец! В документите ти пише, че си от Южна Африка! Или и те са фалшиви, а? — Водачът на групата, представил се като Фьодор Ракоци, беше висок, здрав мъж, по-висок и по-възрастен от останалите, със студени кафяви очи. Говореше английски със силен акцент. Въпросите, влудяващо еднообразни, продължаваха да се сипят. — Откъде идваш, как се казваш, кой е началникът ти в ЦРУ, кой е свръзката ти тук, къде е Ерики Йоконен?

— Не зная. Петдесет пъти ви повторих, че не зная! Когато кацнах снощи на залез-слънце, тук нямаше никого. Изпратиха ме да го прибера заедно със съпругата му. Викат ги в Техеран по работа.

— Лъжец! Те избягаха още преди две нощи! Защо ще бягат, ако са знаели, че идваш да ги прибереш?

— Вече ви казах — те не знаеха, че идвам. Защо да бягат от мен? Къде са Дибъл и Арбъри, нашите механици? Къде е Даяти, нашият мениджър, къде е…

— Кой е агентът ти в Табриз?

— Нямам никакъв агент. Аз съм английски гражданин и настоявам да ме свържете с нашия консул в Табриз! Настоя…

— Враговете на народа не могат да настояват нищо! Не могат да искат дори милост. По волята на Аллаха се намираме в състояние на война, а по време на война загиват хора!

Разпитът продължи цялата сутрин. Прибраха всичките му документи, включително паспорта с жизненоважната изходна виза и разрешението за пребиваване — въпреки неговите протести. После го вързаха и го хвърлиха в този килер, заканвайки се да го разстрелят на място, ако се опита да избяга.

По-късно Ракоци се върна, придружен от двама войници.

— Защо не каза, че си докарал резервни части за 212?

— Не сте ме питали! — ядосано отвърна Петикин. — Кой, по дяволите, сте вие? Върнете ми документите и ме свържете с английския консул. И махнете тези въжета от ръцете ми, дявол да ви вземе!

— Не богохулствай, защото Аллах ще те накаже! На колене! Искай прошка от Аллаха! — Нахвърлиха се върху него и насила го накараха да коленичи. — Искай прошка!

Той се подчини, кипящ от омраза.

— Можеш ли да управляваш 212, след като летиш на 206?

— Не — отвърна той и бавно се изправи на крака.

— Лъжец! В книжката ти пише, че можеш! — Ракоци хвърли документите на масата и попита: — Защо ме лъжеш?

— Има ли някакво значение? И без това не вярвате на нищо, което казвам. В книжката ми действително пише, че мога да летя на 212, да не би да си въобразявате, че съм забравил, че е у вас.

— Комитетът ще те съди! — заканително поклати глава Ракоци и Петикин усети как гърбът му настръхва от ужас.

После го оставиха сам.

Привечер му донесоха ориз и малко супа и отново излязоха. През нощта почти не мигна, а сега, с първите мигове на настъпващия ден, изведнъж разбра, че е напълно безпомощен. Веднъж вече беше изпадал в подобно положение. Свалиха го над виетнамските джунгли, партизаните го плениха и по бързата процедура го осъдиха на смърт. Но другарите му от ескадрилата не го забравиха, върнаха се с няколко бойни хеликоптера, натоварени със зелени барети, опожариха селото и избиха всичките му обитатели. „Никога не залагай на смъртта, докато още дишаш, приятел — посъветва го младият американец, който командваше ескадрилата. — Само така ще можеш да спиш спокойно!“ Конроу Старк, така се казваше командирът, а ескадрилата му се състоеше от смесени канадско-американски екипажи, сред които имаше и няколко англичани. Базата им се намираше в Да-Нанг, на милион мили оттук…

„Какво ли прави сега Дюк? — запита се той. — Късметлия копеле! Седи си на сигурно място в Ковис с Мануела до задника и хич не му пука!“ Замисли се за нея и Старк, после се замита къде ли са Ерики и Азадех, кои са всъщност капитан Рос и хората му. Безспорно и те са спасители като него. В този живот човек несъмнено трябва да разчита на спасители — на онези типове, които се появяват точно навреме и без видими причини, но благодарение на тях изскача шансът да се отървеш от нещастие или смъртна опасност. Дали се появяват в отговор на тайните ни молитви? Попаднал в безизходица, всеки се моли, дори и да не е на Бога. Но Бог има много имена…

Спомни си думите на Сомс, стария служител в посолството: „Чарли, никога не забравяй думите на пророк Мохамед — Аллах има три хиляди имена. Хиляда от тях знаят ангелите, други хиляда — пророците. Триста могат да се открият в Тората — Стария завет, други триста в Забур — псалмите на Давид, триста в Новия завет и деветдесет и девет — в Корана. Това прави общо две хиляди деветстотин деветдесет и девет имена. Едно-единствено име Аллах крие. На арабски то се нарича «Изм Аллах алазам» — Най-великото име на Бога. Всеки читател на Корана се натъква на него, без да го забележи. Мъдър е този Господ, а?“

„Сигурно — съгласи се Петикин, — ако наистина го има.“ После потръпна от болки и студ.

Малко преди обяд Ракоци и двамата войници отново се върнаха. За негово огромно смайване Ракоци любезно му се усмихна, помогна му да се изправи и развърза ръцете му.

— Добро утро, капитан Петикин — любезно поздрави той. — Съжалявам за грешката, която допуснахме. Моля, последвайте ме. — После се насочи към хола, където димяха чаши с кафе. — Чисто ли го пиете, или го предпочитате по английски — с мляко и захар?

Петикин разтриваше китките си и напразно се опитваше да разсъждава трезво.

— Какво става? Затворникът получава прощална закуска, а?

— Не ви разбирам.

— Няма значение — отвърна Петикин и изпитателно го погледна. — С мляко и захар, моля.

Кафето беше чудесно и бързо го ободри. Той си наля втора чаша и вдигна глава:

— Значи грешка, а?

— Да. Аз, хм… проверих това, което казахте, и всичко се оказа истина. Аллах е велик. Можете незабавно да се върнете в Техеран.

Гърлото на Петикин се сви от неприятно предчувствие. Твърде лесно свалиха обвиненията си срещу него!

— Трябва ми гориво — преглътна той. — Тук резервоарите са празни, всичкото гориво е източено.

— Машината ви вече е заредена, аз лично контролирах операцията.

— Вие познавате хеликоптерите? — учуди се Петикин, питайки се защо ли събеседникът му е толкова нервен.

— До известна стенен.

— Извинете, но аз не зная името ви.

— Смит — усмихна се леко Ракоци. — Мистър Смит. А сега ще ви помоля да тръгвате. Веднага.

Петикин намери пилотските си боти и ги обу. Мъжете мълчаливо го наблюдаваха. Всички бяха въоръжени със съветски автомати. На масата до вратата беше сакът му, до него документите. Паспорт, виза, работно разрешение, пилотски билет, заверен от иранското управление по въздухоплаване. Опитвайки се да прикрие смайването си, той внимателно провери дали всичко е тук, после пъхна документите в джоба си. Понечи да се доближи до хладилника, но единият от войниците се изпречи на пътя му.

— Гладен съм — поясни Петикин и подозренията му отново се събудиха.

— В хеликоптера сме ви оставили за ядене. Моля, последвайте ме.

Чистият въздух погали ноздрите му; денят беше студен, но хубав, небето синьо, без нито едно облаче. Далеч на запад се трупаха сиви облаци, натежали от сняг. На изток беше чисто. Гората наоколо весело блестеше, снегът беше ослепително бял. Пред хангара чакаше неговият 206 с внимателно почистено предно стъкло. Вътре нищо не беше пипано, само куфарчето с картите беше поставено в страничната ниша, а не на седалката, където обикновено го държеше. Петикин въздъхна и внимателно се зае с предполетните проверки.

— Моля ви да побързате — рече Ракоци.

— Да, разбира се — кимна Петикин и се направи, че бърза. Но на практика не пропускаше нищо, изострените му сетива бяха готови да открият дори и най-малката следа от саботаж. Гориво, масло, налягане… Нарастващата нервност на иранците просто можеше да се пипне с ръка. Базата беше все така пуста, в хангара се виждаше тъпия нос на 212, край крито лежаха частите на разглобения му мотор. Резервните части, които беше донесъл, бяха на близката пейка.

— Вече сте готов — заповеднически изрече Ракоци. — Качвайте се, ще заредите с гориво в Бандар-е Пахлави, както обикновено. — После се извърна към другите двама, прегърна ги и се намести на дясната седалка. — Включвайте двигателите и веднага отлитайте! Аз идвам с вас в Техеран! — Колената му стиснаха автомата, ръцете му акуратно закопчаха предпазния колан и захлопнаха вратичката. После Ракоци взе окачените над главата му слушалки и си ги постави. Движенията му издаваха добро познаване на пилотската кабина.

Петикин забеляза, че двамата войници отстъпиха назад и заеха отбранителна стойка с лице към пътя. Натисна бутона за стартиране на двигателите и витлото се завъртя. Усети, че му олеква — едва ли щеше да има саботаж, щом „Смит“ бе на борда с него.

— Излитаме — извика той в микрофона за вътрешна връзка, натисна руля и хеликоптерът рязко набра височина над тесния планински проход.

— Много добре похвали го Ракоци. — Вие сте отличен пилот. — После небрежно остави автомата на коленете си, с дуло, насочено към Петикин. — А сега ще ви помоля да не проявявате прекалено майсторство.

— Ако не сложите предпазителя, изобщо няма да летя! — предупреди го Петикин.

Ракоци се поколеба, после щракна предпазителя.

— Прав сте, опасно е по време на полет.

На височина двеста метра Петикин премина в хоризонтален полет, после рязко започна да се спуска надолу, обратно към базата.

— Какво правите?

— Забравих да си взема някои неща — отвърна пилотът. Разчиташе единствено на факта, че макар и да познава кабината на хеликоптера, Смит очевидно не може да лети. Иначе нямаше да прибягва до услугите му. Очите му внимателно опипваха околността — опитваше се да открие причината за нервността на пътника си. Летището изглеждаше непроменено, но на пресечката между главното шосе за Табриз и пътя за базата се виждаха два камиона, които бавно пълзяха към нея. От тази височина лесно можеше да определи, че са военни.

— Ще кацна, за да видя какво искат — рече Петикин.

— Ако го сторите, ще ви струва много скъпо — спокойно и без сянка от притеснение отвърна Ракоци. — Моля ви да вземете курс към Техеран, като не забравите да кацнете в Бандар-е Пахлави.

— Как е истинското ви име?

— Смит.

Петикин не настоя повече, направи един кръг над базата и пое над пътя за прохода, който криволичеше в югоизточна посока. Вече знаеше, че трябва внимателно да изчисли времето, тъй като някъде по пътя положително щеше да му се удаде благоприятна възможност.

15

Техеран: 8,30 сутринта.

Том Локхарт промъкваше стария си ситроен сред развалините от нощните боеве, опитвайки се да поддържа посока към Галег Морги. Утрото беше мрачно и мразовито и той вече закъсняваше, макар да беше тръгнал още на зазоряване.

Минаваше край трупове, над които виеха оплаквачки, край изгорелите скелети на коли и камиони, които още пушеха. По улиците все още се трупаха въоръжени мъже, имаше барикади и той беше принуден да заобикаля отдалеч. Вече почти всички мъже носеха зелените ленти на Хомейни; освен тях по улиците почти не се мяркаха хора. Непрекъснато го задминаваха полицейски автомобили, които свиреха с клаксоните си да им даде път и го ругаеха. Той също ругаеше, забравил, че ако стигне летището, ще трябва да се изправи пред нова дилема.

Рязко нави волана, за да избегне някаква летяща срещу него в забраненото платно кола. После пое въздух и отправи една сочна ругатня към Техеран, Иран, генерал Валик и всички останали, но от това не му стана по-леко.

Небето над главата му беше мръсносиво, в колата беше студено. Никак не му се искаше да напусне топлото си легло и останалата в него Шаразад, въпреки това се надигна още при първото иззвъняване на будилника.

— Нали нямаше да заминаваш, скъпи? — промърмори сънено Шаразад. — Нали каза, че ще тръгнеш утре?

— Мисля, че ще се наложи да направя един извънреден полет — отвърна той. — Валик го поиска, но първо трябва да се видя с Мак. Ако тръгна, ще отсъствам само няколко дни. Ти спи, скъпа.

Избръсна се, облече се набързо, изпи чашка кафе и излезе. Навън беше още тъмно, леденият въздух беше пропит с миризма на изгоряло. Някъде далеч се водеха боеве, тракането на автоматите се чуваше съвсем ясно. Изведнъж го обзе тежко предчувствие.

Макайвър живееше само на няколко преки от дома му. Локхарт се изненада, като го завари напълно облечен.

— Здравей, Том, влизай. Разрешението за полета дойде чак след полунощ, донесоха го на ръка. Валик наистина има власт, защото аз бях сигурен, че никога няма да го получим. Искаш ли кафе?

— Благодаря. Ти снощи видя ли се с него?

— Да — отвърна Макайвър и го поведе към кухнята. Кафето изпускаше приятен аромат; от Джени, Паула и Ногър Лейн нямаше следа. Макайвър напълни чашата му.

— Валик каза, че е говорил с теб и ти си приел да извършиш чартъра.

— Казах му, че ще го изпълня, след като разговарям с теб и след като получим разрешението — изръмжа Локхарт. — Къде е Ногър?

— Изпратих го у тях; снощи отмених дежурството му. Все още е разстроен.

— Представям си. А какво стана с момичето, Паула?

— Спи тук, в гостната. Полетът на „Алиталия“ все още не е разрешен, може би ще го пуснат днес. Снощи се отби Джордж Толбът от посолството. Чул, че летището било прочистено от бунтовници, и днес, с малко късмет, може би ще бъдат разрешени няколко излитания и кацания.

Локхарт кимна и замислено промълви:

— В крайна сметка Бахтияр може би ще се справи с положението.

— Да се надяваме. Сутринта Би Би Си съобщи, че Дошан Тапе продължава да се намира в ръцете на Хомейни, плътно обкръжено от Безсмъртните.

Локхарт си представи Шаразад сред бунтовниците и потръпна. Поне му беше обещала да не ходи вече там.

— Толбът каза ли нещо за преврат? — попита той.

— Само слухове, според които Картър се обявил против подобно разрешение. Но ако аз съм ирански генерал, няма да се колебая нито миг. Толбът е на същото мнение и счита, че преврат ще има до три дни, тъй като бунтарите завземат все повече оръжие.

Локхарт ясно виждаше как Шаразад пее заедно с многохилядната тълпа, младият капитан Карим се обявява в подкрепа на Хомейни, а трима от Безсмъртните се присъединяват към него.

— Честно казано, Мак, аз не бих знаел как да постъпя, ако съм един от тях.

— Да благодарим на Бога, че не сме сред тях — тук е Иран, а не Англия! Иначе и ние трябваше да сме на барикадите. Виж какво, Том, ако не дойде онзи 125, аз ще се погрижа Шаразад да бъде на борда му. В Ал Шаргаз ще бъде на сигурно място, поне за една-две седмици. Тя получи ли си канадския паспорт?

— Да, но мисля, че няма да тръгне, Мак — отвърна Локхарт и му разказа накратко за това, което беше сторила в Дошан Тапе.

— Господи, да не се е побъркала! — слиса се Макайвър. — Ще пратя Джени да поговори с нея!

— А Джени ще отиде ли в Ал Шаргаз?

— Не — горчиво промълви Макайвър. — Ако зависеше от мен, щеше да бъде там още преди една седмица… Но ще направя каквото мога. Иначе Шаразад добре ли е?

— Отлично. Само се моля Техеран да остане спокоен. Постоянно ще мисля за нея, докато съм в Загрос. — Локхарт млъкна и отпи глътка кафе. — Ако ще летя, по-добре да тръгвам. Моля те, дръж я под око… — После вдигна глава и погледна Макайвър право в очите. — Какъв е този чартър, Мак?

Макайвър издържа погледа му с каменно лице и отвърна;

— Първо искам да зная какво точно ти каза снощи Валик.

Локхарт му предаде разговора дума по дума.

— Опасен мръсник е този Валик! — възкликна Макайвър. — Много ловко те е поставил в неудобно положение!

— Така е — кимна Локхарт. — Но той е член на семейството, а знаеш как е в Иран… Попитах го какво толкова важно има в превоза на някакви резервни части, но той се изплъзна. — Забеляза, че лицето на Макайвър изведнъж посивя и някак остаря, никога не го беше виждал такова. — Мак, и на теб искам да задам същия въпрос!

Макайвър изпи кафето си и си наля още, после снижи глас:

— Не искам да събудим Джени и Паула, Том. Ще ти разкажа всичко, но нека си остане между нас.

После накратко му разказа за сцената, разиграла се в офиса на компанията.

Локхарт усети как кръвта нахлува в лицето му.

— САВАК? По петите му? Преследва и семейството му? Пресвети Боже!

— Това е причината, поради която се съгласих да опитам. И аз съм в капан като теб. Но има и друго — въздъхна Макайвър и му разказа за парите.

— Дванайсет милиона риала в брой? — зяпна Локхарт. — Или равностойността им в Швейцария?

— По-тихо. Да, точно така. Дванайсет за мен, още толкова за пилота. Снощи каза, че офертата му продължава да е в сила и да не бъда „наивен“… — Лицето на Макайвър потъмня още повече. — Ако не беше Джени, щях да го изхвърля като парцал!

Локхарт не го слушаше. Дванайсет милиона риала в брой! Да, Мак е прав. След като Валик предлага подобни суми тук, в Техеран, какво ли ще бъде готов да плати на самата граница? Господи!

— Какво мислиш, Том? — внимателно го погледна Макайвър. — Още ли си готов да летиш?

— Вече получихме разрешение за излитане и просто няма как да откажа. — Разрешението лежеше на кухненската маса и Том го взе в ръце. „Разрешава се на полет ЕР-НВС трасе за Бандар-е Делам. Спешна доставка на резервни части, междинно зареждане в Исфахан. Пилот: капитан Лейн.“ Името на Лейн беше зачеркнато с обяснението „болен, резервен пилот“, Макайвър още не бе попълнил друго име.

Макайвър погледна към затворената кухненска врата, после се обърна към Локхарт:

— Валик иска да се качи на борда извън Техеран, при пълна секретност.

— Тая работа все по-малко ми харесва! Къде точно?

— Том, ако стигнеш изобщо до Бандар-е Делам, в което силно се съмнявам, той ще иска да го прехвърлиш в Кувейт!

— Естествено — кимна Локхарт.

— Ще прибегне до всички възможни аргументи, за да те убеди — семейните връзки, Шаразад, всичко… включително и пари.

— Милиони в брой, които ще ми дойдат тъкмо навреме и той прекрасно го знае — спокойно потвърди Локхарт. — Но ако кацна в Кувейт без иранско разрешение на борда на редовно регистриран тук хеликоптер, превозвайки ирански граждани, които се опитват да напуснат нелегално страната, управлявана от законно избрано правителство, аз положително ще бъда третиран като престъпник, който отвлича граждански самолет, и срещу мен ще бъдат повдигнати куп обвинения както тук, така и в Кувейт! Кувейтските власти положително ще запечатат хеликоптера, а мен ще ме вкарат в затвора и след известно време ще ме екстрадират обратно в Иран. При всички случаи разрешителното ми ще бъде отнето и няма да бъда в състояние да се върна обратно тук. Да не говорим, че САВАК сигурно ще арестува Шаразад! Затова няма да летя!

— Валик е опасен тип, сигурно ще бъде въоръжен… Спокойно може да ти опре пистолет в главата и да те принуди.

— Възможно е — все така спокойно отвърна Локхарт, макар че сърцето му се свиваше. — Въпреки това нямам избор. Принуден съм да му помогна и ще го сторя, но не искам да се покажа глупак. — Замълча, после попита: — Ногър в течение ли е?

— Не.

През безсънната нощ Макайвър беше претеглил всички възможности и решението му беше да не рискува нито Ногър Лейн, нито Локхарт. Ще лети сам, да вървят по дяволите медицинските прегледи и законността! Този полет е една лудост, така че още малко беззаконие няма да промени нищо.

Планът му беше прост — след разговора си с Том Локхарт да заяви, че отказва да разреши този полет и няма да подпише разрешението. След това да каже, че ще отиде до уговореното място с Валик по шосе, с достатъчно бензин, за да стигне границата. Дори Локхарт да поиска да го придружи, проблеми няма да има — просто няма да отиде на уговорената с него среща, вместо с това ще се добере до Галег Морги, ще впише собственото си име в разрешението за полет и ще вдигне машината във въздуха. На мястото, където ще го чака Валик…

— Какво? — попита той, осъзнал, че Локхарт му говори нещо.

— Съществуват три варианта — повтори Том. — Отказваш да издадеш разрешение на мен и го даваш на някой друг. Освободил си Ногър, Чарли го няма, оставаме само ние двамата. Но ти не можеш да отидеш, Мак! Опасността е прекалено голяма!

— Няма да отида, разбира се, моето разрешително не е…

— Не можеш да отидеш, Мак! — твърдо повтори Локхарт. — Съжалявам, но това е положението!

Макайвър въздъхна, разумът му взе връх над чувствата и той се отказа от примамливата идея да полети.

— Прав си — рече той и пристъпи към реализация на втория си план. — Сам ще решиш дали да изпълниш този полет или не. В случая аз няма да издавам никакви заповеди, ще издам разрешението на твое име, но при определени условия. Ако си уверен, че мястото за качване на пътниците е чисто, можеш да ги качиш. После се насочваш към Исфахан — Валик каза, че това е уредено. Ако и там всичко е наред — продължаваш. Може пък господин „Иранска връзка“ наистина да е всесилен. На това трябва да се основава и нашият риск.

— Моят риск, Мак.

— Бандар-е Делам е на самата граница, но ти в никакъв случай не трябва да я доближаваш. Приемаш ли? — протегна ръка Макайвър.

— Приемам — стисна я Локхарт, а вътре в себе си се помоли на Бога да бъде в състояние да изпълни поетото обещание.

Макайвър му каза мястото за качване на пътниците, подписа и разрешителното и забеляза, че ръцете му треперят. Ако нещата се объркат, САВАК незабавно ще арестува и двамата. А може би и Джени, потръпна от ужас той. Не сподели с Локхарт, че Джени ги беше подслушвала, не сподели и заключенията й след това.

— Рискът е огромен, Дънкан — беше казала тя. — Но ти и Том трябва да се опитате да му помогнете, защото и двамата сте вътре и просто нямате избор.

Макайвър тръсна глава и подаде разрешителното на Локхарт.

— Единствената ми изрична заповед е да не приближаваш границата, нито да я преминаваш, Том — твърдо продума той. — Сториш ли го — губиш всичко, включително и Шаразад!

— Прав си — кимна другият.

— Това е, желая ти късмет.

Локхарт кимна, усмихна му се приятелски и излезе.

Макайвър затвори вратата зад него. „Дано да съм взел правилно решение — помисли си уморено той; пулсираща болка раздираше главата му. — Наистина би било лудост да ида сам, но все пак… Много ми се иска да съм на неговото място, много!“

Видя Джени на кухненския праг и изненадано възкликна. Върху нощницата си беше наметнала топъл пуловер, беше без очила, очите й бяха някак разфокусирани.

— Страшно много се радвам, че се отказа да го свършиш сам, Дънкан — тихо прошепна тя.

— Какво?

— Хайде стига, глупчо, познавам те прекалено добре. Цяла нощ не мигна, за да стигнеш до някакво решение, аз също — от тревога за теб. Зная, че на твое място бих го сторила или поне бих искала да го сторя. Но Том е млад и силен, Дънкан, сигурно ще се справи. А после дано вземе Шаразад и замине… — Сълзите започнаха да се търкалят по бузите й. — Божичко, толкова се радвам, че не замина!

Тръсна глава, избърса сълзите си и отиде да сложи чайника.

Той се приближи и я прегърна.

— Джени, скъпа, днес може би ще кацне полет 125… Ще заминеш ли с него?

— Разбира се, мили. Ако и ти си в него.

— Но аз…

— Дънкан, моля те да ме изслушаш — обърна се към него тя и се отпусна на гърдите му. — Трима от партньорите ти вече напуснаха страната заедно със семействата си и всички пари, които успяха да измъкнат. Същото стори и шахът, да не говорим за почти всичките ни познати и приятели. Сега бяга дори всесилният генерал Валик, въпреки огромните си връзки и влияние! Мисля, че след събитията в Дошан Тапе и бунта на кадетите тук, в Галег Морги, за нас е крайно време да прекратим всякаква дейност в тази страна и да се махаме!

— Не можем да го направим, Джен — развълнувано извика той, сърцето му до ухото й бясно затуптя и тя отново изпита тревога за състоянието му. — Това би било катастрофа!

— Ще бъде временно, докато положението се нормализира.

— Напусна ли Иран, свършено е с дейността на компанията С-Г!

— Не зная, Дънкан — въздъхна тя. — Решението трябва да вземе Анди, а не ти. Нали той ни изпрати тук?

— Така е, но той поиска моето мнение и аз не можах да му кажа, че трябва да зарежем на произвола на съдбата хеликоптери и оборудване за повече от трийсет милиона долара! При тази бъркотия всичко ще бъде разграбено и изпочупено само за броени дни и ние ще изгубим всичко. Всичко, Джен, включително и вноските ни за пенсия, които също са свързани със С-Г!

— О, Дънкан, не мислиш ли, че…

— Няма да оставя на произвола на съдбата нашите хеликоптери! — твърдо повтори Макайвър и за миг усети паника. — Просто не мога!

— Тогава ги вземи с теб.

— Не можем да го сторим, за Бога! Никой няма да ни издаде разрешение за подобни полети, няма начин да се отпишем от иранския регистър! Просто трябва да изчакаме благоприятна промяна в обстановката!

— Нищо подобно, Дънкан. Освен за компанията трябва да помислиш и за децата! Трябва да заминем, защото, който и да спечели войната, нас ще ни изхвърлят. Особено ако това се окаже Хомейни! — В съзнанието й изплува споменът за речта на този религиозен лидер, произнесена преди време на гробищата: „В името на Аллаха трябва да бъдат отсечени ръцете на всички чужденци!“… Господи!

16

Табриз Едно: 9,30 сутринта.

Червеният рейнджровър напусна портала на ханския дворец и се насочи към възвишенията, по които се виеше пътят за Табриз и Техеран. Зад волана беше Ерики, до него седеше Азадех. Братовчед й полковник Мазарди го бе убедил да не пътува за Техеран в петък.

— Пътят ще бъде изключително опасен — каза му той. — Днес бунтовниците едва ли ще се появят, затова е най-добре да отидете при Негово височество хана и да поискате съвета му.

Полковникът беше началник на местната полиция.

— Разбира се, ще направим това, което решиш ти, Ерики — присъедини се към него Азадех. — Но аз ще бъда наистина щастлива, ако прекараме тази нощ у дома, при татко.

— Братовчедка ми е права, капитане — добави Мазарди. — Сам ще решите как да постъпите, но аз се кълна в Пророка, че безопасността на Нейно височество е толкова важна за мен, колкото и за вас. Ако продължавате да мислите, че трябва да тръгнете утре — направете го. Аз мога да ви уверя, че в момента тук е безопасно. Ще разположа постове навсякъде; ако на този Ракоци или на някой друг молла му мине през ума да се доближи на по-малко от километър до двореца Горгон, горчиво ще съжалява.

— Моля те, Ерики! — настоя с усмивка Азадех. — Нищо не ти пречи да се посъветваше Негово височество баща ми.

Ерики неохотно отстъпи. Арбъри и Дибъл, двамата механици, бяха решили да прекарат уикенда в табризкия хотел „Интернационал“.

— Резервните части ще пристигнат в понеделник, капитане. Старата лисица Макайвър знае, че ако до сряда не ремонтираме нашия 212, ще му се наложи да изпрати друга машина, а това положително няма да му хареса. Ще си седнем на задниците и ще свършим ремонта бързо. Няма от какво да се тревожим — едва ли някой ще посмее да ни закачи, нали сме британски поданици? Не забравяйте, че работим за тяхното правителство, което и да се окаже то. Не сме имали проблеми нито с едните, нито с другите копелдаци, простете за израза. Не ни мислете, ще си седим кротко в хотела и ще ви чакаме да се върнете в сряда. Приятно прекарване в Техеран.

И тъй, Ерики се насочи към покрайнините на Табриз, конвоиран от хората на полковник Мазарди. Просторният дворец Горгон беше в полите на планината, зад високи стени, сред разкошни овощни градини, простиращи се на десетки хектари. С пристигането си събудиха всички обитатели на двореца — втората майка на Азадех, сестрите и племенниците й, слугите и децата на слугите, с изключение на господаря на този дом — Абдула хан, нейният баща. Азадех беше посрещната с радостни сълзи и разтворени обятия, незабавно започнаха да се кроят планове за разкошно пиршество на следващия ден, с което да се отпразнува завръщането й в родния дом след толкова дълго отсъствие. „Какъв ужас, скъпа! Разни бандити и религиозни фанатици се опитват да се промъкнат в именията на баща ти, въпреки че Негово височество е дарил чували с пари и стотици акри плодородна земя за строителството на джамии в Табриз и околностите му!“

Ерики Йоконен беше приет любезно, но сдържано. Всички се страхуваха от този едър като мечка мъж, който лесно се гневеше и беше изключително бърз при боравенето с ножа, отнасяха се с подозрение към предаността му към хората, които считаше за свои приятели, както и към силната му любов към Азадех. Тя беше петото дете на хана, имаше общо шест сестри и едно невръстно братче. Майка й, отдавна починала, беше втората жена на Абдула хан. От този брак баща й имаше и син на име Хаким, когото Азадех обожаваше. С една година по-възрастен от нея, той беше прогонен от Абдула хан и вече години живееше в Хвой, малко градче в северозападната част на страната. Бащата го беше обвинил в предателство и остана непреклонен въпреки клетвите на Азадех и на самия Хаким за неговата невинност.

— Първо ще се изкъпеш, а после ще ни разкажеш всички новини, ама наистина всички! — радостно пърхаха около нея сестрите и. После се оттеглиха сред уюта на огромната, топла и луксозна баня и клюкарстваха до зори, далеч от погледите на мъжете.

— Моят Махмуд не ме е любил вече цяла седмица — оплака се Нажуд, най-голямата от сестрите.

— Сигурно си е намерил някоя друга — изказа предположение една от племенниците.

— Не е. Просто има проблеми с ерекцията.

— Горкичката! Опита ли да му дадеш миди?

— Защо не намажеш гърдите си с розово масло?

— Трябва да го разтриеш с кора от джакарандово дърво, смесена с прах от рог на носорог и мускус!

— Какво е това, за Бога? Никога не съм го чувала, Фацула…

— Стара рецепта, още от времето на Кир Велики. Като младеж този велик владетел имал доста малък пенис, но след като завладял Мидия, изведнъж се прочул с огромните си размери. Тайнственият мехлем получил от върховния жрец на Мидия в замяна на живота му и той го заклел да не го разпространява извън семейството си. Така магическата рецепта се предавала от баща на син в продължение на векове и най-накрая стигнала до Табриз, скъпи сестрички!

— Но кой я използува, скъпа сестричке Фацула? Кажи ми кой, Аллах да те благослови! Моят скапан Абдула има вече само три зъба в устата си и не го е вдигал от месеци!

— Млъквай, Зади! Остави я да говори… Продължавай, Фацула!

— Наистина, Зади, няма защо да се оплакваш от съдбата си. Моят Хасан го вдига сутрин, обед и вечер, не ми остава време дори зъбите си да измия!

— И така, тайната на чудотворния еликсир била купена от прапрадядото на днешния собственик на огромно имение по крайбрежието срещу шепа диаманти…

— Е-е-е!…

— Представяте ли си?… Днес едно малко камъче струва петдесет хиляди риала!…

— Страшно скъпо! Откъде мога да имам толкова много пари?…

— Ще ги вземеш от него, разбира се! След като не можем да сменяме мъжете си, сме длъжни да търсим начини…

— Не се знае обаче дали ще свърши работа…

— Как няма да свърши! Откъде можем да купим този мехлем, скъпа Фацула?

— От пазара. Там има едно магазинче, чийто собственик се нарича Абу Бакра Бин Хасан Бин Саиди. Зная го къде е, още утре ще ви заведа. Ще дойдеш с нас, нали, скъпа Азадех?

— Не, благодаря ти, скъпа сестричке.

Избухна дружен смях, после една от девойките се обади:

— Бедната Азадех не се нуждае от мускус и рог на носорог, а по-скоро от нещо, което действува в обратна посока!

Азадех се смееше с тях, задоволяваше любопитството им по различен начин, тъй като всички постоянно я подпитваха дали мъжът й е надарен пропорционално на огромното си тяло и как тя, толкова нежна и слаба, се справя с него. „Чрез магия“ беше отговорът й за младите и неопитните, „лесно“ — за сериозните. „С невероятен екстаз, сякаш съм се преселила в райските градини“ — за ревнивите и онези, които тайно й завиждаха и я мразеха.

Далеч не всички членове на семейството и одобряваха брака й с този гигант-чужденец. Много се бяха опитали да настроят баща и против този брак, но тя успя да се наложи, като в допълнение разбра кои тук са нейни врагове: доведената й сестра Зади, истинска сексуална маниачка, лъжливата й братовчедка Фацула с нейните вечни фантасмагории и най-вече отровната змия Нажуд — най-голямата й сестра, заедно с не по-малко коварния й съпруг Махмуд, Аллах да ги накаже за злобата им!

— Скъпа Нажуд, страшно се радвам, че съм си у дома, но вече е време за сън — решително се изправи тя.

И тъй, всички си легнаха. Някои щастливи, други тъжни и ядосани, някои сами, други — при омръзналите им до смърт съпрузи. Според Корана всеки мюсюлманин може да има до четири жени, при единственото условие да се отнася еднакво с тях. Само пророкът Мохамед е имал правото да има толкова жени, колкото си поиска. Според легендите той е имал общо единадесет жени, но не едновременно. С някои се разделил, други умрели, трети пък го надживели. Но всички изпитвали благоговение и дълбока почит към него.

Азадех се пъхна в леглото до мъжа си и той се събуди.

— Скъпа, утре трябва да тръгнем колкото е възможно по-рано — каза той.

— Добре — промърмори тя, усещайки как я заливат вълните на съня в удобното и топло легло. — Само да не е преди обяд, тъй като милата ми мащеха ще пролее кофи със…

— Азадех!

Тя не отговори, вече бе успяла да потъне в дълбок сън. Ерики въздъхна и също заспа.

Не тръгнаха в неделя, както бяха намислили. Баща и каза, че искал да поговори с Ерики, и това реши всичко. Днес, в понеделник, след обща молитва начело с баща и, след скромна закуска (кафе, хляб с мед, кисело мляко и варени яйца) най-накрая им позволиха да тръгнат. Изкачиха завоите по хълма, отвъд който започваше главното шосе за Техеран. На пътя им изведнъж се изпречи полицейска бариера.

— Странно — каза Ерики. С Мазарди се бяха разбрали да се чакат тук, но около бариерата не се виждаше жива душа.

— Полицаи — прозя се Азадех. — Никога не са там, където трябва да бъдат.

Пътят се виеше нагоре към прохода. Небето беше синьо и ясно, по върховете на планината пробягаха първите лъчи на слънцето. Но долу, в падината, беше все още тъмно, влажно и студено. Пътят беше хлъзгав и заснежен, но Ерики беше спокоен, тъй като джипът беше с двойно предаване, а в багажника си имаше вериги. Не след дълго минаха и завоя, зад който се намираше базата. Той знаеше, че там няма никой, а разглобеният 212 чака за резервни части. Преди да напусне двореца, безуспешно се опита да се свърже с мениджъра Даяти. Сега това вече нямаше значение. Ерики се облегна назад. Резервоарите на джипа бяха пълни, освен това имаше още шест туби бензин, всяка от които побираше пет галона, напълнени от частната колонка на Абдула.

„Няма да ми е трудно да стигна до Техеран — помисли си Ерики. — А горивото ще ми стигне и за обратния път в сряда, ако изобщо се върна. Новините за това копеле Ракоци наистина са твърде обезпокоителни.“

— Искаш ли малко кафе, скъпи? — попита го Азадех.

— Благодаря. Опитай се да уловиш Би Би Си или „Гласът на Америка“ на къси вълни — добави той и пое горещата чаша от термоса. Радиото пращеше, ловеше само оглушителните съветски станции. Иранското радио все още беше парализирано от стачка, голяма част от предавателите бяха преустановили работа, предаваха редовно единствено военните.

През уикенда се наслуша на слухове — приятели, роднини, търговци и слуги говореха, какво ли не — неминуема съветска инвазия, предстояща намеса на американците, военен преврат в столицата, преминаване на всички генерали на страната на Хомейни, оставка на Бахтияр.

— Глупости! — отсече Абдула хан, масивен шестдесетгодишен мъж с брада, тъмни очи и дебели устни, облечен с разкошно разточителство. — Защо ще си подава оставката Бахтияр? С нея не печели нищо!

— А ако Хомейни постигне победа? — попита го Ерики.

— Значи такава е била волята на Аллаха — отвърна старецът, излегнал се върху дебелия килим в Голямата стая. Личният му телохранител стоеше на крачка зад него. Ерики и Азадех седяха насреща му. — Дори да я постигне, това ще бъде временна победа. Рано или късно армията ще го разбие заедно с всичките му молли. Освен това той е на години и колкото по-скоро го прибере Аллах, толкова по-добре. Вече изпълни ролята си да свали шаха, чието време също беше дошло, но сега трябва да бъде отстранен, тъй като е злобен, тесногръд фанатик, маниак дори повече от шаха… Положително ще очисти далеч повече иранци, отколкото сториха шахските институции.

— Но нима той не е божи пратеник, свещен и чист, какъвто трябва да бъде всеки аятолах? — попита Ерики. — Защо трябва да убива хора?

— Защото е тиран, а така постъпват всички тирани — горчиво се засмя ханът и си взе парче турска халва.

— А шаха, какво ще стане с него? — Макар и да не обичаше хана, Ерики искаше да чуе мнението му. От него до голяма степен зависеше бъдещият му съвместен живот с Азадех в Иран, а той нямаше желание да напуска страната.

— Каквото рече Господ — отвърна ханът. — Мохамад шах направи много за Иран, също като баща си преди. Но през последните няколко години се затвори в себе си, не желаеше да изслушва никого, включително императрица Фарах, която е умна и изключително предана жена. Ако имаше разум, той веднага трябваше да абдикира в полза на сина си Реза. Генералите имат нужда от обединяваща фигура, с удоволствие щяха да го подготвят за реалното поемане на властта. Не забравяй, че Иран е бил монархия почти три хилядолетия, винаги се е подчинявал на владетел с неограничени пълномощия, на тиранин ако щеш, но този владетел е бил сменян само от смъртта. — На дебелите му чувствени устни се появи усмивка. — От династията Каджар, управлявала страната в продължение на сто и петдесет години, само един владетел — моят братовчед, умря от естествена смърт. Ние сме хора ориенталци, за нас насилието и инквизициите са нещо съвсем нормално. Не съдим за живота и смъртта по вашите западни стандарти. — Очите му сякаш потъмняха още повече. — Може би волята на Аллаха е възвръщането на династията Каджар. Под нейно управление Иран беше една процъфтяваща страна.

„Не съм чувал подобно нещо“ — помисли си Ерики, но благоразумно премълча. Не беше негова работа да дава оценки на това, което се е случило или ще се случи в тази страна.

През целия неделен ден предаванията на английското и американското радио бяха заглушавани — нещо, което не беше чак толкова необичайно. Радио Москва се чуваше както винаги отлично, същото беше и с радио „Свободен Иран“, чийто предавател беше оттатък границата, в Тбилиси. В техните емисии на персийски и английски се говореше за „широко въстание срещу незаконното правителство на Бахтияр, наследило сваления шах по нареждане на американските империалисти, начело с лъжеца и войнолюбеца президент на САЩ Джими Картър… Днес Бахтияр се опита да заблуди широките народни маси, като анулира военни поръчки за над тринадесет милиарда долара, направени от сваления шах. Осем милиарда военно оборудване е поръчано в САЩ, в Англия има поръчка за танкове «Центурион» на стойност два милиарда и триста милиона долара, други два милиарда и седемстотин милиона трябва да се заплатят за един германски и два френски ядрени реактора. Тази новина доведе до шок западните правителства и несъмнено ще доведе до заслужена паника на капиталистическите борси…“

— Извинявай за въпроса, татко, но нима Западът наистина ще се срине от нашата криза? — попита Азадех.

— Едва ли — отвърна ханът и лицето му потъмня. — Освен ако руснаците не решат, че сега е моментът да зачеркнат онези осемдесет милиарда долара, които дължат на западни банки, а и не само на тях, и на няколко източни… — От устата му се откъсна кратък ироничен смях, ръката му опипа броеницата от перли, провесена от врата му. — Източните кредитни институти са далеч по-мъдри, разбира се, просто защото не са толкова алчни. Те отпускат заеми при определени гаранции и изобщо не вярват в легенди от сорта на „християнската благотворителност“.

Широко известен беше фактът, че фамилията Горгон притежава огромни, богати на петрол полета в Азербайджан, почти всички акции на „Иран Тимбър“ — най-голямото дървопреработвателно предприятие в страната, огромна част от крайбрежните земи по Каспийско море, почти цялата търговия в Табриз и всички търговски банки в града.

Ерики си спомни слуховете за Абдула хан, които беше дочул, докато се опитваше да получи разрешението му да се ожени за Азадех. Според тях той бе жесток и безмилостен в бизнеса, „най-краткият път да се преселиш в рая е да дължиш няколко риала на Абдула Жестокия и да не ги платиш навреме“.

— Извинявай за въпроса, татко, но анулирането на толкова едри поръчки несъмнено ще доведе до хаос, нали?

— Стига вече с твоите въпроси, цял ден ме разпитваш. Жената трябва да слуша и да си държи езика зад зъбите. Хайде, време е да тръгваш.

Азадех се извини и веднага излезе. Ерики стана с намерението да я последва, но ханът го задържа.

— С теб още не съм приключил — рязко каза той. — Седни и ми кажи защо се страхуваш от някакъв си руснак.

— Не се страхувам от него, а от системата — отвърна Ерики. — Този човек положително е агент на КГБ.

— Защо не го премахнеш в такъв случай?

— Защото това само ще влоши положението. На нас, на базата ни, на „Иран Тимбър“, на Азадех, а дори и на вас самия. Други са го изпратили при мен, той ни познава добре, включително и вас. — Очите му не се откъсваха от лицето на стареца и внимателно следяха реакциите му.

— Познавам много руснаци — и комунисти, и онези, дето бяха преди тях. Всички ламтят за Азербайджан, но иначе са добри клиенти, освен това ни помогнаха в борбата срещу мръсните англичани. Предпочитам ги пред англичаните, защото ги разбирам — добави той с почти неуловима усмивка. — Този Ракоци лесно можем да го премахнем.

— Е щом е толкова лесно — направете го — изсмя се с цяло гърло Ерики. — Премахнете ги всичките и Аллах ще ви бъде благодарен!

— Не е така! — раздразнено отвърна ханът. — Ще ни бъде благодарен Сатаната! Ако ги няма руснаците, Америка ще завладее целия свят, заедно със своите английски лакеи! А нас, иранците, ще ни глътне моментално — нещо, което не успя да стори при управлението на Мохамад шах. Без Съветска Русия, независимо от слабостите й, подлата политика на Америка ще остане без никакъв контрол, тя безпрепятствено ще ни залива с арогантните си джинси, музика, храна, псевдодемокрация и богохулно отношение към жените, реда и законността! Ще попаднем в плен на отвратителната им порнография, глупавата им дипломация и злостното им отношение към исляма.

Ерики съвсем не искаше да влиза в поредния си спор с него, но усети как кръвта му кипва.

— Нали се бяхме разбрали да не…

— Това е истината! — викна ханът. — Това е!

— Не е това, но трябва да ви напомня, че се заклехме във вашия Бог и моите духове да не водим политически спорове, независимо дали става въпрос за вашата страна или за останалия свят!

— Зная — кимна шахът с разкривено от гняв лице. — Но въпреки това трябва да признаеш, че това е истината! — Ръката му се плъзна към дръжката на кинжала, стърчаща от пояса му, телохранителят моментално вдигна автомата си и го насочи в гърдите на Ерики. — Нима ще ме наречеш лъжец в собствения ми дом?!

— Само ви напомням, Височество, какво се заклехме в името на вашия Аллах! — процеди през зъби Ерики. Тъмните кървясали очи бяха впити в лицето му, той беше готов да посегне към собствения си нож, да убие или да бъде убит. Опасността беше съвсем реална.

— Да, да, това също е истина — промърмори най-сетне ханът и гневът изчезна от лицето му така бързо, както се беше появил. Очите му се преместиха към телохранителя, ръката му се повдигна.

— Ти се махай! — гневно процедиха устните му.

Стаята потъна в тишина. Ерики знаеше, че в стената има шпионки, през които ги наблюдават други хора от охраната. Усети потта по челото си, дръжката на широкия нож пареше гърба му.

Абдула хан знаеше, че ножът е там и Ерики ще го използува без никакво колебание. Но сам му беше разрешил да го носи в негово присъствие, защото преди около две години Ерики беше спасил живота му.

Всичко стана, когато посещението на Ерики с деликатната задача да иска ръката на Азадех завърши с пълен провал.

— Не! Аллах да ме пази! Не искам неверници в моето семейство! Напуснете този дом, и то веднага!

Ерики стана от килима със свито сърце. В същия момент зад вратата се чу шум от боричкане, разнесоха се изстрели и в залата връхлетяха двама убийци с автомати, други водеха битка с охраната в дългия коридор. Телохранителят на хана повали единия от тях, но другият го направи на решето с дълъг откос и извърна автомата си към Абдула хан, който седеше на килима, парализиран от ужас. Пръстът му се сви около спусъка, но в следващата секунда вече беше мъртъв. Ножът на Ерики изсвистя и се заби до дръжка в гърлото му. Още преди тялото му да се олюлее, Ерики беше до него, ножът отново се озова в дясната му ръка, лявата стисна автомата. Точно навреме, тъй като в помещението нахлу още един убиец, който откри безразборна стрелба. Ерики стовари автомата в лицето му с такава сила, че главата му почти отхвръкна от раменете, после се втурна навън. Трима от нападателите и двама мъже от охраната агонизираха на пода. Ерики направи няколко огромни скока й настигна последните двама убийци, които се опитаха да избягат, посече ги с мълниеносни удари на ножа си и продължи напред. Едва когато откри Азадех и се увери, че е невредима, кървавочервената пелена пред очите му започна да се вдига и той бавно се превърна в спокойния едър мъж, когото всички познаваха.

Добре помнеше как изчака да се успокои дишането му, а после се върна в Голямата стая, където ханът продължаваше да седи на килима и все още не можеше да се отърси от шока на преживяното.

— Кои бяха тези? — попита го той.

— Убийци. Врагове като онези предатели сред моите хора, които са ги пуснали да влязат! — просъска злобно Абдула хан. — Но по волята на Аллаха вие се оказахте тук и спасихте живота ми, по волята на Аллаха аз все още дишам! Имате съгласието ми да се ожените за Азадех, но при едно условие: аз не ви харесвам, затова и двамата ще се закълнем, аз пред Аллаха, а вие пред това, в което вярвате, че никога няма да обсъждаме религиозни и политически въпроси, независимо дали става въпрос за моя или вашия свят. Само по този начин ще мога да гарантирам, че няма да наредя да ви убият!

Студените черни очи не се отделяха от лицето му. Ръцете на Абдула хан плеснаха, на вратата веднага се появи един прислужник.

— Донеси кафе!

Човекът изчезна, а ханът се обърна към Ерики:

— Оставям настрана въпроса за вашия свят и преминавам на друг, който несъмнено мога да засегна — бъдещето на дъщеря ми Азадех.

Ерики застана нащрек. Не знаеше докъде се простира влиянието на бащата върху поведението на дъщерята, не знаеше и какви съпружески права може да упражнява самият той, докато се намира в Азербайджан и следователно е по-малко или повече зависим от стареца. Ако Абдула й нареди да се разведе и да се прибере в този дом, тя може би ще се покори? Вероятно ще го стори. Сигурно ще го стори и едва ли някога ще каже дума срещу баща си. Помнеше с колко жар защитаваше омразата му към Америка, колко пространно обясняваше причините за нея.

— Баща му насила го изпратил да следва там — разказваше Азадех. — Чувствал се ужасно, трудно учел езика, още по-трудно следвал икономика, а без диплома не можел да се завърне у дома. Баща ми мразел състудентите си, които му се подигравали, защото не умеел да играе техните игри, защото бил пълничък — нещо, което в Иран е признак на благополучие, но обект на подигравки в Америка, защото бавно усвоявал учебния материал. Но най-вече, защото бил принуден да се подлага на унижение, Ерики, наистина принуден! Трябвало да яде нечисти храни, като свинско месо, забранено от нашата религия, да пие бира, вино и концентрати, които също не са ни позволени, да върши недопустими неща и да бъде наричан с недопустими имена. На негово място и аз бих се чувствала така. Моля те, бъди внимателен с него! Нима не ти кипва кръвта, когато си помислиш какво са направили руснаците на твоите родители, на родината ти? Затова те моля да бъдеш търпелив с него! Важното е, че се съгласи с нашия брак!

„Бях достатъчно търпелив — помисли си Ерики, — едва ли съм бил толкова търпелив с когото и да било.“ Усети, че му се иска час по-скоро да приключи този разговор.

— Какво ще решим за моята съпруга, Ваше височество? — попита на глас той. Беше прието да се обръщат към хана с тази титла и той го правеше от време на време.

Абдула хан пусна една пестелива усмивка.

— Естествено е да се интересувам от бъдещето на дъщеря си. Какви са твоите планове след завръщането ти в Техеран?

— Нямам конкретни планове. Просто си мисля, че е разумно да я изведа от Табриз за известно време. Ракоци каза, че те „изискват“ моите услуги. А когато КГБ започне да „изисква“, човек трябва да очисти плаца и да помисли за безопасността си, независимо дали се намира в Иран, Финландия, дори и в Америка. Защото, ако я отвлекат, аз ще се превърна в послушна кукла, изпълняваща безпрекословно всичките им желания.

— В Техеран ще я отвлекат много по-лесно, отколкото тук, ако това са действителните им намерения. Май забравяш, че тук си в Азербайджан, а не във владенията на Бахтияр! — злобно присви устни ханът.

Ерики усети как го обзема безпомощност.

— Зная само едно — трябва да я пазя по най-добрия начин, дори с цената на живота си. И ще го сторя! Докато политическото положение в Иран не се успокои, независимо кой ще постигне това, аз мисля, че тя трябва да напусне страната.

— В такъв случай заминавайте! — отвърна бащата с готовност, която го изплаши. — Ако имаш нужда от помощ, просто трябва да ми изпратиш кодирано съобщение… — Замисли се за миг, после на лицето му се появи иронична усмивка: — Например: „Всички хора са равни!“ Нали това е една от твоите истини за живота?

— Не зная, Ваше височество — предпазливо отвърна Ерики. — Може би е така, може би не… Всичко е в ръцете на Бога.

Абдула хан се изсмя, после стана и го остави сам в просторното помещение. В душата на Ерики се сви хладно кълбо. Беше силно обезпокоен от поведението на този човек, чиито мисли не можеше да разгадае.

— Студено ли ти е, Ерики? — попита Азадех.

— О, не… Не ми е студено — тръсна глава той и с мъка се откъсна от спомените. Моторът тихо мъркаше и джипът без усилие преодоляваше стръмнините на планинския проход. Бяха в подножието на върха, движение и в двете посоки почти липсваше. Скоро стигнаха превала и слънцето ги обля с ярките си лъчи. Ерики плавно превключи скоростите и колата започна да набира скорост по нанадолнището. Построен по заповед на Реза шах, този път беше истинско чудо на техническата мисъл. Беше укрепен, както се укрепва железопътно трасе — с плавни завои, мостове и тунели. Разбира се, на места се стесняваше, платното минаваше на сантиметри от дълбоки пропасти, предпазни парапети липсваха, настилката ставаше хлъзгава от снега. Той превключи на директна предавка и увеличи скоростта, без да надвишава границите на разумното, разбира се. Вече беше доволен, че не тръгнаха през нощта, както бяха намислили.

— Може ли още малко кафе?

Тя с готовност напълни пластмасовата чашка и му я подаде.

— Ще се радвам да видя Техеран. Трябва да купя един куп неща, сестрите ми дадоха цял списък, мама има нужда от крем за лице… А и Шаразад е там…

Той почти не я чуваше, умът му беше зает с мисли за Ракоци, Техеран, Макайвър и следващите му ходове.

Пътят продължаваше да се спуска стръмно надолу, завоите ставаха все по-остри. Той намали скоростта и като погледна в огледалцето за обратно виждане, установи, че зад него има коли. Водеше ги очукан, типично по ирански претоварен автомобил, чийто водач караше прекалено близо зад него и не отделяше пръст от клаксона, макар ясно да виждаше, че няма място за задминаване. Ерики направи опит да изключи от съзнанието си пронизителния звук — така и не можа да разбере защо тези хора, дори самата Азадех, управляват автомобилите си по толкова безразсъден начин. Внимателно навлезе в поредния остър завой, придържайки се плътно вдясно поради липсата на каквато и да е видимост. Пред него се разкри къс прав участък, по който мъчително се изкачваше тежко натоварен камион, задминаван от някаква кола. Ерики веднага натисна спирачките и се приближи плътно до скалата вдясно от пътя. В същия миг онзи зад него даде газ и предприе сляпо задминаване, като не преставаше да натиска клаксона. Двете коли се срещнаха точно на ръба на завоя, врязаха се челно една в друга с ужасяващ трясък, след което се преобърнаха и изчезнаха в тристаметровата пропаст сред ярки пламъци. Ерики се доближи още по-плътно до скалата и спря. Камионът отсреща продължи да преодолява стръмнината, избуча и отмина, сякаш нищо не беше се случило. По същия начин реагираха и останалите шофьори.

Той се изправи на ръба на пътя и надникна в бездната под краката си. Далеч долу, може би на повече от четиристотин метра, пламтяха остатъците от катастрофиралите коли. Беше изключено да има оцелели, а дори да имаше, никой не беше в състояние да им помогне без наличието на специална алпинистка екипировка. Върна се обратно в колата и разстроено поклати глава.

— Иншаллах, скъпи — тихо каза Азадех. — Такава е била Божията воля.

— Нищо подобно, това си беше проява на чисто човешко тъпоумие!

— Несъмнено имаш право, любими — незабавно се съгласи тя, виждайки ясно, че е ядосан, но без да разбира защо. По подобен начин не разбираше и повечето от мислите, които минаваха през главата на този странен мъж, който й беше станал съпруг. — Напълно си прав, Ерики, това наистина беше човешко тъпоумие. Но то беше предизвикано по волята на Аллаха, който е пожелал да отнеме живота на тези безумци. Ако не беше така, пътят несъмнено щеше да е чист и за двамата. Ти си прав.

— Наистина ли? — уморено попита той.

— Разбира се, Ерики. Съвсем прав!

Продължиха пътя си. Минаваха през ужасяващо бедни селца с тесни и кални улички, край които се издигаха схлупени колиби от кирпич. Тук-там стърчаха минаретата на бедни джамии, край които се ровеха мръсни овце и кози, кълвяха проскубани кокошки. Над тях летяха облаци мухи, които все още не бяха опасни, но през лятото положително щяха да разпространят поредната епидемия. Мръсните, задръстени вади бяха пълни с фекалии и отпадъци, в тях се ровеха кучета, много от които бяха болни от бяс. Все пак имаше сняг, който милостиво прикриваше ужасяващата грозота на бедността, а планините наоколо бяха наистина живописни в своето студено великолепие.

В купето беше топло и приятно. Азадех беше облечена в модерна скиорска грейка с подплънки, под която се виждаше син кашмирен пуловер. На краката си носеше топли къси ботушки. Стана й горещо, свали якето и вълненото кепе от главата си. Бухналите й черни коси се разпиляха по раменете. Около пладне отбиха до бистър планински поток и хапнаха. В ранния следобед навлязоха в долина, пълна с овощни дръвчета, предимно ябълки, круши и череши, голи и грозни без зеленината си. Не след дълго навлязоха в предградията на Казвин — около сто и петдесет хиляден град с безброй джамии.

— Колко джамии има в Иран, Азадех? — попита Ерики.

— Някой ми беше казал, че са около двайсет хиляди — сънливо отвърна тя и бавно огледа околността. — О, вече сме в Казвин! Добре се движиш, Ерики! — Лицето й се разкриви от широка прозявка, тя намести главата си на облегалката и отново задряма. След малко до ушите му долетя съненият й глас: — Двайсет хиляди джамии и петдесет хиляди молли… така казват. С тази скорост ще бъдем в Техеран след около два часа…

Думите замряха в гърлото й, той се усмихна. Вече се чувствуваше по-уверен, изпитваше задоволство, че по-голямата част от пътуването е вече зад тях. След Казвин пътят беше хубав и широк, до Техеран едва ли щяха да имат повече проблеми. Абдула хан притежаваше множество жилищни блокове и отделни къщи в Техеран, голяма част от които бяха дадени под наем на чужденци. Няколко беше запазил за нуждите на семейството си. На Ерики каза, че може да използува един от апартаментите му, разположен недалеч от офиса на Макайвър.

— Много ви благодаря — поклони му се Ерики, а Азадех учудено поклати глава.

— Не зная защо е толкова любезен — сподели по-късно тя. — Това… това просто не е в неговия стил. Той те мрази, мрази и мен, независимо от опитите ми да му угодя.

— Теб не мрази, Азадех.

— Извинявам се, че ще изразя несъгласие с думите ти, но той наистина ме мрази. Пак ще ти кажа, скъпи, че срещу мен го насъска голямата ми сестра Нажуд, същото стори и по отношение на брат ми. Тя и проклетият й мъж. Не забравяй, че майка ми е била втората съпруга на баща ми, два пъти по-млада от майката на Нажуд и два пъти по-красива от нея. Умря, когато бях само седемгодишна, но въпреки това Нажуд ме ненавижда, макар никога да не го показва открито. Ерики, ти никога няма да разбереш колко прикрити и лицемерни са иранските жени, по какви изтънчени начини постигат влиянието си над мъжете, колко жестоки и отмъстителни могат да бъдат! Нажуд е по-лоша от змия, тя е причината за омразата на баща ми! — Красивите й зеленикави очи се изпълниха със сълзи. — Когато бях малка, татко наистина ме обичаше, обичаше и брат ми, бяхме неговите любими деца! Стоеше повече при нас, отколкото в двореца. После, след смъртта на мама, ние също се преместихме в двореца. Никой от доведените ни братя и сестри не прояви някакво съчувствие към нас, скоро всички ни намразиха. И за всичко е виновна Нажуд, Ерики!

— Азадех, ти се съсипваш, като мислиш постоянно за това — отвърна той. — Зарежи я тази Нажуд, просто я забрави! Тя няма власт над теб, освен това пак ти казвам, че нямаш никакви доказателства за обвиненията си.

— Не ми трябват доказателства, просто зная, че е така. И никога няма да го забравя.

Ерики остави нещата дотук. Нямаше никакъв смисъл да дълбаят причините за пораждането на сложните отношения в голямото семейство на хана, довели до много насилие и сълзи. Макар че не беше излишно да я оставя да излива огорчението си от време на време, просто за да не се трупа в душата й.

Навлязоха в центъра на Казвин, град, който не се различаваше по нищо от своите ирански събратя — мръсен, шумен, задръстен от автомобили, с неизбежните канавки на откритата канализация, запълнени от нечистотии. Тези тук все пак бяха около метър дълбоки, дъното им беше циментирано и под леда и мръсотията пълзеше тънка струя течаща вода. Именно тази вода използуваха местните жени, за да перат, а понякога дори и за пиене. Зад канавките се издигаха стените — безкрайните стени, зад които се криеха иранските къщи и градини. Някои от тях бяха високи и солидни, други — ниски и окаяни, но всеки имот беше задължително ограден. Самите къщи бяха като във всички ирански градове — на два етажа, бетонни или тухлени правоъгълници с малко или напълно липсващи прозорци. Само единици бяха снабдени с течаща вода, електричество и канализация.

Движението стана интензивно и хаотично. Около тях се блъскаха велосипеди, мотоциклети, автобуси, камиони и коли от всички възможни марки и модели, стари и очукани, някои от тях нашарени в невероятни цветове от претенциозните си собственици. През последните години Ерики беше минавал много пъти оттук и много добре знаеш в какво безнадеждно задръстване може да попадне. Но друг път нямаше, отдавна замисленото околовръстно шосе все още съществуваше само на чертожната маса. Той мрачно се усмихна, опитвайки се безуспешно да изключи невъобразимия грохот от слуха си. Околовръстно шосе никога нямаше да има, понеже жителите на Казвин нямаше ла могат да спят от евентуално настъпилото спокойствие. Заедно с обитателите на градчето Рашт, разположено на брега на Каспийско море, местните хора бяха обект на безброй вицове и закачки.

Мина покрай една обгоряла кола, зарязана направо на пътя, и сложи касетка с музика на Бетховен. И това не помогна — шумът наоколо продължаваше да бъде все така невъобразим.

— Този път е по-лошо от обикновено, няма ли полиция? — събуди се Азадех. — Жаден ли си?

— Не, благодаря — отвърна Ерики и й хвърли кос поглед. — Обаче съм гладен… за теб!

Тя се засмя и стисна ръката му.

— Аз не съм гладна, а по-скоро ненаситна!

— Чудесно! — усмихна се той. Както винаги, когато бяха заедно, и двамата се чувстваха прекрасно.

Както обикновено пътната настилка беше в отчайващо състояние. Дупките по нея бяха следствие както от износеност, така и от безкрайните ремонти, които рядко бяха обозначени със знаци или предпазни бариери. Ерики завъртя волана, за да избегне поредната дупка, после се хлъзна покрай поредната изоставена кола, избутана небрежно встрани. В същия миг срещу тях изскочи боядисан в ярки цветове раздрънкан камион с включен клаксон. Калниците му едва се крепяха, привързани с тел, гърлото на резервоара беше запушено с мръсен парцал, а кабината нямаше нито врати, нито стъкла. Каросерията му беше пълна с дърва за огрев, натрупани на висока, нестабилна купчина, върху която сякаш по чудо се крепяха трима мъже. Шофьорът беше наметнат с необработена овча кожа, а до него се бяха натикали още двама души. Всички го гледаха намръщено, клаксонът продължаваше да пищи. Ерики се плъзна край тях, после нави волана вдясно и почти спря на ръба на канавката, за да даде път на идващия насреща автобус. И този шофьор го гледаше злобно, пътниците вътре не бяха настроени по-различно. Един заканително размаха юмрук към джипа, друг го напсува.

„Никога досега не сме имали такива проблеми“ — загрижено помисли Ерики. Където и да погледнеше, срещаше все същите разгневени очи. Беше принуден да напредва изключително бавно и внимателно, тъй като между колите, автобусите и камионите се мушеха рояци очукани мотоциклети и велосипеди, които запълваха всяка педя свободно пространство. Всеки сам си измисляше правилник за движение, тук не важаха никакви общоприети норми. В един момент от страничната уличка пред него започна да се точи стадо овце, което окончателно задръсти движението. Посрещна го хор от оглушителни клаксони, шофьорите проклинаха овчарите, овчарите проклинаха шофьорите, всички бяха изпълнени с нетърпение и злоба.

— Проклет трафик, глупави овце! — викна окончателно разсънилата се Азадех. — Натисни клаксона, Ерики!

— Имай търпение! — извика той, принуден да крещи сред невъобразимата шумотевица. — Не мога да направя нищо! — Продължаваше да усеща недружелюбните погледи върху себе си.

Половин час му беше необходим, за да измине триста метра, в потока полуспрели превозни средства се включваха нови и нови коли, изскачащи от тесните странични улички. Ерики се залепи зад някакъв автобус, който неумолимо си пробиваше път напред, без да го е грижа, че калниците му дращят по колите вляво, а десните му колела почти висят над канавката. Край джипа безгрижно се промушваха мотоциклетисти, кормилните им ръкохватки дращеха по стъклата и боята, не прощаваха и на другите коли. Спираха за миг, колкото да отвърнат на нечия ругатня или да ритнат някоя изпречила се на пътя им овца, после продължаваха. Колата зад тях опря предната си броня в джипа, шофьорът й яростно натисна клаксона и Ерики за пръв път усети как кръвта му завира. „Изключи слуха си — заповяда си той. — Успокой се, нищо не можеш да направиш! Успокой се!“

Откри, че му е все по-трудно да се подчинява на собствената си воля. След още половин час стадото свърна встрани и движението помръдна. Но зад следващия ъгъл ги чакаше поредната изненада — платното беше прорязано от триметров необозначен изкоп, на дъното проблясваше мръсна вода. Край него клечеше групичка работници и си разменяше обидни реплики с разгневените шофьори.

Беше невъзможно да се премине и цялото движение волю-неволю се отби в тясна странична уличка. Автобусът отпред не можа да вземе завоя и започна да прави маневра сред яростните крясъци и воя на клаксони. Ерики даде на заден ход, за да му направи място, в този миг синята кола зад него изскочи вляво и се опита да влезе в противоположното платно. Колата, която идваше оттам, закова на място, подхлъзна се и едното й колело хлътна в канавката. Движението се блокира напълно.

Вбесен, Ерики дръпна ръчната спирачка и изскочи навън. Приближи се до закъсалата кола, грабна задницата й и я върна на пътя. Никой не направи опит да му помогне, всички псуваха и вдигаха ужасен шум. Той тръгна към синята кола, но в този момент автобусът приключи с маневрата и освободи малко място. Шофьорът на провинилата се кола му показа среден пръст, отпусна съединителя и профуча напред. Ерики стисна юмруци и бавно се върна в джипа.

— Вземи — рече Азадех и му подаде чаша кафе.

— Благодаря — пое чашата той и продължи да шофира с една ръка. Синята кола не се виждаше никъде, движението отново се забави. Когато яростта му премина, той подаде на жена си празната чаша и тихо каза: — Ако го бях докопал, щях да разбия на части скапаната му бричка!

— Зная, скъпи. Но забелязваш ли колко враждебно ни гледат всички?

— Да.

— Защо? Поне двайсет пъти сме минавали през Казвин… — Млъкна и рязко се наведе напред, тъй като нещо изсвистя и се залепи за предното стъкло. Бяха изпражнения. Ерики изруга, пресегна се пред Азадех и заключи вратата й.

— Какво става, по дяволите? — промърмори той. — Сякаш сме си закачили американското знаме на радиатора и размахваме портрети на шаха!

Отнякъде изсвистя камък и с трясък удари ламарината на купето. Автобусът пред тях се размърда и бавно навлезе в широк площад с джамия в средата. Около нея бяха наредени сергии, от двете им страни се точеха плътни потоци коли. За облекчение на Ерики скоростта леко се увеличи. Движението беше все така претоварено, но колите не спираха и той включи на втора, насочвайки се към изхода за Техеран в противоположния край на площада. Но преди да стигне там, скоростта отново спадна до темпото на пълзене, тъй като в двата реда коли се включваха все повече и повече таратайки, изскачащи от страничните улички.

— Никога не е било толкова зле — промърмори той. — Какво ни задържа, по дяволите?

— Сигурно пак катастрофа — неспокойно промълви Азадех. — Или някакъв ремонт… Не е ли по-добре да се върнем? В обратна посока движението не е толкова натоварено.

— Имаме много време — успокоително я погледна той. — След няколко минути ще се измъкнем от тази бъркотия. Излезем ли от града, всичко ще е наред.

Но пред тях бавно се оформяше ново задръстване. Двете редици коли бавно се сливаха в една, виковете и ругатните се увеличаваха. Бяха почти на изхода, когато край тях се появи банда хлапаци, крещящи някакви непонятни лозунги. Един от тях заблъска по стъклото и завика:

— Американска свиня, куче!

Към виковете се присъединиха жени в галабии, свирепо размахващи юмруци. Ерики беше като запечатан във вътрешността на джипа — нито можеше да излезе, нито да се придвижи напред. Колата продължаваше да пълзи заедно с останалите; той усети как го обзема безсилна ярост. По покрива забарабаниха юмруци, колата вече беше почти напълно обкръжена от тълпата, няколко мутри се кривяха откъм страната на Азадех и правеха неприлични жестове, един от тях се опита да отвори вратата. Мръсен хлапак скочи на предния капак, подхлъзна се и падна пред джипа. Успя да изпълзи встрани миг преди Ерики да го сплеска на земята.

Автобусът отпред спря. Веднага настана ужасна бъркотия, тъй като тълпата желаещи да се возят го обсади и препречи пътя на онези, които искаха да слязат. В този момент пред Ерики се откри празно пространство и той светкавично натисна педала на газта. Някакъв тип отскочи встрани, а джипът с рев се понесе покрай спрелия автобус, като по чудо не уби няколко зяпащи мърльовци, които се мушкаха сред колите, и свърна вдясно. Малката уличка се оказа празна, сякаш Бог изведнъж беше решил да се смили над тях. Ерики я прекоси за минута, сви вдясно, избягвайки на косъм няколко мотоциклета, и продължи по съседната пряка. Скоро разбра, че се е залутал безнадеждно сред кривите мръсни улички на града. Без да губи присъствие на духа, той продължи да кара напред, ориентирайки се за посоката единствено по местоположението на слънцето. Излезе на една по-широка улица, смеси се с потока от коли и той го отведе до булевард, който познаваше. Отново излезе на широк площад с джамия в средата, после пое по пътя за Техеран.

— Вече всичко е наред, Азадех — рече той. — Онези бяха просто хулигани!

— Да — кимна тя. — Трябва да ги бичуват!

Ерики продължаваше да изучава лицата на хората, които се трупаха край джамиите, по пазарите и тесните улички, опитвайки се да разбере причината за тяхната враждебност. „Нещо се е променило — помисли си той. — Но какво?“ После стомахът му изведнъж се сви и той разбра всичко.

— Откакто напуснахме Табриз не срещнахме нито един войник, да не говорим за военен камион — промълви той.

— Наистина — изненадано го погледна Азадех.

— Нещо се е случило, при това нещо сериозно!

— Война? Руснаците са преминали границата? — Лицето й стана пепеляво.

— Едва ли. В такъв случай на север ще се насочват войски, ще летят самолети… — Той й хвърли кратък поглед и успокоително добави: — Сигурно не е нещо страшно. А ние скоро ще бъдем в Техеран, там е Шаразад и още куп твои приятелки. Крайно време е да смениш обстановката. Може би ще ми разрешат отпуската, която ми се полага, и ще заминем за Финландия за една-две седмици…

Напуснаха центъра на града и навлязоха в предградията — все същите руини, все същите грозни огради, все същите дупки над вадите с изпражнения. Но пътят беше широк, с четири платна, и макар че движението все още беше бавно — едва тридесетина километра в час, той престана да изпитва тревога от ново задръстване. Малко по-нататък беше отклонението за Абадан и Керманшах, което щеше да отнеме голяма част от автомобилите. Очите му по навик пробягаха по уредите на арматурното табло, отново му се прииска да е във въздуха, далеч от тази човешка гмеж. Бензиномерът показваше, че в резервоара има малко повече от една четвърт. Скоро ще трябва да зареди, но това не беше проблем, тъй като бензин имаше предостатъчно.

Намали скоростта, за да мине покрай небрежно, спрял насред шосето камион, и по челното стъкло изтропа нова порция боклуци, хвърлена кой знае от кого.

— Ерики, може би ще е по-добре да се върнем обратно в Табриз — промълви Азадех.

— Не — поклати глава той, доловил със задоволство страх в гласа й. За пръв път му се случваше такова нещо. — Ще стигнем до Техеран ще видим какво е положението и тогава ще решаваме.

Тя се наведе към него и сложи ръка на коляното му.

— Онези хулигани ме уплашиха, Господ да ги накаже! — промълви тя, пръстите на другата й ръка нервно прехвърляха зърната на изумрудената огърлица, която висеше на врата й. Повечето иранки носят изумруд или топаз срещу уроки. — Какви кучета, Господи! Да горят в пъкъла, мръсниците! — Очите й се спряха на пустия портал на голямата военновъздушна база край града и тя учудено попита: — Защо и тук няма войници?

— И аз си задавам този въпрос — отвърна Ерики.

Вдясно се появи отклонението за Абадан и Керманшах, което пое голяма част от автомобилния поток. Край него се точеше ограда от бодлива тел, с каквито бяха оградени повечето главни пътища в Иран. Те имаха предназначението да не позволяват на хората и добитъка да пресичат, където им хрумне. Катастрофите бяха ежедневно явление, при това катастрофи с ужасно висока смъртност.

„Съвсем нормално за страна като Иран — помисли си Ерики. — Като онези нещастни глупаци, които паднаха в планинската пропаст сутринта. Никой няма да съобщи за катастрофата, никой няма да знае къде са изчезнали, никой няма дори да ги погребе. Това ще сторят лешоядите и подивелите кучета.“

— Виж! — изведнъж извика Азадех и посочи с ръка напред.

На стотина метра пред колата имаше полицейска бариера, край която се движеха мъже в парцаливи цивилни дрехи; някои въоръжени. Бариерата беше поставена на входа на бедно безименно селце. Край пътя имаше няколко сергии, отсреща — празна поляна. Между мъжете около бариерата се въртяха жени с черни галабии, подскачаха невръстни деца. Колите пред тях спираха, пътниците подаваха документите си за проверка и продължаваха. Няколко коли бяха отбити встрани на поляната и групи въоръжени мъже разпитваха хората в тях.

— Не са Зелени ленти — отбеляза Ерики.

— Но не са и молли, аз поне не виждам нито един…

— Аз също.

— Значи са от Туде, муджахидини или федаини…

— По-добре си приготви личната карта — усмихна й се окуражаващо той. — Сложи си якето и шапката, защото ще отворя прозореца и може да настинеш. — Не се тревожеше толкова от настинката, колкото от извивката на гърдите й под стегнатия пуловер, от деликатното й тънко кръстче и от предизвикателно разпуснатите й коси.

Отвори жабката и измъкна от там малък, но остър сгъваем нож, който пъхна в ботуша си. Другият, големият, както винаги беше под якето му, затъкнат в колана на гърба.

Най-сетне дойде и техният ред. Мръсни брадясали мъже наобиколиха рейнджровъра. Някои от тях бяха с американски автоматични пушки, един носеше „Калашников“. Имаше и няколко жени, от които се виждаха само очите — всичко останало беше плътно покрито от мръсносиви галабии. Тези очи се отправиха с неодобрение към младата жена в колата.

— Документите! — каза заповеднически на фарси един от брадатите и се наведе към прозорчето. Вътрешността на колата се изпълни от лошия му дъх, примесен с вонята на непрано бельо. Азадех гледаше право пред себе си.

Ерики любезно подаде личните им карти. Мъжът ги пое, хвърли им един празен поглед и ги подаде на някакъв младеж, който очевидно можеше да чете. Останалите чакаха и ги зяпаха, потропвайки с крака, за да се спасят от хапещия студ. Младежът най-сетне вдигна глава от документите и дрезгаво каза:

— Тоя е чужденец от някаква си Финландия. Идва от Табриз и не е американец.

— На мен ми прилича на американец — обади се някой.

— Жената се казва Горгон и е негова съпруга… поне така пише в документите им.

— Аз наистина съм негова съпруга — остро се обади Азадех. — Аз…

— Някой да те е питал? — грубо я прекъсна първият мъж. — Твоята фамилия е Горгон — същата като на един известен богаташ, говориш учено и сигурно си враг на народа!

— На никого не съм враг! Аз…

— Млъквай! Жените трябва да са скромни и да се покриват дори в една социалистическа държава! — После се обърна към Ерики и попита: — Къде отивате?

— Какво казва, Азадех? — попита Ерики. Тя му преведе.

— Техеран — спокойно се обърна към нехранимайкото той. — Азадех, кажи му, че отиваме в Техеран. — Очите му бързо преброиха оръжията — шест пушки и един автомат. Отзад го блокираха други коли, все още не беше време за измъкване.

Тя преведе и добави:

— Моят съпруг не говори фарси.

— Откъде да сме сигурни в това? Откъде да сме сигурни, че сте съпрузи? Къде ви е брачното свидетелство?

— Не го нося със себе си. А това, че съм омъжена, го пише в личната ми карта.

— Но това е карта, издадена от властите на шаха, значи е невалидна. Къде е новата?

— Кой трябва да ми я издаде и подпише? — гневно попита тя. — Хайде, върнете ни документите и ни пуснете да минаваме!

Решителността й видимо ги впечатли и мъжът разколебано каза:

— Моля ви, трябва да разберете… има много шпиони и врагове на народа, които трябва да бъдат заловени…

Сърцето на Ерики се сви. Изпити лица, принадлежащи на хора, сякаш изплували от мрачното Средновековие. Изпити и грозни. Към джипа се приближиха още мъже, един от тях гневно вдигна ръка пред прииждащите коли и камиони, които покорно спираха за проверка и търпеливо чакаха реда си. Тук липсваше какофонията на клаксоните, над множеството бе надвиснала угнетяваща тишина.

— Какво става тук? — Нисък, як мъж си проби път с рамо през тълпата, която почтително се отдръпваше пред него. На рамото му се поклащаше къс автомат чехословашко производство. Обясниха му случая и му подадоха документите на двамата пътници. Лицето на мъжа беше кръгло и небръснато, очите — черни, а дрехите му — стари и мръсни. Изведнъж откъм поляната проехтя изстрел и всички извърнаха глави.

До малка кола, отбита за проверка, на тревата лежеше мъжко тяло, над него се беше надвесил един от местните с автоматичен пистолет в ръка. Вторият пътник беше затиснат до колата с вдигнати ръце. Той изведнъж смъкна ръцете си и хукна да бяга през тълпата, мъжът с пистолета стреля по него, не улучи и отново стреля. Този път беглецът извика и се строполи, краката му конвулсивно заритаха. Стрелецът бавно го доближи и спокойно изпразни целия пълнител в тялото му.

— Ахмед! — викна ниският. — Защо хабиш куршумите, като можеш да свършиш работата и с крака? Какви са тия?

— Агенти на САВАК — отвърна Ахмед и тълпата доволно зашумя.

— Глупак! — изруга го ниският. — Защо тогава ги отърваваш толкова бързо? Я ми дай документите им!

— Кучите синове имат документи на техерански търговци, но аз агентите на САВАК ги надушвам от километър! Искаш ли фалшивите им документи?

— Не, скъсай ги — кратко нареди ниският и отново се извърна към Ерики и Азадех. — Така ще ликвидираме всички врагове на народа!

Азадех замълча. Личните им карти продължаваха да се поклащат в грубите пръсти на мъжа. „Господи, дано не решат, че и нашите документи са фалшиви!“ — изтръпна вътрешно тя.

Ниският приключи с огледа на документите и изгледа последователно първо Ерики, после нея.

— Вие твърдите, че сте Азадех Горгон Йо… Йоконен, негова съпруга, така ли?

— Добре — рече той и пъхна личните карти в джоба си. — Кажете му да закара джипа ей там на тревата, ще го претърсим.

— Но…

— Веднага! — заповяда с нетърпящ възражение тон ниският и стъпи на бронята с мръсните си ботуши, без да го е грижа за боята. Очите му се спряха на синия кръст на бял фон, който беше нарисуван на покрива на джипа. — Това пък какво е?

— Финландското знаме — поясни Азадех. — Съпругът ми е финландец.

— Защо е тук?

— Харесва му да го вижда от време на време. Ниският се изплю и отново посочи към поляната. — По-бързо! Ей там! — Ерики намери едно празно място и спря, онзи скочи на земята и нареди: — Вън! Искам да претърся колата ви за оръжие и контрабанда!

— Нямаме такива неща… — понечи да протестира Азадех.

— Изпълнявайте! — прекъсна я мъжът. — А ти, жено, си дръж езика зад зъбите! — Последната му реплика предизвика одобрително съскане сред женската част от зяпачите. Палецът му ядосано се стрелна към сгърчените върху поляната тела. — Народното правосъдие е бързо и окончателно, не забравяй това! — После пръстът му се насочи към Ерики: — Кажи на твоя съпруг-чудовище какво означава това… ако изобщо ти е съпруг!

— Ерики, той казва, че народното правосъдие е бързо и окончателно и не бива да забравяме това — започна да превежда Азадех. — Ние… ние трябва да слезем от колата, защото искат да я претърсват… Моля те, запази спокойствие!

— Добре — кимна Ерики. — Ела да слезеш през моята врата. — С тези думи той скочи на земята, извисяваше се с две глави над тълпата. Протегна ръка и обви раменете на съпругата си, предпазвайки я от тълпата мъже, жени и деца, която се блъскаше около тях. Вонята на отдавна некъпани тела беше непоносима. Усети, че Азадех трепери въпреки усилията си да запази спокойствие. Безмълвно гледаха как ниският и още няколко брадясали типове нахълтват в безупречно почистената кола и стъпват по седалките с калните си ботуши. Други отвориха багажника и започнаха да изхвърлят навън чантите и саковете им. Един бръкна с мръсните си ръце в една от чантите на Азадех и измъкна оттам фино бельо. Тълпата неодобрително зашумя. Една от мръсните вещици протегна ръка да докосне косата й. Азадех рязко се дръпна. Ерики се завъртя да я прикрие с тялото си, срита онези, които отказаха да им направят място, и те започнаха да викат от болка. Виковете им разгневиха задните редици на дрипльовците, те се натиснаха напред и започнаха да крещят заплашително.

Изведнъж, за пръв път в живота си, Ерики разбра, че не е в състояние да защитава Азадех. Знаеше, че може да убие поне дузина, преди сам да падне, но това нямаше да й помогне. Безпощадността на откритието беше зашеметяваща.

Краката му изведнъж омекнаха, изпита неудържимо желание да уринира, миризмата на страха го задави. С огромно усилие на волята преодоля гадните пристъпи. Безмълвно гледаше как разграбват нещата им. Брадати дрипльовци се заклатушкаха под тежестта на тубите с бензин и изчезнаха сред тълпата. Без тези туби той никога нямаше да стигне до Техеран, тъй като бензиностанциите не работеха. Направи опит да раздвижи краката си, но те отказаха да се подчинят, същото беше и с устата му. Един от дрипльовците изкрещя нещо на Азадех, тя безмълвно поклати глава. Викът му бе поет от тълпата, която ги притисна отвсякъде. Ноздрите му се изпълниха с вонята на нечисти тела, в ушите му кънтяха непонятните викове на фарси.

Ръката му продължаваше да обгръща раменете й, тя вдигна глава и му каза нещо, но той не чу нито дума сред ужасните крясъци. Единственото, което видя, беше смъртният ужас в очите й. Направи нов опит да разшири пространството около себе си, но отново не успя. Отчаяно се опита да потисне надигащото се в душата му клаустрофобично желание да се бие, да се бие до смърт за малко жизнено пространство. Знаеше, че започне ли веднъж, спиране няма. Тълпата ще я унищожи. Все пак не успя да сдържи едно рязко движение на свободния си лакът и тъпакът, притискащ го изотзад, се свлече в калта с тихо изхълцване. За щастие в същия миг към Азадех си проби път някаква тлъста дърта вещица, която крещеше нещо и се опитваше да сложи част от мръсната си галабия върху гърдите й. Тълпата я поощряваше с победоносен рев и никой не забеляза падналия мъж.

Очевидно я караха да облече мръсната галабия, а тя беше напълно объркана. Никога в живота си не беше се сблъсквала с подобно отношение, никой не я беше заплашвал и унижавал по този начин. За пръв път попадаше в такава близост със селяни, при това враждебно настроени.

— Облечи го, кучко!…

— Облечи галабията в името на Аллаха!

— Не в името на Аллаха, жено, в името на народа…

— Аллах е велик, подчини се на…

— Пикая ти на Аллаха, да живее революцията!

— Покрий си косата, курво!

— Изпълни заветите на Пророка, да бъде благословено името му!…

Заедно с виковете започна да се увеличава и натискът срещу тях. Безброй крака тъпчеха агонизиращия на земята мъж, но никой не му обръщаше внимание. Някой се опита да откопчи ръката на Ерики от рамото на Азадех и тя усети как другата му ръка се хлъзга към гърба да извади ножа…

— Не, Ерики, не! Ще те убият!

Изпаднала в паника, Азадех рязко блъсна дебелата вещица, която се опитваше да нахлузи галабията през главата й. Това някак отрезви околните дрипльовци и виковете замряха на устните им. Но онези отзад продължаваха да напират, настана невъобразима бъркотия. Ерики и Азадех успяха някак си да разширят свободното пространство около себе си, макар че продължаваха да бъдат плътно обкръжени от всички страни. Тя не вдигаше глава към лицето му, само се притискаше конвулсивно в масивното му тяло. Някакъв тип си сложи един от сутиените й пред гърдите и тромаво започна да подскача. Тълпата го възнагради с буйни овации.

Вандалщината продължаваше. Изведнъж Ерики усети, че нещо наоколо се променя. Ниският мъж и помощниците му бяха престанали да се ровят в колата и гледаха към Казвин. После се отдръпнаха и след миг се смесиха с тълпата. Останалите край бариерата мъже скачаха в колите си и поемаха с пълна скорост по пътя за Техеран. Селяните също обърнаха очи към пътя, виковете им бавно затихнаха. В далечината се появи тълпа, предвождана от молли, която започна да пресича шосето, без да обръща внимание на движещите се по него коли. Почти всички бяха въоръжени. С викове „Аллах акбар“, „Аллах и Хомейни“ те се втурнаха към бариерата.

Разнесоха се изстрели, откъм бариерата им отвърнаха със същото, миг по-късно двете групи се смесиха и подеха жестока битка с камъни, тояги, вили и ножове. Селяните хукнаха към къщите си, хората от колите изскочиха навън и се проснаха в калта, търсейки закрила от свистящите във всички посоки куршуми.

Ерики бавно излезе от парализата. Бутна Азадех към колата, събра набързо част от разхвърляните им в калта вещи, хвърли ги отзад и затръшна вратата. Пет-шест дрипльовци, се приближиха с очевидната цел да си вземат нещо от багажа, но той ги разблъска, скочи зад волана и завъртя стартера. Включи на заден ход, заобиколи мястото, което за малко не се превърна в техен гроб, после включи на първа и с рев се понесе по поляната успоредно на пътя. Напред и малко вдясно забеляза ниския с още трима от помощниците му — забързано, се качваха в някаква таратайка. Спомни си, че документите им останаха у тях, понечи да спре, но после тръсна глава и с пълна газ се насочи към дърветата, които растяха край шосето. Видя как ниският сваля, автомата от рамото си, прицелва се и стреля.

Откосът мина високо, Ерики рязко извъртя волана и насочи тежката машина към нападателя. Онзи беше зает да сменя пълнителя и успя да го стори в мига, в който масивната броня го сплеска на пихтия в собствената му кола. Пръстът му все пак успя да натисне спусъка и джипът бе обсипан с куршуми. Стрелбата спря, докато не свършиха патроните в пълнителя, рейнджровърът беше целият изподупчен, челното му стъкло стана на сол. Побеснял, Ерики даде на заден ход и блъсна колата. Тримата помощници на ниския също намериха смъртта си, а той понечи да скочи и да довърши всеки, който му се изпречи, с голи ръце. За щастие погледът му се плъзна по огледалцето за обратно виждане и той видя, че към колата тича разгневена тълпа. Затръшна вратата, даде на заден ход и изчезна. Рейнджровърът е машина точно за такива терени — тежките му грайферни гуми с лекота преодоляваха неравностите и дупките. След броени секунди бяха сред закрилата на рядката горичка. Ерики превключи скоростите и задействува предния мост. Джипът тромаво преодоля канавката, разкъса телената мрежа и излезе на пътя. Ерики изключи предния мост, смени скоростите и полетя напред.

Измина доста километри, преди кървавата пелена да се вдигне от очите му. Потръпна от ужас, като си спомни дъжда от куршуми, с който беше засипан джипът, едва сега си даде сметка, че до него е и Азадех. Погледна вдясно, очаквайки най-лошото. Но тя беше непокътната, свита ниско на седалката, парализирана от ужас. Покривът и предното стъкло над нея бяха прорязани от куршуми, лицето й му се стори чуждо под гадната сива наметка — сякаш беше една от хилядите безлични ирански жени, които срещаше всеки ден.

— О, Азадех! — изстена той и я притегли с дясната ръка към себе си. Намали скоростта, отби на банкета и спря. Притисна я към гърдите си, а тя се разтърси от ридания. Очите му не виждаха нищо — нито стрелката на горивото, навлязла в червената зона, нито отново оживилото се движение по пътя, нито враждебните погледи на прелитащите покрай тях хора, нито факта, че повечето коли бяха пълни с въоръжени въстаници, които се насочваха към Техеран.

17

Загрос Три: 3,18 следобед.

Четиримата лежаха на шейните и стремително се спускаха по стръмния склон зад базата. Скот Гавалан беше с няколко сантиметра пред Жан-Люк Сесон, който пък се плъзгаше глава до глава с Назири, управителя на базата. Най-отзад беше шейната на Ничак хан. Състезанието бе организирано от Жан-Люк, който го бе нарекъл „Иран срещу останалия свят“, с първа награда пет хиляди риала (около шейсет долара) и бутилка уиски от запасите на Локхарт: „Том положително няма да се сърди — обяви Жан-Люк, — освен това той си кара кефа в Техеран, а ние се пържим тук, в базата.“

Шейните набираха скорост надолу по хълма, девственият сняг ослепително блестеше. Никой от състезателите не забеляза дебелото дърво, коварно прикрито от дълбока пряспа, което пресичаше трасето. Връхлетяха върху него почти едновременно, шейните се разлетяха в различни посоки, смелите състезатели — също. Никой не се нарани. Жан-Люк се надигна от пряспата и започна да се смее.

— Ей, вие! — извика някой от групичката, която ги чакаше на финала, стотина метра по-надолу. Беше гласът на Ефър Джордан. — Какво става с проклетото надбягване? Все още никой не е стигнал до финала!

— Хайде, Скоти, хайде, Жан-Люк! Защитавате честта на Европа!

Скот скочи на крака и тромаво затича през дълбокия сняг. Останалите го последваха. Тълпата долу ги заля с аплодисменти, те падаха и ставаха, тичаха с натежали като олово крака, забравили болките от натъртването.

Десетина метра преди финала Назири, откъснал се малко напред, изведнъж се спъна и се просна в снега. Начело излезе Скот, следван на сантиметри от Жан-Люк. Двамата иранци бързо ликвидираха преднината им и дишайки тежко, четиримата състезатели се проснаха почти едновременно през финалната линия. Тълпата зрители беше раздвоена.

— Скот спечели…

— Не, пръв е Жан-Люк…

— Нищо подобно, Ничак ги изпревари!

Жан-Люк си пое дъх и вдигна ръка. Виковете бавно стихнаха.

— Тъй като липсва единодушие относно победителя, тъй като дори нашият дълбокоуважаван молла не може да бъде категоричен, победителя ще обявя аз! Обявявам за победител Ничак хан, изскочил напред с един нос преднина! — Тълпата започна да аплодира, а той махна с ръка и добави: — А тъй като победените се държаха изключително достойно, ще им бъде отпусната допълнителна награда — още една бутилка от уискито на Том, която, в качеството си на временен началник, заповядвам да бъде унищожена на залез-слънце!

Избухнаха нови аплодисменти, разменяха се пламенни ръкостискания. Ничак хан прие поканата за ново състезание другия месец, а после, като добър мюсюлманин, отказа бутилката уиски и след кратко колебание прие да я продаде на Жан-Люк на половин цена.

Изведнъж се разнесе тревожен вик и веселата глъч бързо стихна. На север, високо над планинските върхове, пламна яркочервена сигнална ракета, описа полукръг и изчезна сред снеговете. Мълчанието беше пълно. След миг се извиси втора ракета, също червена. Сигнал за спешна помощ!

— Това е КАЗЕВАК — рече Жан-Люк и с присвити очи се опита да определи разстоянието. — Сонда „Роза“ или сонда „Белисима“.

— Тръгвам! — скочи Скот Гавалан.

— Ще дойда с теб. Ще вземем един 212 за контролен полет.

След броени минути бяха във въздуха. „Роза“ беше един от старите сондажи, получени по силата на договора с „Гърни“, а „Белисима“ си беше тяхна. Единадесет на брой, сондажите в района бяха изградени и поддържани от една италианска компания, подконтрактор на „Иран Ойл“. Всички бяха радиофицирани и поддържаха пряка връзка със Загрос Три, но поради планинската местност и честите смущения имаха указания да използуват и сигнални ракети.

Хеликоптерът бързо се изкачи на три хиляди метра.

Снегът в долината ослепително блестете, до предела на оперативната височина от пет хиляди метра имаше още доста. На кота четири хиляди видяха „Роза“ — няколко безразборно пръснати фургона около високата мачта на сондата и малка площадка за приемане на хеликоптери.

— Сонда „Роза“, говори Жан-Люк, чувате ли ме?

— Ясно и чисто, Жан-Люк! — изтрещя в репродуктора щастливият глас на Мимо Сера, старши инженера на италианската компания, които отговаряше за този сондаж. — Какво ни носиш?

— Ниенте, Мимо. Видяхме червена ракета и излетяхме да проверим.

— Господи, КАЗЕВАК! Не е от нас…

Скот моментално прекрати снижението, направи остър завой и пое нагоре покрай склона.

— Ще проверим „Белисима“.

— Съобщете ни, ако има нещо — извика Мимо. — Нямаме връзка, откакто се вдигна онази буря. Какви са последните новини?

— Преди два дни Би Би Си съобщи, че Безсмъртните в Дошан Тапе са потушили бунт на кадети и цивилни граждани. Не знаем нищо по-конкретно, тъй като нямаме връзка с главната квартира в Техеран. Ако научим нещо, ще се обадим по радиото.

— Ох, това радио! Жан-Люк, ще ни трябват десетина курса с тръби и обичайното количество цимент. За утре. Става ли?

— Разбира се — отговори Жан-Люк, доволен, че получава възможност да демонстрира ефективността си. — Как върви сондирането?

— Слязохме до близо три хиляди метра и все така сме сред истинско море от течно злато! Другият понеделник искам да продухам сондажа и ще ми трябва комплект „Шлумбергер“. Ще можеш ли да го уредиш?

Фирмата „Шлумбергер“ притежаваше световен монопол в областта на производството и сервиза на специална електронна апаратура за дълбочинни измервания, която продаваше, но и даваше под наем заедно със съответния персонал. Апаратурата й беше изключително скъпа, но без нея беше невъзможно да се пусне в редовна експлоатация нито един сондаж. А терминът продухване означаваше последна проверка преди циментирането на тръбите й завъртането на крана за петролния поток.

— В понеделник ще ги имаш, Мимо, където и да се намират! — обеща Жан-Люк. — Ако е рекъл Хомейни, разбира се.

— Мама миа, кажи на Назири, че ми трябват живи или мъртви!

Качеството на радиовръзката бързо се влошаваше.

— Бъди спокоен. На връщане пак ще ти се обадя. — Жан-Люк хвърли поглед към планината под хеликоптера. Продължаваха да се изкачват и скоро щяха да превалят върха. Моторите започнаха да се задъхват. — Гладен съм, дявол да го вземе! — промърмори той и се протегна на седалката. — Имам чувството, че съм бил масажиран от валяк, но надбягването беше страхотно!

— Ти пресече пръв финала, Жан-Люк — съобщи му с равен глас Скот. — Видях това съвсем ясно.

— Зная. Но ние, французите, сме великодушни и практични хора. Знаех, че ще се навие да ни продаде бутилката на половин цена. Ако го бяхме класирали втори, положително щяхме да се охарчим доста повече…

Скот се усмихна и не каза нищо. Дишаше леко, но въпреки това внимателно следеше състоянието си. Според правилника на височина над четири хиляди метра пилотите трябва да са с кислородни апарати, особено ако останат на нея повече от половин час. Никога не слагаха подобно нещо в машините, но въпреки това пилотите нямаха оплаквания, с изключение на някое и друго бързо отминало главоболие. Виж, при сондьорите на „Белисима“ нещата не стояха така, тъй като те бяха принудени да живеят постоянно на голяма надморска височина.

Престоите им на този сондаж бяха кратки — за няколко минути товареха машините до позволения максимум от два тона и половина, най-често със сондажно оборудване и резервни части, после слизаха в ниското.

„Ние сме нещо като товарен камион — мислеше си Скот, без да престава да следи показанията на уредите и обстановката навън. — С тази разлика, че е далеч по-приятно да летиш, вместо да шофираш.“ Вече летяха над голи чукари, горите останаха далеч надолу. След малко щяха да превалят последния връх, след който можеха да видят „Белисима“.

— „Белисима“, говори Жан-Люк, чувате ли ме?

Този сондаж беше последният от веригата и се намираше точно на четири хиляди и двеста метра надморска височина. Бивакът му беше разположен на малка полянка току под върха. От другата му страна се разкриваше главозамайваща пропаст, която се спускаше почти отвесно към малка долинка, на километър и половина по-ниско.

— „Белисима“, тук е Жан-Люк, чувате ли ме? Отново нямаше отговор и Жан-Люк превключи каналите:

— Загрос Три, чувате ли ме?

— Чисто и ясно, капитане — прозвуча незабавно отговорът на Аливани, радиста в базата. — Негово превъзходителство Назири иска да говори с вас.

— Чакайте на тази честота. КАЗЕВАК е на „Белисима“, но нямаме радиовръзка. Ще кацнем.

— Разбрано, оставаме на прослушване.

Скот Гавалан започна да снижава машината, описвайки плавни кръгове.

— Откъде ще подходиш, приятел? — пропукаха слушалките му за вътрешна връзка.

— От запад — отвърна той.

— Добре — кимна Жан-Люк и напрегна очи. Работната площадка беше покрита с дебел пласт сняг, никъде не се мяркаше жива душа. Само мястото за кацане беше разчистено. От покривите на фургоните се виеха едва доловими струйки дим. — Аха, ето ги там!

Някакъв мъж се беше изправил до площадката за кацане и размахваше ръце.

— Кой ли е този?

— Мисля, че е Пиетро — отвърна Скот и се съсредоточи в кацането. На тази височина често ги изненадваха внезапни пориви на силен вятър и най-различни течения, които бързо се превръщаха във виелици. По тази причина място за грешки нямаше. Направи плавен завой над зейналата бездна оттатък върха, пое по течението на вятъра и плавно се приземи.

— Браво — похвали го Жан-Люк и отново насочи вниманието си към мъжа край площадката. Наистина беше Пиетро Фиери, помощник-майстор, който отговаряше за една от най-важните операции на всеки сондаж — спускането на измервателната апаратура. Ръката му се повдигна и направи движение, сякаш си реже гърлото — знак за изключване на двигателите. Значи КАЗЕВАК — съкращението, с което обозначаваха аварийните ситуации, не беше от най-тежките и не изискваше готовност за незабавно излитане. Жан-Люк дръпна страничното прозорче и извика:

— Какво става, Пиетро?

— Джинепа се разболя! — изкрещя в отговор, Пиетро, опитвайки се да надвика свистенето на витлото, после потупа лявата част на гърдите си. — Нещо със сърцето, но това не е всичко… Я вижте там! — Жан-Люк и Скот се наведоха да погледнат натам, накъдето сочеше пръстът му, но не видяха нищо.

Жан-Люк разкопча предпазния колан и скочи на снега. Студът се стовари върху него с изненадваща сила, очите му се насълзиха въпреки предпазните очила. След това видя какво му сочи италианецът и сърцето му се сви. На стотина метра височина, почти над бивака, беше надвиснала огромна снежна пряспа, проточила се надолу от самия връх.

— По дяволите! — изруга той.

— Ако това чудо се срине, положително ще предизвика страхотна лавина и нищо чудно да ни помете чак долу! — процеди Пиетро с посиняло от студ лице. Беше едър здравеняк с прошарена брада и кафяви очи, сега присвити срещу острите пориви на вятъра. — Джинепа иска да се посъветва с теб — добави той. — Ела да отидем във фургона му.

— Ами това? — махна към снежната грамада Жан-Люк.

— Ако му е писано да падне, значи ще падне! — засмя се Пиетро и зъбите му ослепително проблеснаха на фона на тъмния комбинезон, покрит с мазни петролни петна. — Хайде, идвай! — добави той и се наведе, за да избегне все още въртящото се витло.

Жан-Люк погледна още веднъж надвисналата грамада и потръпна. Тя можеше да стои там със седмици, но можеше да падне и всяка секунда. Небето над планината беше синьо и кристалночисто, но слънчевите лъчи не топлеха.

— Скот, остани тук и нека моторът да работи на малки обороти — извика той на Гавалан и пое тромаво през дълбокия сняг.

Фургонът на Марио Джинепа беше топъл и неуютен. Навсякъде бяха разхвърляни карти и диаграми, омазнени работни дрехи, груби ръкавици и предпазни каски. Това беше неговият офис и същевременно спалня. Той самият лежеше на леглото, напълно облечен, беше свалил само ботушите си. Беше висок и слаб четиридесет и пет годишен мъж с огромен нос, който обикновено беше зачервен от престоя на открито, но сега беше блед и някак странно издължен. При него стоеше заместник-бригадирът на втората смяна Енрико Банастазио, дребен чернокос мъж с черни очи и слабовато лице.

— А, Жан-Люк, радвам се да те видя — уморено промълви Джинепа.

— Аз също, mon ami — отвърна Жан-Люк, хвърли му загрижен поглед и разкопча пилотското си яке. Джинепа беше началник на „Белисима“ вече две години — дванадесет часа на работа, дванадесет почивка, два месеца на площадката, два месеца отпуск. За това време беше успял да разработи три петролни кладенеца с висок дебит, готвеше се да пусне в експлоатация и четвърти. — Като те гледам, плачеш за болницата в Шираз.

— Това не е толкова важно, по-добре да помислим за тая снежна грамада над главите ни… Аз…

— Трябва да се евакуираме и да оставим това stranzo[11] в ръцете на Бога! — изрази категорично мнението си Банастазио.

— За Бога, Енрико! — раздразнено рече Джинепа. — Пак ти казвам, че можем да помогнем на Бога, ако Жан-Люк се съгласи да подаде ръка. Пиетро е съгласен… нали, Пиетро?

— Да — обади се от прага Пиетро и продължи да премята в устата си клечка за зъби. — Жан-Люк, аз съм израснал в италианските Алпи, в Аоста, познавам добре планините и лавините…

— Затова си толкова откачен! — вметна Банастазио.

— Що не се шибаш? — небрежно отвърна Пиетро и направи изразителен жест с пръст. — С твоя помощ лесно можем да изместим оня куп, Жан-Люк.

— Какво искате да направя?

— Ще вземеш Пиетро и ще се вдигнеш във въздуха, посока върха, северно от него — започна Джинепа. — Той знае къде точно трябва да хвърли снопче динамит, за да предизвика лавина в безопасна за нас посока.

— Ще видиш как всичкият този сняг ще изчезне! — ухили се щастливо Пиетро.

— Стига глупости! — намеси се Банастазио. — Това е страшно рисковано! Първо трябва да се евакуираме, а после пробвайте проклетия си динамит колкото щете!

Лицето на Джинепа се разкриви от болка, ръката му неволно се протегна към лявата страна на гърдите.

— Ако се евакуираме, трябва да прекратим работа, а това е…

— Какво е? Прекратяваме работа и толкоз! Ако не ти пука за твоя живот, помисли за другите! Пак повтарям, трябва незабавно да се евакуираме! А после динамита. Нали така, Жан-Люк?

— Така наистина е по-безопасно — отвърна внимателно Жан-Люк. Не искаше да разгневи болния си колега. — Казваш, че познаваш лавините, Пиетро… Тази колко време още ще се задържи?

— Подушвам, че може да се срине всеки миг. Отдолу вече се появиха пукнатини. Утре, а може би още тази вечер. Зная къде да я гръмна, за да останем непокътнати. — Очите му се насочиха към Банастазио и той заядливо добави: — Мога да го направя, независимо от мнението на това лайно!

Банастазио се изправи.

— Жан-Люк, моята смяна незабавно се евакуира, независимо от решението ви!

Джинепа изчака вратата да се захлопне зад гърба му и се размърда в леглото.

— Жан-Люк, вземи Пиетро и отивайте. Веднага!

— Първо ще евакуираме всички на сондаж „Роза“, като започнем с теб — твърдо отвърна Жан-Люк. — После ще хвърлим динамита. Ако се получи — продължаваме работа, ако не — на „Роза“ има достатъчно място да ви настаним временно заедно с всичките ви такъми. Всяка смяна има по девет човека, освен това имате шест-седем иранци, които работят в кухнята, нали?

— Така е, но пак ти казвам, че няма нужда да се евакуираме — изтощено повтори Джинепа.

Жан-Люк се обърна към Пиетро и заповяда:

— Кажи на хората да си вземат само най-необходимото и да бъдат готови!

Пиетро се поколеба и погледна Джинепа:

— Да или не?

— Първо попитай има ли доброволци за един дежурен екип — въздъхна болният майстор. — Ако няма, прекъсваме работа!

Очевидно разочарован от това решение, Пиетро премести клечката за зъби в другия край на устата си и излезе. Джинепа отново се размърда в леглото и безсилно изруга.

— По-разумно е да се евакуирате, Марио — внимателно каза Жан-Люк.

— Пиетро е печен и ще се справи — изръмжа Джинепа. — Но Банастазио е страшен лайнар! Сигурен съм, че той е виновен за счупената радиостанция!

— Какво?

— Счупиха я по време на неговата смяна. Имате ли резервна?

— Не, но ще потърся. Не може ли да се поправи? Нашите техници…

— Банастазио твърди, че се подхлъзнал и паднал отгоре й, но аз чух, че я удрял с чука, когато сигналът отслабвал… Мама миа! — Джинепа се смръщи и отново се хвана за гърдите.

— Откога имаш тези болки?

— От два дни, но днес се засилиха. Ах, тоя лайнар Банастазио! — промърмори Джинепа. — Но какво можеш да очакваш от човек, който има американска кръв? Говори се, че семейството му поддържа връзки с мафията!

Жан-Люк се поусмихна и престана да слуша дългата тирада. Отдавна знаеше за враждата между двамата — Джинепа, римско-португалски патриций от старо семейство, и Банастазио, селянче от Сицилия с американска кръв в жилите. „Не е чудно, че съществуват такива дрязги — помисли си той. — Затворени тук, сред дивите планини, хората се изнервят, въпреки доброто заплащане.

О, заплащането! На мен тяхната заплата би ми дошла много добре! Дори последният чирак тук взема за седмица толкова, колкото аз за месен! Някакви си мизерни хиляда и двеста лири стерлинги месечно получавам аз — старши пилот и инструктор с близо пет хиляди летателни часа! Дори с онези петстотин лири, които дават за отдалеченост, парите пак не стигат за издръжката на семейството, за училищните такси на децата и проклетите данъци!… Да не говорим, че човек има нужда и от някоя хубава бутилка вино, добра храна… Ами Саяда? Ох, милинка Саяда, ако знаеш колко ми липсваш!

Том Локхарт, той е виновен!

Можеше да ме вземе със себе си в Техеран и сега щях да се гуша в прегръдките й! Господи, колко ми липсва тази жена! И пари, страшно много пари! Дано окапят ташаците на всички данъчни агенти по света, а пишките им да се стопят като свещи! Стига вече! Компанията едва ли ще оцелее в тази бъркотия, но за щастие от добри пилоти имат нужда навсякъде!“

Видя очите на Джинепа и излезе от унеса си.

— Каза ли нещо?

— Казах, че ще замина с последния курс.

— По-добре иди с първия, в „Роза“ има лекар.

— Добре съм, честно ти казвам…

Жан-Люк чу, че го викат отвън, и навлече якето.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Нищо не ми трябва — отвърна Джинепа. — Само те моля да вземеш Пиетро и да взривите проклетата лавина!

— Ще го направя, но най-накрая. Ако имаме късмет, всичко ще приключи, преди да се мръкне.

Навън студът беше ужасен. Пиетро го чакаше, край тихо боботещия хеликоптер вече се трупаха хора. Мина Банастазио, държеше за каишката огромна немска овчарка.

— Беше ти казано да пътуваш само с най-необходимото — извика му Пиетро.

— Точно това правя — сопна му се онзи. — Взел съм си само документите и кучето. Всичко останало ще ми възстанови проклетата компания! — Извърна се към пилота и добави: — Да вървим, Жан-Люк, вече имаш хора за първия курс.

Жан-Люк настани хората и кучето на борда, после се свърза с Назири и му обясни какво е положението. Слезе от хеликоптера и почука по вратата на пилота.

— Хайде, Скот, вдигай гаджето! — нареди той.

— Сам ли? — облещи се онзи.

— Защо не, храбрецо? Прелетял си необходимите часове, това ти е третият контролен полет. Все някога трябва да започнеш. Хайде, вдигай я!

Проследи с поглед бързо отдалечаващата се машина и изпита нещо като лека завист към младия Скот. Знаеше каква прекрасна гледка ще се разкрие пред очите му оттатък върха, знаеше каква еуфория ще го обземе от първия самостоятелен полет. Но момчето си го е заслужило, въздъхна той и продължи да го наблюдава с критичен поглед.

— Жан-Люк!

Той отмести очи от смаляващия се в далечината хеликоптер и се огледа. За миг всичко му се стори някак различно, дори му прилоша. После разбра — тишината. Обви го отвсякъде като плътен пласт памук и го оглуши. След миг всичко премина, острият вятър го върна в настоящето.

— Насам! — размаха ръце Пиетро, щръкнал сред група работници в другия край на площадката. Жан-Люк с мъка си запробива път към тях.

— Гледай! — рече Пиетро и посочи нагоре към извивката на надвисналата снежна планина. Останалите притеснено мълчаха. — Ей там, на десетина метра навътре… Виждаш ли пукнатините?

Жан-Люк ги видя и почувствува как тестикулите му настръхват. Вече не бяха просто пукнатини в леда, а дълбоки, грозно разкривени бразди. Изведнъж сякаш цялата грамада помръдна, малко парченце лед и сняг падна в преспата до краката им, претърколи се надолу по стръмния склон и започна да нараства като снежен човек. Всички замръзнаха на местата си. Тонове лед и сняг поскърцваха горе, само на двадесетина метра встрани.

— Да се надяваме, че хеликоптерът няма да се върне с форсирани двигатели — обади се някой. — Това би могло да послужи за детонатор на тази бомба тук… И най-малкият шум може да раздвижи това чудовище и тогава Господ да ни е на помощ!

18

В небето над Казвин: 3,17 следобед.

Бяха изминали два часа, откакто Чарли Петикин и Ракоци, когото той познаваше като Смит, напуснаха Табриз с хеликоптера. Чарли го управляваше гладко и леко, избягваше всякакви резки движения, с надеждата, че човекът на КГБ ще задреме или поне ще се отпусне. Преднамерено отказа всякакви разговори, като демонстративно смъкна слушалките на врата си. Ракоци се примири и отправи поглед към земята, бягаща под тях. Но беше нащрек, автоматът си остана в скута му, а пръстът му — на предпазителя. Петикин продължаваше да се пита какъв е този човек, към коя революционна групировка принадлежат неговите хора, дали не е от САВАК, защо толкова спешно трябва да се добере до Техеран. И през ум не му мина, че този човек не е иранец, а руснак.

В Бандар-е Пахлави се наложи да чакат доста, докато напълнят резервоарите им. Петикин продължаваше да мълчи, подаде последните си долари да плати горивото и подписа официалната фактура на „Иран Ойл“. Ракоци се опита да завърже разговор с човека на помпата, но онзи се държеше враждебно, очевидно, уплашен, че ще го видят как зарежда чуждестранен хеликоптер, и още по-уплашен от автомата.

Докато зареждаха, Петикин непрекъснато преценяваше шансовете си да се докопа до оръжието, но те се оказаха нулеви. Автомат чехословашко производство — в Корея беше виждал хиляди такива. Във Виетнам — също. Господи, колко отдавна беше това, сякаш преди милион години!

Излетя от Бандар-е Пахлави и се насочи на юг, на триста метра височина, право към Казвин. На изток се виждаше брегът, където беше свалил капитан Рос и двамата му пехотинци. Отново се запита откъде ли бяха разбрали, че се готви да лети до Табриз, каква ли задача изпълняват. „Бог да им помага, каквато й да е тя. Сигурно е била важна и спешна. С удоволствие бих се срещнал отново с този Рос…“

— Защо се усмихвате, капитане?

Гласът прозвуча в слушалките, които на излитане автоматически беше сложил на главата си. Той погледна Ракоци и сви рамене, после се съсредоточи върху показанията на уредите и летателната обстановка. Над Казвин направи лек завой на югоизток и продължи да следва извивките на пътя за Техеран, като отново се вглъби в себе си. „Бъди търпелив“ — каза си той, после видя как Ракоци напрегнато се навежда към прозорчето.

— Лек завой наляво! — заповяда той с нетърпящ възражение тон. Петикин се подчини и хеликоптерът леко се наклони. Ракоци остана в по-ниското положение.

— Стига! Сега на сто и осемдесет градуса!

— Какво има? — попита Петикин и изпълни съответната маневра. После забеляза, че спътникът му е забравил автомата, поклащащ се в скута му, и сърцето му ускори ритъма си.

— Долу на пътя…

Петикин изобщо не отмести очи от автомата и с разтуптяно сърце преценяваше разстоянието до него.

— Къде? Не виждам… — Увеличи ъгъла на завоя, за да влезе час по-скоро в новия курс. — Къде на пътя?

Едновременно с последните думи лявата му ръка се стрелна, сграбчи дулото на автомата и го хвърли в багажното отделение през отвореното прозорче. В същото време дясната натисна лоста за управление в крайно ляво положение, веднага след това го дръпна вдясно, после отново вляво… Хеликоптерът силно се разклати. Ракоци беше неподготвен за подобна маневра, главата му се тресна в рамката и той замаяно се олюля. Петикин не го остави да се съвземе и заби левия си юмрук в челюстта му, надявайки се да го довърши напълно. Но Ракоци имаше отлични рефлекси, беше тренирал карате и успя да блокира удара. После, с все още замаяна глава, се вкопчи в юмрука на пилота. Силите му се възвръщаха с всяка изминала секунда. Двамата мъже пъшкаха в борбата за надмощие; оставен на произвола на съдбата, хеликоптерът влезе в остър опасен завой. Ракоци беше все още отдолу. Но и двете му ръце бяха свободни и той бързо започна да надделява.

Петикин пусна лоста за управление, стисна го между коленете си и стовари десния си юмрук в лицето на Ракоци с цялата сила, която му беше останала. Но не улучи и загуби равновесие, колената му тласнаха лоста за управление в крайно ляво положение, а пръстите на краката му изпуснаха педалите, с които машината се поддържаше в хоризонтален полет. Хеликоптерът моментално се завъртя около оста си и започна да пада.

Изпаднал в паника, Петикин се отказа от битката и отчаяно се опита да овладее машината. Моторите виеха лудо, уредите на контролното табло побесняха. Ръцете и краката му се подчиниха на навика, придобит след дълги тренировки, сами вършеха необходимите корекции, които трябваше да бъдат извършени плавно и в строга последователност. Хеликоптерът излезе от смъртоносната спирала на някакви си двайсетина метра от земята и неохотно се подчини на командите на пилота.

Ръцете на Петикин трепереха от напрежение, той дишаше тежко и на пресекулки. В същия момент нещо твърдо и остро опря в скулата му и той чу ругатнята на Ракоци. Смътно си даде сметка, че езикът не е фарси, но изобщо не можа да определи какъв е. Изви се да го погледне и видя разкривеното му от гняв лице — на сантиметри от очите му мътно проблясваше сивото дуло на пистолет. Ето това беше пропуснал да прецени!

— Стига номера или ще ти пръсна черепа! — изсъска Ракоци, добави нещо неразбрано и притисна пистолета в шията му.

Петикин тикна лоста напред и машината започна, стръмно изкачване. Пистолетът натисна врата му още по-силно, предпазителят остро изщрака.

— Това е последният ти шанс!

Земята все още беше прекалено близо, носеше се под тях с бързина, от която му се повдигаше.

— Добре — предаде се той и постави лоста в хоризонтално положение. Дулото продължаваше да увеличава натиска си, болката ставаше все по-силна. — Боли ме, дявол да те вземе! Как мога да летя с това не…

Ракоци изобщо не го чу. Побеснял от гняв продължаваше да натиска, докато главата на Чарли опря в страничната рамка.

— Престани за Бога! — отчаяно извика Петикин, опитвайки се да си постави слушалките, смъкнали се по време на борбата. — Как мога да летя с пистолет в шията? — Натискът леко отслабна и той успя да премине в хоризонтален полет. — Кой си ти, по дяволите?

— Смит — отвърна Ракоци, който също беше успял да се овладее. Едва сега си даде сметка, че още една стотна от секундата и двамата щяха да бъдат размазани върху планинския склон като прясно говеждо лайно. — Помисли си, че имаш работа с някой шибан аматьор, а? — Ръката му с револвера изпревари командата на мозъка и с трясък се стовари върху устата на пилота.

Петикин отхвръкна назад, хеликоптерът се люшна, но той бързо го овладя. Усети парещата болка в лицето си и изсъска:

— Направи го още веднъж и ще видиш как ще се тръшнем на земята!

— Извинявам се… — въздъхна Ракоци. — Извинявам се за тази глупост, капитане… — После внимателно се отдръпна в своята половина, без да отмества дулото на пистолета от Петикин. — Съжалявам, но изпуснах нервите си…

— Съжаляваш, а? — погледна го Петикин.

— Да. Моля да ме извиниш, това не беше необходимо. Не съм варварин… — Овладял се напълно, Ракоци продължи: — Ако обещаеш, че няма да ме нападаш, веднага ще прибера оръжието. Кълна ти се, че за теб няма никаква опасност!

— Добре — кимна след кратък размисъл Петикин. — При условие, че ми кажеш кой си и какви са ти намеренията.

— Имам ли думата ти?

— Да.

— Отлично, капитане, вярвам ти. — Ракоци сложи предпазителя и тикна пистолета в джоба на панталона си. — Казвам се Али Бин Хасан Каракосе и съм от кюрдски произход. Родното ми селце се намира в подножието на планината Арарат, съвсем близо до ирано-съветската граница. По волята на Аллаха съм борец за свобода срещу робството на шаха и всяко друго робство. Това стига ли ти?

— Да. Но ако си…

— Стига. После ще продължим… Сега завий ей натам — пръстът на Ракоци се насочи надолу. — Намали скоростта и се приближи.

Намираха се на триста метра вдясно от шосето Казвин — Техеран, на около два километра пред някакво селце, от комините на което се издигаше лек пушек.

— Къде по-точно? — попита Петикин.

— Ей там, до пътя.

Отначало Петикин не можа да види какво му сочи неговият спътник. В главата му се блъскаха безброй въпроси относно кюрдите и вековната им борба срещу различните персийски владетели. После видя струпаните долу коли, тълпата, събрала се край новичък джип, върху чиито покрив имаше син кръст на бял правоъгълен фон.

— Искаш да прелетим над онези коли? — попита той, чувствувайки все така парещата болка по лицето и шията си. — Над онези, които са струпани край синия кръст?

— Да.

Петикин послушно започна да снижава машината и попита:

— Какво им е толкова важното на тези коли? — Извърна се и срещна подозрителния поглед на мъжа до себе си: — Сега пък какво има, дявол да те вземе?

— Нима наистина не знаеш какво означава син кръст на бял фон?

— Не зная. Какво означава? — Очите му се плъзнаха по джипа под тях. Вече беше толкова близо, че можеше да го различава съвсем ясно — червен рейнджровър, край който се блъскаше разгневена тълпа, някакъв мъж трошеше задното стъкло с приклада на пушката си.

— Това е финландското знаме — прозвуча гласът на Ракоци в слушалките.

„Ерики! Нима е възможно? Той наистина има рейнджровър!“

— Мислиш, че това е Ерики?

— Напълно възможно.

Петикин изведнъж забрави болката, пусна двигателите в пълен ход и рязко се снижи към тълпата. Онзи зад джипа вече беше успял да счупи стъклото. Към нисколетящата машина се вдигнаха разгневени лица, но Петикин не успя да види нищо повече.

— Успя ли да го видиш? — попита той.

— Не, няма начин да видим кой седи вътре.

— Но част от онези нещастници носеха пушки и трошаха прозорците. Видя ли ги?

— Да, сигурно са федаини — отвърна Ракоци. — Един от тях стреля срещу нас… — Той млъкна и се залови здраво за седалката, тъй като хеликоптерът направи остър завой на сто и осемдесет градуса и се понесе към мястото на събитието на някакви си седем-осем метра от земята. Този път тълпата се разбяга, мъже и жени се препъваха едни в други, падаха, ставаха и пак тичаха. Колите, които се движеха по двете направления на шосето, се опитваха да ги заобиколят или да спрат, един тежко натоварен камион се хлъзна и миг по-късно се вряза в този пред него. Няколко коли излязоха от шосето и започнаха да пресичат полето, една почти се преобърна при преминаването на канавката.

На броени метри от джипа Петикин рязко дръпна лоста към себе си и хеликоптерът се вдигна нагоре под ъгъл от деветдесет градуса. За частица от секундата той се оказа точно пред челното стъкло на джипа и това беше достатъчно. Петикин изравни хоризонтално и промърмори:

— Видях го, наистина е Ерики. — После уплашено добави: — Предното стъкло беше цялото надупчено от куршуми, видя ли? Пресегни се отзад и вземи автомата. Смятам да кацна и да го прибера. Побързай, не искам да им дам време да се окопитят.

Ракоци се подчини, разкопча предпазния си колан и мушна глава в прозорчето, което ги отделяше от товарния отсек. Но автоматът лежеше на пода и той не можеше да го достигне. Надигна се и започна да се промушва през тесния отвор. Петикин знаеше, че спътникът му в момента е съвсем беззащитен и само едно движение от негова страна ще бъде достатъчно, за да го блъсне навън. Но знаеше и друго — че не може да го направи.

— Хайде! — викна той и му помогна да се върне на седалката. — Закопчай си колана!

Останал без дъх, Ракоци се подчини. Радваше се на късмета си, че финландецът се оказа приятел на Петикин; ясно съзнаваше, че при разменени роли той не би се поколебал да отвори вратата.

— Готов съм! — изкрещя той и насочи автомата, смаян от глупостта на пилота. Тези англичани са такива тъпаци, че заслужават винаги да бъдат бити!

— Тръгваме! — извика Петикин, направи завой и се насочи с пълна скорост към пътя. Няколко въоръжени мъже все още стояха край джипа с насочени пушки. — Ще мина над тях, стреляй над главите им, като ти дам сигнал!

Рейнджровърът потегли с клатушкане към тях, поколеба се и пиянски напусна пътя, край който за щастие нямаше дървета. Хеликоптерът затанцува над покрива му, Петикин го закова във въздуха, само на два-три метра от земята.

— Огън! — извика той.

Ракоци пусна един дълъг ред направо в тълпата мъже и жени, които се прикриваха зад джипа на Ерики, и положително улучи няколко от тях. Петикин не можеше да види резултата от стрелбата му, тъй като се намираше от другата страна. Тълпата панически побягна, виковете на ранените потънаха в грохота на витлата. От колите край пътя наскачаха хора и панически се втурнаха да бягат. Нов откос и паниката стана пълна. Всички крещяха и бягаха, движението се задръсти окончателно. Сред колите се появиха няколко младежи, въоръжени с пушки, и Ракоци ги засипа с дъжд от куршуми.

— Триста и шейсет! — изкрещя той. Хеликоптерът се завъртя около оста си и Петикин видя четирите тела, проснати неподвижно в снега.

— Господи, нали ти казах над главите им… — започна той, но в същия миг вратата на джипа отхвръкна встрани и на земята скочи Ерики с нож в ръка. Миг по-късно до него се изправи жена с наметка на лицето. Петикин се приземи, поддържайки такива обороти на витлото, че машината почти танцуваше във въздуха. Ерики се затича към него, като почти носеше, почти влачеше Азадех.

Ракоци отвори вратата си, изскочи навън и пусна къс ред към шосето. После рязко дръпна вратата на товарния отсек. Ерики го видя и спря като закован.

— Бързо! — извика Петикин, изпаднал в пълно недоумение от колебанието му. — Хайде, Ерики! — В същия миг разпозна Азадех и промърмори: — О, Господи!

— Тичайте! — изкрещя Ракоци на руски. — Патроните ми са на привършване!

Ерики вдигна Азадех на ръце и хукна напред, край главата му бръмнаха няколко куршума. До отворената задна врата Ракоци му помогна да натикат Азадех в хеликоптера, после внезапно навря дулото на автомата под носа му.

— Хвърли ножа и се качвай отпред! — нареди му на руски той. — Веднага!

Почти парализиран от изненада, Петикин видя как Ерики се колебае с разкривено от гняв лице.

— Скачай вътре, за Бога! — кресна Ракоци. — Имам достатъчно патрони за нея, за теб и шибания пилот!

Откъм струпаните на пътя коли се разнесе автоматична стрелба. Ерики пусна ножа в снега и вмъкна едрото си тяло на предната седалка, а Ракоци се настани отзад при Азадех. Петикин вдигна машината на няколко метра от земята и се отдалечи с пълна газ, после бавно и с клатушкане, като уплашена патица, започна да набира височина.

— Какво става, по дяволите? — попита той в момента, в който способността му да говори се възвърна.

Ерики не отговори, а се обърна назад да види в какво състояние е Азадех. Тя се беше облегнала на вратата със затворени очи и дишаше тежко. Ракоци беше закопчал предпазния й колан. Понечи да я докосне, но руснакът вдигна пистолета си.

— Ще бъде съвсем наред, обещавам ти — каза той, продължавайки да говори на руски. — Стига да възприемеш поведението на своя приятел, който се научи как да се държи след кратка лекция от моя страна. — Без да сваля поглед от лицето на финландеца, той бръкна в малката си чантичка и извади нов пълнител.

Ерики преглътна яростта си и се подчини. После се пресегна и си сложи слушалките за вътрешна връзка. Ракоци не можеше да чуе какво си говорят, тъй като отзад нямаше слушалки. И двамата с Петикин изпитаха странно усещане за свобода, макар да бяха пленници в истинския смисъл на думата.

— Как ни откри, Чарли? Кой те изпрати? — попита той с одрезгавял глас.

— Никой — отвърна Петикин. — Отидох в Табриз да ви прибера заедно с Азадех, но този копелдак отзад ме пипна и ме принуди да го превозя до Техеран. Останалото е чист късмет… Но какво ви се случи, за Бога?

— Свършихме горивото — рече Ерики, после накратко му разказа за патилата им. — Когато моторът спря, разбрах, че с нас е свършено. Всички бяха побеснели. Скоро ни заобиколи тълпа, съвсем като при бариерата. Заключих вратите, но знаех, че всичко е въпрос на време… — Млъкна и отново се обърна към задната седалка. Азадех отвори очи и дръпна покривалото от лицето си. На устните й се появи бледа усмивка, ръката й се протегна да го докосне, но Ракоци я спря.

— Моля за извинение, Ваше височество — каза на фарси той, — но ще трябва да почакате, докато се приземим. — После повтори същото на руски за Ерики и добави: — Имам малко вода, ще ми разрешиш ли да я предложа на съпругата ти?

— Да, моля — кимна Ерики и доволно видя с каква жажда отпи Азадех. — Благодаря.

— Ти искаш ли?

— Не, благодаря — любезно отказа той. Не искаше никакви услуги от този човек, макар че вътрешностите му изгаряха. Усмихна се окуражително на Азадех й каза: — Като божие провидение, нали? Чарли се появи като истински ангел!

— Да, наистина… Това беше пръст божи! Вече съм добре, Ерики… Предай благодарностите ми на Чарли…

Той скри загрижеността си. Втората тълпа я уплаши до смърт, него също. В разгара на нападението се закле, че ако се измъкне жив, никога вече няма да пътува без пистолет и няколко ръчни гранати. Срещна погледа на Ракоци, кимна и се обърна напред.

— Мръсник — промърмори на руски той и очите му по навик пробягаха по контролните уреди.

— Тоя тип е побъркан! — неволно понижи глас Петикин, макар да беше сигурен, че Ракоци не може да го чуе. — Не беше нужно да убива, казах му да стреля над главите на тълпата! А и мен на два пъти щеше да ме убие! Откъде го познаваш, Ерики? Нима си се замесвал в нещо с кюрди?

— Кюрди ли? — недоумяващо го погледна Ерики. — Да не би да имаш предвид онзи мръсник отзад?

— Точно така — Али Бин Хасан Каракосе. Родом от планината Арарат, борец за освобождение на кюрдите.

— Той не е кюрд, а руснак! Агент на КГБ!

— Всемогъщи Боже! — ахна Петикин. — Сигурен ли си?

— Напълно. Твърди, че е мюсюлманин, но и това е лъжа. Пред мен се нарече Ракоци, което положително не е истинското му име. Всички те са лъжци, а и защо ли трябва да казват истината на нас, своите заклети врагове?

— Но той се закле, че говори истината, и аз му дадох дума да не го нападам!

Побеснял от яд, Петикин му разказа за двубоя си с Ракоци и за споразумението, което бяха постигнали.

— Ти си глупакът, Чарли, а не той — поклати глава Ерики. — Не си ли чел Ленин, Сталин или Маркс? Той изпълнява това, което му нарежда КГБ и което правят всички заклети комунисти — да използуват всички средства за постигане на „свещената“ цел — световно господство за комунистическата партия на Съветския съюз! А ако междувременно се избием помежду си — още по-добре! Господи, с удоволствие бих пийнал една водка!

— Още по-добре един двоен коняк…

— А най-добре и двете! — въздъхна Ерики и отправи изпитателен поглед към земята долу. Летяха стабилно, моторите работеха леко, гориво имаха в изобилие. Очите му се отправиха към хоризонта, зад който беше Техеран. — Не ни остава много… Той каза ли къде иска да кацнеш?

— Не.

— Тогава може би ще ни се открие някой благоприятен шанс…

— Да — кимна Петикин. — Ти спомена за някаква проверка по пътя… Какво стана?

— Спряха ни някакви левичари — намръщено отвърна Ерики. — Наложи се да побегнем, но и двамата останахме без документи. Едно тлъсто копеле ги задържа, но нямах време да си ги взема обратно… — Тялото му потръпна. — Никога през живота си не съм бил толкова уплашен, Чарли. Никога! Бях напълно безпомощен сред тази тълпа и почти се насрах, защото не можех да я защитя. Онзи смърдящ дебелак ни взе всичко — паспорти, лични карти, разрешителното му за летене, всичко!

— Мак ще ти извади ново, паспорти ще ти издаде посолството.

— Не се безпокоя за себе си, а за Азадех.

— Тя също ще получи финландски паспорт — така както Шаразад получи канадски. Не се безпокой.

— Шаразад все още е в Техеран, нали?

— Сигурно. Том също трябва да е там. Вчера трябваше да се прибере от Загрос с пощата от дома… — „Странно — помисли си Петикин. — Все още наричам дом Англия, макар че Клеър отдавна си отиде и всичко е свършено.“

— Ще искам отпуск — въздъхна Ерики. — Отдавна вече ми се полага. А Мак да му мисли за заместник! — После смушка Петикин в ребрата и весело викна: — Хей, Чарли, нямаш представа какво изпитах, като те видях в небето! Помислих си, че бълнувам или вече съм хвърлил топа! Видя моето финландско знаме на покрива, а?

— Не аз, видя го Али… по-скоро този… как го нарече… Рековски?

— Ракоци.

— Той го видя. Признавам, че ако не беше той, аз едва ли щях да ти обърна внимание… Извинявай… — Петикин му хвърли един кос поглед. — Какво иска от теб този тип?

— Не зная, но то положително е свързано с някакви съветски планове. — Ерики изруга през зъби и добави: — Значи на него дължим спасението си, а?

Петикин помисли малко, после кимна:

— Да, така е. Без него нямаше да мога да направя нищо. — Погледна през рамо и видя, че Ракоци внимателно ги наблюдава, а Азадех е задрямала с неспокойна гримаса на красивото си лице. Кимна лекичко и отново се обърна напред. — Азадех изглежда добре.

— Не е така, Чарли — с болка отвърна Ерики. — Днешният ден беше ужасен за нея! Сама си призна, че никога в живота си не е имала толкова тесен контакт със селяните… обкръжена, притисната. Днес те пробиха защитата й, тя за пръв видя истинското лице на Иран и на своите сънародници, особено когато я принудиха насила да си сложи наметката… — Той отново потръпна. — Това беше изнасилване, те изнасилиха душата й! Мисля, че от днес нататък всичко ще бъде различно за нея, пък и за нас двамата. Ще трябва да избира: семейството си или мен, Иран или живот в чужбина. Тук не ни искат вече, Чарли. Време е да си вдигаме чуковете. Всички!

— Грешиш. За вас с Азадех това може би е вярно, но не и за цялата страна. Те ще продължават да се нуждаят от петрол, следователно и от нашите хеликоптери. Поне още няколко години няма да могат да минат без нас. С договорите на „Гърни“ и… — Петикин прекъсна, усетил потупване по рамото. Азадех се беше събудила, а Ракоци му говореше нещо. Смъкна слушалките си и извика:

— Какво?

— Капитане, няма да използвате радиото и се пригответе да кацнете на мястото, което ще ви посоча.

— Но аз… аз трябва да получа разрешение!

— Не ставай глупак! — заряза учтивия тон Ракоци. — От кого ще получиш разрешение? Летището на Техеран е окупирано, същото е и с базите Дошан Тапе и Галег Морги! Послушай съвета ми и се насочи към малкото летище Рудрама, след като ме свалиш!

— Трябва да се свържа по радиото, военните настояват за това!

— Военните ли? — изсмя се Ракоци. — И какво ще им съобщиш? Че си кацнал незаконно близо до Казвин, взел си участие в убийството на пет-шест цивилни и си качил на борда двама чужденци, които бягат… От кого? От народа, капитане!

Петикин се обърна с намръщено лице и посегна да включи радиостанцията. Ракоци се наведе напред и грубо го разтърси.

— Събуди се! Военните вече не съществуват! Генералите са признали поражението си пред Хомейни, предали са се!

Всички го гледаха с мълчаливо недоумение. Хеликоптерът се наклони и Петикин автоматически го вкара в хоризонтален полет.

— Какво говориш?

— Късно снощи генералите издадоха заповед всички войници да се приберат обратно в казармите. Всички! Бунтовниците на Хомейни имат пълна свобода, нищо не им пречи да завземат властта. Народът победи, капитане!

— Невъзможно! — потръпна Петикин.

— Невъзможно! — повтори Азадех. — Баща ми щеше да го знае!

— Аха великия! — презрително изсумтя Ракоци. — Вече положително знае, ако още е жив!

— Не е вярно!

— Азадех, това е напълно възможно — промълви Ерики, също здравата потресен. — Сега ми става ясно защо никъде не видяхме войска и полиция, защо тълпата беше толкова враждебно настроена към нас!

— Генералите никога няма да постъпят по този начин! — Тръсна глава тя се обърна към Ракоци. — Това би означавало самоубийство за тях, а и за хиляди други хора! Кажете ни истината, за Бога!

По лицето на Ракоци се изписа злобна наслада, думите излязоха от устата му бавно и отчетливо:

— В момента Иран се намира в ръцете на Хомейни и неговата революционна гвардия.

— Това е лъжа!

— Ако наистина е така, с Бахтияр е свършено — рече Петикин. — Той никога не…

— Този нещастен глупак изобщо не се е опитал да направи нещо! — изсмя се злорадо Ракоци. — Аятолах Хомейни накара генералите да си глътнат езика от шубе, а сега ще си достави удоволствието да им реже гърлата един по един!

— Значи войната свърши.

— Да — въздъхна Ракоци. — За някои действително свърши.

— Значи и за теб — подметна Ерики. — Както за всички комунисти и марксисти от Туде. Хомейни ще ви види сметката!

— Нищо подобно, капитане. Аятолахът беше сабята, която обезглави режима на шаха, но тази сабя изкова народът.

— Той ще ви ликвидира — настоя Ерики. — Мрази комунистите не по-малко от американците.

— По-добре изчакайте хода на събитията, вместо да изпадате в илюзорни настроения — отсече Ракоци. — Хомейни е практичен човек и ще направи всичко възможно да укрепи властта си. Не слушайте досегашните му приказки!

Петикин видя как побеля лицето на Азадех, самият той също се притесни.

— Ами кюрдите? Какво ще стане с тях?

Ракоци се приведе напред със странна усмивка.

— Аз съм кюрд, независимо от това, което ти е надрънкал финландецът за Съветския съюз и КГБ. Може ли да го докаже? Не, разбира се. А що се отнася до кюрдите — Хомейни ще се опита да ни изхвърли, ако му позволим, разбира се, заедно с всички останали малцинства, чужденци и представители на едрата буржоазия — поземлени собственици, банкери, привърженици на шаха, изобщо всички, които не приемат неговата интерпретация на Корана. Той ще пролее реки от кръв в името на своя Аллах, а не в името на Единствения Бог. — Ракоци хвърли поглед към земята и провери нещата си, после иронично добави: — Този еретичен „Божи меч“ изигра своята роля и сега ще се превърне в рало, след което ще изчезне напълно!

— Искаш да кажеш, че ще го ликвидират? — попита Ерики.

— Ще бъде погребан по желание на народа — ухили се Ракоци.

Азадех изведнъж се нахвърли върху него, опитвайки се да издере лицето му. Той с лекота я укроти, а Ерики наблюдаваше сцената с посивяло лице. Нищо не можеше да направи, поне за момента.

— Стига! — кресна Ракоци. — Ти повече от всички би трябвало да искаш ликвидирането на този фанатик! Ако се утвърди на власт, дори помен няма да остане от Абдула хан, фамилията Горгон и теб самата! — Блъсна я към ъгъла на кабината и просъска: — Дръж се прилично, за да не се налага да ти причинявам болка! Наистина би трябвало да искаш смъртта му повече от всички! — После вдигна автомата и заповяда: — Вие двамата! Веднага се обърнете напред!

Те неохотно се подчиниха. На петнадесетина километра пред тях се простираха покрайнините на Техеран. Хеликоптерът летеше успоредно с шосето и железопътната линия и се приближаваше към града от запад. Небето над главите им беше сиво, натежало от облаци.

— Капитане, виждаш ли мостчето на железопътната линия над реката?

— Виждам го — потвърди Петикин, опитвайки се да измисли някакъв начин да се справи с него, сигурен, че и Ерики мисли същото в този момент. Дали да не завърти машината и да се опита да го сграбчи? Не, не става — мястото му е твърде далеч…

— Ще кацнеш на километър от него, отвъд онази скала. Виждаш ли я?

Близо до посочената скала се извиваше тесен второстепенен път, по който движението беше слабо.

— Виждам я. А после?

— После сте свободни, поне за момента — изсмя се Ракоци и ръгна врата на Петикин с дулото на пистолета. — С моите дълбоки благодарности, разбира се. Никой от вас не трябва да се обръща повече, искам ви и двамата с лице напред и закопчани колани! Не забравяйте, че ви наблюдавам внимателно. Ще кацнете стабилно, ще ме изчакате да сляза и после веднага отлитате. Не се обръщайте, защото може да се стресна, а стреснатите мъже лесно натискат спусъка. Ясно ли е?

— Да — кимна Петикин и внимателно огледа мястото за кацане. После намести слушалките си и попита: — Как ти се струва, Ерики?

— Нормално. Внимавай за преспите. — Ерики се опита да говори спокойно.

— Мисля, че трябва да направим нещо…

— Той е… Той е прекалено умен, Чарли.

— Може би ще допусне грешка.

— Чакам я с нетърпение.

Кацнаха леко и сигурно. Край прозорците се завъртя снежна вихрушка, предизвикана от въртенето на витлата.

— Не се обръщайте!

Нервите на двамата пилоти бяха опънати до скъсване. Чуха отварянето на вратата, лъхна ги леден въздух, после Азадех пронизително изкрещя:

— Ерики!

Въпреки заповедта и двамата се обърнаха. Ракоци вече беше навън и дърпаше Азадех със себе си. Тя риташе и блъскаше, ръцете й напразно се опитваха да се заловят за нещо във вътрешността на кабината. Автоматът беше преметнат през рамото му. Ерики светкавично блъсна вратата и излетя навън, шмугвайки се под туловището на хеликоптера. Приготви се да скочи напред, но се оказа, че е късно. Автоматен ред накара снега пред краката му да заври и той се закова на място. Изправен на три-четири метра от тях, встрани от досега на витлото, Ракоци ги държеше на мушка, хванал с дясната си ръка автомата, с лявата здраво стискаше наметката на Азадех. За миг тя остана напълно неподвижна, после с удвоени усилия поднови борбата за освобождаването си. Заизвива се като змиорка, после изведнъж се стовари върху него, крещейки проклятия на фарси. Ерики скочи.

Ракоци я завъртя пред себе си и силно я тласна напред. Тя се блъсна в тялото на Ерики и двамата се претърколиха в снега. Ракоци отстъпи няколко крачки назад, вдигна автомата и пръстът му се сви около спусъка. Не се наложи да го натиска, тъй като и двамата му противници бяха на колене, замаяни от падането. Пилотът зад тях все още си беше на мястото. Ерики бързо се окопити, бутна жена си встрани и се приготви за бой.

— Стига! — извика заповеднически Ракоци. — Ако не спрете, ще ви избия всичките! — После пусна кратък ред в снега. — Качвайте се обратно! И двамата! — Ерики го гледаше подозрително и не помръдваше от мястото си. — Хайде, скачайте вътре! Свободни сте!

С примряло от страх сърце Азадех се покатери на задната седалка. Ерики бавно отстъпваше назад, прикривайки я с тялото си. Ракоци ги държеше на мушка с нетрепваща ръка. Видя как финландецът отпуска тялото си на задната седалка, моторите увеличиха обороти и хеликоптерът се надигна на метър от земята, бавно завъртайки се към него. Вратата се затръшна. Сърцето лудо блъскаше в гърдите му. „Ето го решителния миг! Или ще умрем всички, или ще живеем достатъчно дълго, за да се срещнем в бой още веднъж!“

Стори му се, че този миг трае цяла вечност. Хеликоптерът започна бавно да се отдръпва, метър по метър, все така идеална цел за неговото оръжие. Пръстът му леко се сви около спусъка. Още няколко метра назад, после машината рязко изви, увеличи скоростта си и започна да набира височина.

„Добре — помисли си той и усети как умората го поглъща. Нямаше да е зле, ако беше успял да задържи жената като заложник, но както и да е. — Утре, вдругиден… винаги можем да докопаме дъщерята на стария Абдула хан! Тя ще почака, Йоконен също… Междувременно трябва да се завладее една цяла страна, да се избият хиляди генерали и духовници, да се ликвидират още много врагове…“

19

Летището на Техеран: 5,05 следобед.

Макайвър внимателно шофираше покрай оградата от бодлива тел, насочвайки се към портала за приемане на товари. Пътят беше заснежен, хлъзгав и непочистен. Температурата беше около нулата, небето беше забулено от тежки облаци, до мръкване имаше не повече от час. Той хвърли поглед на часовника си и ядосано въздъхна. Още не можеше да се примири с факта, че комитетът на въстаниците затвори снощи офиса му. Рано сутринта се беше опитал да се промъкне в сградата, но тя продължаваше да бъде под охрана и никой не обърна внимание на обясненията му, че иска да провери какво е пристигнало по телекса.

— Проклетници! — обобщи Джени, когато той се прибра у дома. — Трябва да се направи нещо. Дали Джордж Толбът не може да ни помогне?

— Съмнявам се, но може да опитаме. Ако Валик беше… — Макайвър се усети и млъкна. — Том би трябвало вече да е дозаредил и да е стигнал там… където и да се намира това „там“.

— Да се надяваме — рече тя и отправи една безмълвна молитва. — Дано всичко свърши добре. Видя ли дали са отворени магазините?

— Затворени са, Джен. Ще обядваме супа от консерва и бира.

— Съжалявам, но бирата свърши.

Опита се да се свърже с Ковис и другите бази по джобната си радиостанция, но не получи отговор. Не успя да хване дори Би Би Си или „Гласът на Америка“, трябваше да се задоволи с обикновените антиамерикански тиради на радио „Свободен Иран“, които послуша малко, след което изключи радиото, обзет от отвращение. Телефонът не работеше. Опита се да чете, но и това не му се удаде. Умът му беше изпълнен с тревога за Локхарт, Петикин, Старк и всички останали. Липсваха му офисът, телексните връзки, работата. Проклет да е шахът, който остави всичко на разрухата! А някога всичко вървеше толкова гладко! Решаваше всички проблеми на място, хеликоптерът му го чакаше на летището, можеше да отлети за Исфахан, Табриз, Абадан, Ормуз, Ал Шаргаз — навсякъде, където си поиска. Джени често го придружаваше, правеха си пикници на открито, ледената бира се лееше в изобилие.

— Дявол да ги вземе! — изруга той.

Следобед малкият апарат пропука и оживя. Обади се Фреди Еър от Ковис и съобщи, че 125 ще кацне на летище Техеран около 17 часа днес. Излита от Ал Шаргаз, миниатюрното независимо шейхство на осемстотин мили от Техеран, оттатък Персийския залив. Там С-Г имаше свой офис.

— Споменаха ли, че имат разрешително, Фреди? — развълнува се Макайвър.

— Не зная. Съобщението е лаконично: „ЕТА пристига в седемнадесет нула-нула Техеран, кажете на Макайвър, не можем да се свържем.“

— Как вървят нещата при теб?

— Горе-долу. Старк все още е в Бандар-е Делам, нямаме пряк контакт с него. Преди половин час разговарях с Руди.

— Добре, продължавай да поддържаш контакт. Какво стана с твоя радист сутринта? Два часа се опитвах да се свържа с вас, но безуспешно.

Настъпи дълга пауза, после Фреди каза:

— Арестуваха го.

— За какво, по дяволите?

— Не зная, Мак… капитан Макайвър. Ще докладвам веднага щом разбера. Ще изпратя Марк Дюбоа обратно в Бандар-е Делам веднага щом е възможно, но засега сме малко ограничени… Всички трябва да стоим в района на базата, тук, в кулата, стои един очарователен боец, всички полети са забранени, с изключение на КАЗЕВАК… А дори и в подобни случаи сме задължени да вземаме на борда по един боец!

— За какво е всичко това?

— Не зная. Уважаемият командир на базата полковник Пешади твърди, че това е временна мярка, само за днес и може би утре. Между другото в 15 часа и 16 минути се обади капитан Скрагър и съобщи, че изпълнява специален полет до Бандар-е Делам.

— За какво отива там, по дяволите?

— Не зная, сър. Капитан Скрагър каза, че бил помолен да го осъществи от дьо Плеси в Сири. Аз… Мисля, че времето ми изтича, сър. Нашият симпатичен пазач започва да губи търпение. Ако успеете да изпратите 125 дотук, полковник Пешади обеща да даде разрешение за кацане. Ще се опитам да изпратя Мануела, но не гарантирам — тя е изключително нервна, защото не знае нищо за Старк.

— Ясно. Кажи й, че Джен ще бъде в самолета. Веднага тръгвам за летището, но един Бог знае кога ще успея да се добера дотам! — Обърна се към Джени и извика: — Джен, започни да събираш багажа си…

— Какво искаш да вземеш със себе си, Дънкан? — сладко му се усмихна тя.

— Ти ще пътуваш, не аз!

— Не ставай глупав, скъпи. Ако искаш да посрещнеш 125, трябва наистина да побързаш. Все пак внимавай и не забравяй снимките. О, между другото — докато ти правеше опити да проникнеш в офиса, Шаразад изпрати един от прислужниците си с покана за вечеря.

— Джен, ти заминаваш със 125! Точка по въпроса!

Спорът не можа да се разгори просто защото той веднага тръгна. Наложи му се да заобикаля по странични пътища, тъй като главните магистрали на града бяха задръстени от народ. Когато го спираха, той показваше снимката на Хомейни, под която на фарси пишеше: ДА ЖИВЕЕ АЯТОЛАХЪТ, и веднага го пропускаха. Не видя нито един войник, жандарм или полицай — по тази причина не се наложи да използва фотографията на шаха, под която пишеше друго: ДА ЖИВЕЕ МОГЪЩИЯТ ИРАН. Въпреки всичко измина за два часа и половина разстоянието, което при нормални условия вземаше за по-малко от час; накрая нервите му почти не издържаха.

Но 125 не се виждаше никъде — нито на някоя от страничните писти, нито в района на карго-службата, нито край сградите на терминала. Той отново погледна часовника си — беше пет и седемнадесет. Още един час щеше да бъде светло, ако машината изобщо се появи. Един Господ знае — може би отдавна са й наредили да се връща обратно.

В близост до сградите на терминала дремеха няколко граждански самолета, на които беше отказано разрешение за излитане. Един от тях — Боинг–747 на Иранските кралски авиолинии, представляваше опожарена развалина. Останалите изглеждаха нормално. Беше твърде далеч, за да различи опознавателните им знаци, но между тях трябваше да бъде и самолетът на „Алиталия“. Паула Джанкани все още беше у тях, под грижите на Ногър Лейн, разбира се. „Хубаво момиче“ — разсеяно си помисли Макайвър.

Стигна до портала, който водеше към складовете и карго-службата. Тя беше затворена от миналата сряда. Порталът зееше разтворен и неохраняван от никого. Зад него беше бариерата на митницата с нейните забранителни надписи на английски и фарси, зад която при нормални условия никой не можеше да преминава. Тук работеха над петстотин души, които денонощно приемаха огромния поток от стоки, пристигащи в Иран срещу износа на петрол, надвишаващ сумата деветдесет милиона долара дневно. Сега районът беше пуст, стотици каси и кашони лежаха пръснати из снега, повечето от тях разбити и ограбени. Край тях се виждаха няколко коли и камиони, повечето опожарени и надупчени от куршуми.

Митническата бариера, която препречваше пътя към пистата, беше спусната, но очевидно се крепеше на един-единствен паянтов болт. На табелата пишеше, отново на английски и фарси: „Забранено преминаването без разрешение на митницата!“ Макайвър спря, натисна клаксона и зачака. Никой не се появи. Той слезе от колата, вдигна бариерата и се върна зад волана. На няколко метра оттатък спря отново и се върна да спусне бариерата. После даде газ и пресече пистата към складовете и хангарите на С-Г, които побираха девет хеликоптера. В момента вътре имаше три машини от модела 206 и една 212.

С облекчение видя, че железните врати са затворени и катинарите им са здрави. Тук беше основният им склад за резервни части и евентуалното му унищожение би представлявало тежък удар за дейността им в цялата страна. Вътре имаше части и специални инструменти за повече от два милиона долара, собствени колонки за зареждане и над петдесет хиляди галона гориво за хеликоптери в подземните резервоари, които Макайвър бе „забравил“ да обяви пред бунтовниците още в началото на размириците.

Вдигна глава и огледа небето. От посоката на вятъра определи, че 125 ще кацне на писта 29-ляво, подхождайки от запад. Но от него нямаше нито следа. Той отключи вратата, превъртя секрета зад себе си и забързано прекоси студеното фоайе на служебния офис, насочвайки се към телекса. Откри, че машината е изключена.

— Проклети идиоти! — изръмжа той. Имаше изрична заповед телексът винаги и при всички обстоятелства да работи. Включи го, но нищо не се случи. Щракна ключа на осветлението и едва тогава установи, че няма ток. — Проклета страна!

Ядосано се приближи до УКВ радиостанцията и натисна копчето. Тя веднага зажужа, тъй като беше снабдена с акумулатори за аварийно захранване.

— Ехо Танго Лима Лима — проговори в микрофона той, произнасяйки регистрацията на полет 125-ETLL. — Говори Макайвър, чувате ли ме?

— Ехо Танго Лима Лима — чуваме те ясно и чисто — моментално прозвуча лаконичният отговор. — Тук горе се чувстваме доста самотни, от половин час викаме, но никой не отговаря. Къде си?

— В офиса на летището. Съжалявам, Джони — отвърна Макайвър, познал гласа на командира на ескадрилата им реактивни машини. — Току-що пристигам, едва спях да се добера. Какви са твоите координати?

— На седемнайсет мили южно от теб. Тъкмо излизам от облаците и се снижавам от две хиляди и седемстотин метра на стандартната височина за подход. Очаквам да получа разрешение за кацане на писта 29-ляво. Какво става, Мак? От кулата на Техеран никой не отговаря, на практика никой не се е свързал с нас, откакто навлязохме над иранска територия!

— Боже Господи! Дори и радарът в Киш?

— И той, приятелю. Какво става при вас?

— Не зная. До снощи кулата работеше, военните ни дадоха разрешение за един полет в южна посока. — Макайвър беше смутен, защото радарът в Киш беше основният контролен пост за всички полети от и към Иран, особено за тези, които пресичаха Залива. — Летището е съвсем пусто и това ме тревожи. В града срещнах многохилядни тълпи, има и барикади. Нищо особено, нямаше сблъсъци, нямаше вълнения.

— Ще имаме ли проблеми при кацането?

— Съмнявам се дали помощните средства работят, но облачността е на хиляда и двеста, а видимостта — поне десет мили. Пистата ми изглежда съвсем наред.

— Какво ти е мнението?

Макайвър прецени възможностите за кацане без наземно водене и без разрешение, после попита:

— Имаш ли достатъчно гориво за евентуално завръщане обратно?

— О, да, съвсем достатъчно. Нямате възможност за дозареждане, така ли?

— За момента е така, макар че разполагаме с известни количества за спешни случаи.

— Излизам от облаците на височина хиляда и четиристотин, вече виждам пистата.

— Окей, ETLL. Източен вятър, скорост около десет възела. Можеш да кацнеш нормално на писта 29-ляво. Военната база изглежда напълно напусната, тъй че не очаквам друг трафик. Всички цивилни полети са забранени. Предлагам да прелетиш над пистата и ако видиш, че всичко е наред, да подходиш за кацане. Не се мотай много горе, защото тук е пълно с идиоти, които само чакат да се появи нещо, по което могат да стрелят. Веднага щом се приземиш, направи маневра на 180 градуса, за да бъдеш готов за излитане. Аз ще се кача в колата и ще дойда да те посрещна.

— ETLL, прието.

Макайвър извади кърпичка и избърса изпотените си ръце, после я прекара през челото си. Стана с намерението да излезе и сърцето му подскочи.

На прага се беше изправил мъж в униформа на митнически офицер, ръката му небрежно лежеше върху кобура на пистолета. Униформата му беше мръсна и измачкана, кръглото му лице беше обрасло с тридневна брада.

— Салаам, ага — поздрави Макайвър, опитвайки се с всички сили да запази спокойствие. Лицето на офицера му беше непознато, очевидно не беше от тези, с които компанията работеше редовно.

Мъжът попипа пистолета, изви очи към радиостанцията, после ги спря отново на Макайвър.

— Говорите ли английски, сър? — попита на развален фарси Макайвър. — Моля да ме извините, но не владея вашия език…

— Какво правите тук? — изръмжа със силен акцент митничарят и показа пожълтелите си от тютюн зъби.

— Аз съм капитан Макайвър, командир на ескадрилата хеликоптери на компанията С-Г — бавно и отчетливо произнесе той. — Дойдох да проверя телекса и да се свържа с една от нашите машини, която подхожда за кацане.

— Машина? Каква машина?

В същия миг над главите им с грохот прелетя 125, височината му бе не повече от триста метра. Митничарят изскочи на пистата, следван по петите от Макайвър. Успяха да видят красиво издължения фюзелаж на двумоторния реактивен самолет, който се отдалечи и започна да прави елегантен завой на фона на мрачното небе.

— Какъв е този самолет, а?

— Нашият редовен полет от Ал Шаргаз — поясни Макайвър.

Името предизвика поток от думи и нервни възклицания у мъжа.

— Съжалявам, но не ви разбирам — опита се да каже на фарси Макайвър.

— Не може каца, не може каца!… Разбираш? — Мъжът ядосано се извърна към канцеларията с радиостанцията. — Кажи самолет!

Макайвър кимна спокойно, макар че вътрешно кипеше от ярост, и с жест го покани да се върнат вътре. Извади от портфейла си десет хиляди риала и ги отброи — около сто и десет долара. Подаде ги на офицера.

— Моля, вземете — рече той. — Това е таксата за кацане.

Мъжът го засипа с нов поток от неразбираеми думи, Макайвър го заобиколи и се насочи към склада. Отключи вратата и влезе в малката стаичка, където, точно за подобни случаи, държеше разни дреболии и три туби с бензин. Извади едната и я остави до вратата, после, припомняйки си думите на генерал Валик, че дребните подаръци не са подкуп, а просто утвърдена иранска традиция, остави вратата открехната и тръгна да излиза. Три туби би трябвало да отстранят всякакви проблеми.

— Би бакх шид, ага — извинете ме, господине, но трябва да посрещна хората си.

Излезе навън и се настани зад волана, без да поглежда назад.

— Мръсно копеле, едва не получих инфаркт от него! — промърмори той, после включи на скорост и се понесе по пистата за рулиране към предполагаемото място за кацане. Снегът беше едва три-четири сантиметра, мек и не толкова опасен, колкото изглеждаше отстрани. Никой не беше минавал преди него, покривката на главната писта също беше недокосната. Вятърът се усили и стана още по-студено. Но той не го забеляза — беше насочил цялото си внимание към снижаващия се самолет.

125 излезе от снижението и се изравни над пистата със спуснати елерони и двигатели, ревящи на обратна тяга. Джон Хог беше опитен пилот и майсторски докосна пистата още в самото и начало, после остави самолета да се движи по заснежената повърхност достатъчно дълго, за да убие скоростта, и едва тогава внимателно натисна спирачките. Овладял стабилно самолета, той сви по пистата за рулиране и се насочи към колата на Макайвър. Спря непосредствено срещу първата отбивка за главната писта.

Изненадите, които го посрещнаха, бяха много. Когато спря до самолета, вратата беше отворена и стълбичката спусната. Той поздрави Джони Хог и се заизкачва по стъпалата. В главата му се мержелееше топло кафе, в хладилника положително имаше студена бира и хубаво вино, тоалетната беше със седалка и мека хартия. Изобщо — цивилизация! Всичко това изчезна от главата му, когато видя усмихнатото лице на мъжа, разположен удобно в осемместния салон.

— Господи! Анди Гавалан! — ахна той.

— Същият, момче! Сядай да си говорим.

— Но защо не съобщи, че пристигаш? Как са Мойрин и детето?

— Има време, всичко ще ти разкажа. Сега трябва да зная какво става тук…

— Имай предвид, че всеки момент може да се появят въоръжени типове — предупреди го Макайвър. — Току-що ми се наложи да се разправям с някакъв мърляв митничар, който ме изненада при радиостанцията…

— Джони е инструктиран и стои на пост. Ще ни…

Сякаш изпреварвайки думите му, в репродуктора на стената прозвуча напрегнатият глас на Хог:

— Капитане, откъм терминала идват три коли с въоръжени мъже, насочват се към нас.

Двамата едновременно извърнаха погледи към илюминатора. Гавалан грабна един бинокъл и го приближи до очите си.

— Наистина е така — промърмори той. — Пет-шест души във всяка кола, в първата стои молла…

— Това са хора на Хомейни! — възкликна Макайвър.

— Джони! — извика Гавалан.

Хог вече се беше изправил на вратата.

— Незабавно пристъпваш към изпълнение на план Б!

— Хайде, Мак! — скочи Гавалан, навлече дебело пухено яке и се втурна навън. Макайвър го последва.

В мига, в който краката им стъпиха на снега, Джони даде газ и самолетът пъргаво се насочи към пистата за излитане. Една от колите се опита да му пресече пътя, но той вече беше набрал скорост, колелата му се откъснаха от заснежената повърхност на пистата и миг по-късно той изчезна в свъсеното небе.

Всичко стана толкова бързо, че Макайвър не успя да дръпне ципа на якето си.

— Не ги гледай, Мак — нареди му Гавалан. — По-добре гледай как отлита хубавата ни птичка.

— Но какво става, по дяволите? — замаяно промърмори Макайвър. — Какъв е този план Б?

— Много по-добър от план В! — изсмя се Гавалан. — Просто означава, че утре по същото време Джони ще се върне да ме вземе. Ако не установи визуален или радиоконтакт с мен, ще направи същото след два дни, но вече с един час по-рано. Това ще се повтори четири пъти, след което той си сяда на задника в Ал Шаргаз и чака инструкции.

— А има ли план А?

— Да, но той вече отпадна. Можеше да се приложи, при положение че бяхме останали да пренощуваме тук, със съответната охрана, разбира се.

Спирачките изскърцаха, колите занесоха и спряха. От тях изскочиха въоръжени Зелени ленти начело с моллата, насочиха оръжията си към двамата чужденци и заплашително закрещяха.

Изведнъж Гавалан се поклони дълбоко и ясно каза:

— Аллах-ул-акбар.

Иранците объркано замълчаха. Гавалан не пропусна да се възползва от положението, свали шапката си пред моллата и извади някакъв документ на фарси с тежки восъчни печати.

— Това е разрешение за кацане в Техеран, издадено от „новия“ им посланик в Лондон — поясни на объркания Макайвър той. Видя, че моллата е потънал в четене на документа, и намигна на Макайвър. — Отбих се в Лондон специално за него. Вътре пише, че съм VIP и мога да влизам и излизам от страната без никакви ограничения.

— Как успя да го постигнеш, Анди? — погледна го с уважение Макайвър.

— С връзки, момче. С връзки и доста мангизи.

— Ще дойдете с нас — обади се брадатият младеж до моллата. — Арестувани сте. — Акцентът му беше американски.

— По какви причини, скъпи ми господине?

— Незаконно кацане без разрешение от…

— Това тук е разрешение от вашия посланик в Лондон! — заби пръст в хартията Гавалан. — Да живее революцията, да живее аятолах Хомейни!

Младежът се поколеба, после преведе на въпросително погледналия го молла. Двамата си размениха под нос няколко напрегнати фрази, после младежът каза:

— Ще дойдете с нас.

— Ще ви следваме с нашата кола! — решително отряза Гавалан. — Хайде, Мак!

Анди се настани на дясната седалка, а Макайвър завъртя стартовия ключ. За миг иранците объркано ги гледаха, после младежът, който говореше английски, махна с ръка на един от своите и двамата се настаниха на задната седалка. Бяха въоръжени с АК–47.

— Карайте към терминала, вие сте арестувани!

Край бариерата на терминала ги очакваха още въоръжени мъже и нервен митнически служител. Макайвър му показа паспорта и работното си разрешение и му обясни, че работят за „Иран Ойл“. Но онзи му махна с ръка да млъкне и внимателно заразглежда паспорта и разрешителното на Гавалан. Въоръжените младежи се натискаха около тях, от телата им се разнасяше воня на пот и мръсни дрехи. Митничарят отвори пътната чанта на Гавалан и грубо я претърси. Вътре имаше само прибори за бръснене, чифт бельо и пижама. Върху внимателно сгънатата риза се мъдреше бутилка уиски. Един от младежите незабавно я грабна, отвинти капачката й и изля съдържанието на земята.

— Мамка ти мръсна! — пропя Гавалан на кантонски диалект със сладка усмивка, после добави на фарси: — Да живее революцията!

Макайвър замалко не се задави. След кратка консултация между моллата и митничаря младежът обяви решението им:

— Властите задържат ваш документи, вие после ще обясните.

— Не, паспортът ще си остане у мен — леко и почти весело отвърна Гавалан.

— Не, властите! Врагове на народа бъдат наказани! Врагове, които правят нелегално кацане, бъдат наказани по ислямски закон. Негово превъзходителство иска знае кой бил с вас на самолет?

— Само екипажът ми. Имената им са вписани в разрешението за кацане. А сега ми дайте паспорта и разрешителното, моля!

— Не, властите задържат тях. Къде живеете?

Макайвър даде адреса си. Иранците отново започнаха да спорят.

— Ваши самолети не могат кацат тук. Вече всички самолети принадлежат на ирански власти…

— Самолетите принадлежат на законните им собственици! — твърдо го погледна Макайвър.

— Да — озъби му се иранецът. — Законен собственик наша иранска държава! Вие не харесвате наши закони — вървете си! Ние не сме канили вас тук!

— Напротив, нашата компания работи от години по покана на „Иран Ойл“.

— „Иран Ойл“ шахска компания! — изплю се на пода младежът. — Петрол собственост на ислямска държава, не на чужденци! Скоро вас всички арестуват за голямо престъпление — крадете ирански петрол!

— Глупости! — ядоса се не на шега Макайвър. — Ние помагаме на Иран да стане съвременна държава! Вие…

— Стига! — прекъсна го преводачът. — Махайте се от Иран, тук сега заповядва имам Хомейни!

— А имате ли това под писмена форма? — любезно попита Гавалан. — Може би правителството на Бахтияр е на друго мнение.

Младежът преведе думите му и тълпата избухна в смях.

— Бахтияр го няма — обясни младежът. — Това куче на шаха се крие. Крие се, разбирате ли? Сега правителство е имам. Само той!

— Ясно — кимна Гавалан. — Можем ли да си вървим?

— Да. Утре се явете при власти.

— Кои власти?

— Властите на Техеран — отвърна младежът, преведе на останалите и всички отново избухнаха в смях.

Моллата прибра документите им в джоба си и важно се отдалечи. Останалите се пръснаха наоколо, неколцина се облегнаха на стената и запалиха цигари. Наоколо беше все така студено и пусто.

— Всъщност той е прав — обади се тих, спокоен глас зад тях. Гавалан и Макайвър рязко се обърнаха.

На прага на митническата служба се беше изправил Джордж Толбът от английското посолство, нисък петдесетгодишен човек с тежък шлифер и руска кожена шапка. До него стоеше висок широкоплещест мъж на около шестдесет години със студени сини очи и посивели мустаци. Беше облечен в стар, доста измачкан шлифер. И двамата пушеха.

— О, Джордж, радвам се да те видя — рече Гавалан и се насочи към него. Двамата се познаваха още от времето, когато Толбът беше на работа в Тайланд. — Откога си тук?

— От няколко минути — отвърна Толбът, угаси цигарата си с леко покашляне и добави: — Здрасти, Дънкан. Доста напечено, а?

Макайвър мълчаливо кимна, а Гавалан въпросително погледна мъжа до Толбът.

— Запознайте се с господин Армстронг — каза дипломатът.

— Здравейте — стисна ръката му Гавалан и се запита къде е срещал това твърдо лице със студени сини очи. „Залагам петдесет фунта срещу едно счупено копче, че ако е американец, положително е от ЦРУ“ — помисли си той. — И вие ли сте от посолството?

— Не, сър — поклати глава Армстронг и леко се усмихна.

Гавалан, макар и да беше наострил уши, не успя да разбере с какъв акцент говори този човек — английски или американски. Можеше да бъде и едното, и другото. А можеше и да е канадец, от две думи е трудно да се определи.

— По работа ли си тук, Джордж? — попита Макайвър.

— И да, и не — отвърна дипломатът и тръгна към паркираната наблизо кола, далеч от любопитни уши. — Всъщност забързахме насам, когато чухме моторите на кацащия ви самолет… Мислехме си, че ще можете да вземете някои спешни съобщения, предназначени за правителството на Нейно Величество британската кралица… Посланикът щеше да ви бъде страшно задължен, но за съжаление дойдохме само за да видим как птичката отлита… Жалко!

— С удоволствие ще ви помогна — рече Гавалан. — Може би утре.

Двамата си размениха кратки погледи и той се запита какво ли се крие зад тях.

— Възможно ли е това, господин Гавалан? — обади се Армстронг.

— Възможно е — кимна Гавалан и реши, че човекът е англичанин, или поне със смесена кръв.

— Значи ще отлетиш дори без официално разрешение и без паспорт? — усмихна се тънко Толбът.

— Аз… разполагам с необходимите копия…

— Незаконно, но правилно — въздъхна Толбът. — Между другото би ли ме снабдил с едно копие от твоето разрешение за кацане?

— Не — поклати глава Гавалан. — Идеята ти не ми звучи убедително.

— Добре де — засмя се Толбът. — Нищо не казвам. А би ли взел със себе си и господин Армстронг утре? Доколкото разбрах, ще кацнете първо в Ал Шаргаз…

— Това официална молба ли е? — поколеба се Гавалан.

— Официално неофициална — усмихна се Толбът.

— Със или без иранско разрешение? Със или без паспорт?

— Имаш право на подобен въпрос — отвърна Толбът и този път се разсмя откровено. — Гарантирам ти обаче, че документите на господин Армстронг ще бъдат напълно в ред.

— Много добре, господин Армстронг — кимна Гавалан. — Ще бъда в квартирата на капитан Макайвър, ваш проблем е как да поддържате връзка. Възможният час на излитане е около пет следобед и нямам намерение да ви чакам. Съгласен ли сте?

— Благодаря ви, сър.

Гавалан отново се помъчи да установи акцента на Армстронг и отново не успя.

— Джордж, в началото на срещата ни ти спомена, че онова малко копеленце имало право. Какво искаше да кажеш? — извърна се той към Толбът. — Че трябва да търся някакви си скапани техерански власти?

— Не. Беше прав, като ти каза, че Бахтияр е напуснал поста си и се крие.

И двамата се втренчиха в него със зяпнали уста.

— Господи! Сигурен ли си?

— Преди два часа официално си подаде оставката и мъдро се покри — обясни със спокоен глас Толбът и леко размаха цигарата си. — Снощи началник-щабът на армията генерал Гара-баги нареди на войската да се върне в казармите и получи одобрението на останалите генерали. Обяви въоръжените сили за „неутрални“ и по този начин остави без защита своя министър-председател. На практика цялата страна е в ръцете на Хомейни.

— Неутрални ли? — смаяно попита Гавалан. — Но това означава чисто самоубийство!

— Съгласен съм, но това е истината.

— Господи!

— Естествено, не всички подразделения ще приемат тази заповед, някои от тях положително ще продължат да се бият… особено полицията и САВАК — добави дипломатът. — При всички случаи ще се лее кръв.

— Но това означава край на гражданската война! — възкликна развълнувано Макайвър. — Генералите са постъпили умно и са предотвратили истинското, голямото кръвопролитие! А ние ще можем да възобновим своята дейност!

— Едва ли, скъпи приятелю — все така спокойно и тихо отвърна Толбът. — Според мен страшното едва сега започва!

20

Сонда „Белисима“: 6,35 следобед.

Залезът беше величествен. Ниско над хоризонта блестяха облаци с позлатени от последните лъчи на слънцето ръбове, небето беше чисто, сякаш изпрано, проблясваха първите ярки звезди. Дискът на луната, почти безупречно кръгъл, бавно изплува над замрялата в очакване природа. Тук, на четири хиляди метра височина, беше изключително студено. Хоризонтът на изток потъмня, Жан-Люк с мъка откри малката жужаща в далечината точица, която би трябвало да бъде хеликоптерът 212.

— Идва, Джани — извика той на сондьорите.

Това беше третото завръщане на Скот Гавалан. Вече беше превозил повечето от обитателите на сондажа — работници, готвачи, три котки, четири кучета плюс канарчето на Джани Салубрио, на сигурно място край сонда „Роза“. Тук остана Марио Джинепа, който упорито настояваше да бъде превозен последен въпреки молбите на Жан-Люк, Джани, Пиетро и още двама работници, които привършваха със запечатването на сондажа.

Жан-Люк загрижено поглеждаше нагоре, където ледените вихри избухваха с внезапни пориви и изпращаха боцкащи тръпки в гръбначния му стълб. При първото завръщане на хеликоптера всички затаиха дъх и напрегнато зачакаха, макар Пиетро да ги уверяваше, че само динамит или волята божия могат да отприщят лавината. Но сякаш за да го опровергае, козирката на страховитата снежна маса леко помръдна и хората, които все още не бяха евакуирани, замръзнаха от ужас.

Пиетро щракна последния ключ и турбините на дизеловите генератори бавно започнаха да намаляват оборотите си. Той уморено избърса лицето си и по него остана мазно петно. Гърбът го болеше, ръцете му пареха от студа, но сондата беше запечатана по всички правила. Далеч над пропастта се появи хеликоптерът и внимателно се насочи за кацане.

— Да си вървим — обърна се той към останалите на италиански. — Вече нямаме работа тук, остава само да вдигнем във въздуха оная страхотия!

Работниците смутено се прекръстиха и забързаха надолу към площадката за кацане. Останал сам, Пиетро вдигна очи към надвисналата грамада.

— Сякаш си жива! — промърмори той. — Огромно гадно чудовище, което иска да ме затрупа заедно с хубавите ми сондажи! Но това няма да ти се удаде, курво проклета!

Отиде в малкия склад за взривни вещества и взе двете бомби, които беше приготвил. Всяка съдържаше шест пръчки динамит, плътно привързани около детонатор, който се задействуваше за тридесет секунди. Внимателно ги пусна в малка чанта, прибавяйки към тях запалка и няколко кутии кибрит.

— Света Богородице! — помоли се чистосърдечно той. — Направи така, че тези шибани неща да свършат работа!

— Пиетро, хей, Пиетро!

— Идвам! Имаме достатъчно време! — Пред барачката се беше изправил Джани с побеляло лице. — Какво има?

— Джинепа!… По-добре ела да го видиш!

Марио Джинепа лежеше по гръб, клепачите му потрепваха, въздухът излизаше на пресекулки от гърлото му. До леглото му стоеше Жан-Люк и мереше пулса му.

— На моменти е страшно ускорен, после изобщо не се долавя — притеснено промълви той.

— Само преди месец Марио мина на редовния медицински преглед за годината! — изплю се на пода Пиетро. — Кардиограми и всичко останало. Нямаше му нищо! Мръсни докторчета!

— Беше глупаво да го оставим последен — рече Джани.

— Той е шефът, той заповядва тук. Хайде, да го слагаме на носилката и да тръгваме към хеликоптера — мрачно подкани Пиетро. — Тук с нищо не можем да му помогнем. Динамитът, да върви по дяволите, и утре можем да го гръмнем!

Повдигнаха го внимателно, завиха го с топли дрехи и го понесоха през снега към чакащата машина. В момента, в който стигнаха до площадката, планината изпусна тежка въздишка. От върха на страховитата ледена грамада се откъснаха едри късове сняг и лед, след броени секунди лавината започна да се свлича с ужасяваща бързина. Нямаше време за бягство — единственото, което можеха да сторят, беше да чакат с примрели от ужас сърца. Грохотът нарасна, снежната грамада се откъсна от върха, отнесе като сламка последния фургон и един огромен стоманен резервоар в пропастта, после започна да стихва.

— Мама миа! — прекръсти се Джани. — Тоя път си помислих, че наистина заминаваме!

Жан-Люк също се прекръсти и погледна нагоре. Надвисналата над сондажа грамада беше още по-зловеща. Хиляди тонове сняг и лед всеки миг щяха да се сгромолясат върху тях. Отдолу чернееха оголените скали.

— Жан-Люк! — простена от носилката Джинепа. — Динамитът! Веднага!… Не чакайте повече!…

— Прав е! — размърда се Пиетро. — Или сега, или никога!

— Моля ви! — прошепна Джинепа. — Аз съм добре, направете го!…

Забързаха към хеликоптера. Вкараха носилката, напречно на предните седалки. Останалите се натовариха вътре и закопчаха предпазните колани. Жан-Люк се настани на лявата седалка и сложи шлемофона.

— Всичко наред ли е, Скот?

— Напълно, шефе — отвърна Гавалан. — Как е Джинепа?

— Зле — отвърна французинът и се зае с проверка на контролните уреди. Всичко беше в границите на зеленото, гориво имаше предостатъчно. — Тази грамада ще се стовари всеки момент, да я вземат дяволите! Трябва да внимаваме за завихрянето, ако не искаме да бъдем погребани в пропастта. Хайде!

— Взех още един шлемофон от „Роза“ — рече Гавалан. — Ще ни трябва за Пиетро.

— Ще му го дадем във въздуха — махна с ръка Жан-Люк. — Излитай, тук не се чувствам добре!

Скот подаде газ, машината леко се поклати и се откъсна от заснежената повърхност на площадката. Докато хеликоптерът набираше височина над пропастта, Жан-Люк се промуши през свързващия люк в задната част на кабината и подаде на Пиетро шлемофона.

— Слагай го на главата си! — нареди той. — Сега имаш връзка с кабината.

— Много добре — отвърна Пиетро, заел място до вратата.

— Дръж се здраво, ако обичаш. Щом сме почнали, трябва да свършим!

Пиетро нервно се изсмя. Жан-Люк хвърли поглед към Джинепа, който изглеждаше добре, после се върна на мястото си и включи вътрешната връзка.

— Чуваш ли ме, Пиетро?

— Si, si, amico.

Хеликоптерът продължи кръговото си изкачване, изравни се с върха. От този ъгъл надвисналата грамада не изглеждаше толкова страшна. Машината леко се разтърси.

— Още малко височина, amico — обади се Пиетро. — Трийсет-четирийсет метра и леко на север.

— Разбрано, Пиетро — отвърна Скот. — Сега ти си навигаторът.

Двамата пилоти напрегнаха сетивата си. Пиетро им показа точното място на северния склон, където взривът трябваше да подсече снежната грамада и да я насочи встрани от сондажната площадка.

— Може и да се получи — промърмори Скот. Направиха един кръг, просто за сигурност.

— Amico, трябва да увиснем над ей онова оголено място на петдесетина метра оттук, виждаш ли го? — обади се с леко потръпващ глас Пиетро. — Тогава ще запаля фитилите и ще хвърля динамита. Ясно?

— Да не забравиш да отвориш вратата, приятел — с мрачна ирония се обади Скот.

Отвърна му поток от разгорещени възклицания на италиански и той се усмихна. В следващата секунда ги повлече порив на вятъра и трябваше да се снижат с петдесетина метра преди машината да се стабилизира. Бяха точно над определената позиция.

— Добре, amico, задръж така!

Жан-Люк се обърна, за да вижда по-добре. Всички пътници в задната част гледаха като омагьосани това, което върши Пиетро. Той извади първия заряд, драсна клечка кибрит и промърмори нещо.

— Света Богородице! — зяпна Джани. — Сигурен ли си в това, което вършиш, Пиетро?

Пиетро сви лявата си ръка, опря динамита до мускула си и разкопча предпазния колан.

— Готови, вие отпред! — Провери за последен път позицията им и кимна: — Добре, дръжте в това положение. Джани, бъди готов с вратата. Само ми я открехни малко, аз ще свърша останалото.

Джани разкопча колана си и се изправи до вратата.

— Я ме хвани за панталоните! — нареди той на най-близкия работник.

— Отваряй!

Джани дръпна вратата на тридесетина сантиметра. Леден вихър нахлу в кабината. Болният мъж на носилката беше забравен. Хеликоптерът се разклати от допълнителното налягане, Скот с мъка го удържа на определената позиция. Пиетро изпробва кибрита, после реши да използува запалката и завъртя колелцето. Нищо не стана. Той защрака отново.

— Хайде пламвай, да те вземат мътните! — изруга той, без да забелязва потта, която се стичаше по лицето му. Сякаш това и чакала, запалката пламна, миг по-късно фитилът лумна като бенгалски огън. Пиетро се наведе към вратата и залитна от люшкането на машината, отново попаднала във вихъра на внезапен вятър. И двамата с Джани си помислиха едно и също — защо, по дяволите не се сетиха да прекарат едно предпазно въже? Пиетро пусна експлозива в бездната, Джани затръшна вратата и изруга.

— Бомбата е извън машината, изчезвай! — нареди остро Пиетро. Зъбите му тракаха от студ и вълнение, пръстите му тромаво заключиха предпазния колан. В мига, в който хеликоптерът започна да се отдалечава, той истерично се разсмя, останалите го последваха. Всички прилепиха лица към илюминаторите и зачакаха какво ще се случи.

— Шест, пет, четири, три, две, едно… — броеше бавно Пиетро. Нищо не се случи и смехът в кабината замря. — Видя ли я, че пада, Жан-Люк?

— Нищо не видях — отвърна французинът и мрачно поклати глава. Никак не му се искаше да повтарят тази опасна маневра. — Може би се е ударила в някоя скала и детонаторът е паднал… — Кипеше от яд. Този тъп италиански задник не можеше дори да върже няколко пръчки динамит както трябва! — Ще опитаме пак, нали!

— Защо не? — уверено отвърна Пиетро. — Сигурен съм, че детонаторът беше прикрепен както трябва… дявол знае защо не избухна! Това често става, когато има сняг… Снегът е курвенска работа и…

— Престани да обвиняваш снега, Пиетро! Такава е била Божията воля! — прекръсти се Джани. — И не споменавай дявола, докато сме във въздуха!

Пиетро извади втората връзка динамит и внимателно я заоглежда. Жицата, която я прикрепяше към детонатора, беше стегната здраво, всичко изглеждаше солидно.

— Ето, всичко е наред като при първата — рече той, подхвърли я в шепа, после силно я удари в дръжката на седалката. Детонаторът не помръдна.

— Мама миа! — ужасено прошепна един от работниците. — Полудя ли?

— Това не е нитроглицерин, amico — успокои го Пиетро и още веднъж тресна връзката. — Ето, вързана е здраво!

— Халката ми е още по-стегната! — кресна на италиански Джани. — Престани в името на Светата дева!

Пиетро сви рамене и погледна навън. Отново приближаваха върха. След малко пред очите му се показа избраното за експлозията място.

— Бъди готов, Джани! — После включи вътрешната връзка: — Още малко на изток, сеньор пилот… Да, достатъчно… Задръж така… Не можеш ли да намалиш клатушкането? Хайде, Джани, отваряй тая шибана врата! — заповяда той и приближи запалката до фитила.

Джани ядосано се изправи, дръпна вратата и изведнъж политна навън от рязкото разклащане на хеликоптера. Нададе сподавен вик, но работникът зад него успя да го сграбчи за колана и той увисна надолу с главата над ужасяващата бездна. Вятърът хапеше люто лицата на наскачалите хора, очите им сълзяха, всеки искаше да помогне. За нещастие това инстинктивно понечи да стори и Пиетро, някой го блъсна и връзката динамит със запален вече фитил излетя от ръката му, падна на пода и се хлъзна под седалката. Всички замръзнаха от ужас, само Пиетро скочи подир бомбата й шлемофонът му издрънча на пода. Проклинайки, Джани се вкопчи в ръба на вратата и бавно започна да се прибира навътре. Сърцето му леденееше от ужас при мисълта, че коланът може да се скъса, едновременно с това той се проклинаше, че не си бе сложил дебелия работен колан, а се беше натъкмил с този тънкия, който беше получил като коледен подарък от жена си…

Пръстите на Пиетро докоснаха динамита. Пламъкът на фитила жестоко изгори върховете им, но той не усети нищо. Стисна здраво връзката, извъртя се на пода като змиорка и хвърли бомбата на сантиметри от тялото на Джани, инстинктивно хващайки металния крак на седалката. В следващия миг вече беше вкопчен в крака на приятеля си и яростно го задърпа навътре. Един от работниците затръшна вратата в мига, в който Пиетро и Джани се строполиха на пода на кабината.

— Махай се колкото можеш по-далеч, Скот — промълви в микрофона Жан-Люк, обзет от внезапна слабост.

Хеликоптерът рязко се наклони и започна да се отдалечава от северния склон на планината, простиращ се все така величествен и безмълвен на шестдесет-седемдесет метра под тях. Никой не чу експлозията, никой нищо не видя. От склона се надигна бяла струя и бързо започна да пада обратно. После, с ужасяваща внезапност, планината оживя, в ушите им нахлу страхотен грохот, заглуши бръмченето на моторите. Хеликоптерът направи лек завой и гледката стана съвсем ясна.

— Господи, виж! — възкликна Скот и посочи напред. Огромната снежна маса изчезваше в бездънната пропаст северно от върха, над сондажната площадка вече нямаше никаква козирка.

— Пиетро! — тържествуващо викна Жан-Люк. — Ти си… — извърна се назад и млъкна. Пиетро и Джани все още лежаха на пода и дишаха тежко, шлемофонът на Пиетро беше изчезнал. — Скот, направи едно кръгче над площадката, за да видят всичко!

Все така развълнуван, Жан-Люк се промуши през отвора към задната част и започна да прегръща Пиетро. Първоначално всички го гледаха с недоумение, но когато доловиха смисъла на думите му сред грохота на двигателите, веднага се втурнаха към илюминаторите, забравили страховете си. Щом видяха резултата от бомбардировката, те нададоха тържествуващи крясъци. Джани прегърна Пиетро и започна да му се кълне във вечно приятелство, изпълнен с благодарност, на каквато е способен само истински южняк. Този човек беше спасил не само неговия живот, той беше спасил живота на всички тук горе, беше спасил и работата им!

— Какво толкова е станало, приятел? — скромно се усмихна Пиетро. — Забравяш ли, че съм родом от Аоста?

Жан-Люк се изправи над носилката и леко разтърси ръката на Марио Джинепа.

— Марио! Пиетро се справи! Беше страхотно, „Белисима“ е в безопасност!

Джинепа не отговори. Беше мъртъв.

Вторник

13 февруари 1979 г.

21

Северният склон на планината Сабалан: 10 сутринта.

Отминалата нощ беше жестоко студена, без нито едно облаче по небето, обсипано с ярки звезди. Капитан Рос и двамата гурки с труд вървяха след водача и човека от ЦРУ. Войниците бяха с качулки, натежали от сняг, върху униформите носеха бели маскировъчни халати. Бяха с дебели ръкавици и специално топло бельо, но въпреки това студът ги пронизваше. Бяха на височина около три хиляди и петстотин метра, на километър от целта, която се намираше оттатък върха. Над главите им се издигаше широкият конус на угасналия преди хиляди години вулкан, назъбените му ръбове пробиваха небето на височина над седем хиляди метра.

— Мешги, време е за почивка — каза на турски човекът от ЦРУ на водача.

И двамата бяха облечени в груби местни дрехи.

— Както кажеш, ага — съгласи се водачът и свърна от пътечката, насочвайки се към малка пещера, която никой от останалите не беше забелязал.

Беше възрастен и сух като старо маслинено дърво, слаб и жилав, с одърпани дрехи. Въпреки това беше най-бодрият от групата след двудневното изкачване.

— Ще се мушнем тук и ще се подготвим — обърна се човекът от ЦРУ към Рос.

Рос свали карабината от рамото си и с благодарност се отпусна. Чувстваше се разглобен, мускулите на краката го боляха, гърбът му беше вдървен.

— Всичко ме боли! — оплака, се с отвращение той. — А би трябвало да съм подготвен за подобно изпитание!

— Подготвен си, сахиб — обади се гурката Тенцинг и се усмихна. — Следващия път като нищо ще се качим на Еверест!

— Да, ако е твоето маце! — засмя се Рос.

— На върха на тая грамада сто на сто има нещо — замислено промълви човекът от ЦРУ, без да обръща внимание на закачките им.

Погледът му беше отправен към тъмната планина. Когато се видяха на уговореното място близо до Бандар-е Пахлави преди два дни, Рос би го взел за монголец, непалец или тибетец, ако не беше предварителната информация. Човекът беше тъмнокос, с жълтеникава кожа и азиатски очи, облечен като местен жител.

— Свръзката ви от ЦРУ се казва Розмънт, Виен Розмънт — съобщи му полковникът по време на инструктажа. — Наполовина виетнамец, наполовина американец, двайсет и шест годишен, действува в района повече от година, говори фарси и турски, второ поколение в ЦРУ, можете да му имате пълно доверие.

— Изглежда, няма да имам друг избор, сър — беше отвърнал Рос.

— Така е. Ще се срещнете южно от Бандар-е Пахлави на посочените координати, той ще е с лодката. Ще се придържате в близост до брега, докато стигнете на няколко километра южно от съветската граница, после ще поемете към целта.

— Той ли ще е водачът?

— Не. Той знае местоположението на „Мека“, това е кодовото име на радарната станция, негова грижа е да намери водач. Ако не се появи на срещата, ще изчакате през цялата нощ в събота. Ако до разсъмване не се появи, значи е разкрит и операцията се отлага. Ясно?

— Да. А слуховете за вълнения в Азербайджан?

— Доколкото сме уведомени, боеве се водят в Табриз и западната част, около Ардабил всичко е спокойно. Розмънт ще е по-добре осведомен. Ние… ние знаем, че съветските войски са в бойна готовност и сигурно ще нахлуят, ако азербайджанците изхвърлят привържениците на Бахтияр. Всичко зависи от лидерите им, един от които е Абдула хан. Ако имате затруднения, веднага трябва да се свържете с него. Той е един от нашите и ни е изключително предан.

— Ясно. А ако онзи пилот, Чарлс Петикин, откаже да ни вземе?

— Ще го принудите. Тази операция е одобрена и съгласувана на най-високо място от вашите и нашите шефове, но за съжаление не можем да я предложим в писмена форма. Ясно ли е, Боб?

Третият човек, който присъстваше на инструктажа, някой си Робърт Армстронг, когото Рос виждаше за пръв път, кимна.

— Да.

— А иранците? Те дадоха ли съгласието си?

— Тук става въпрос за националната сигурност… Както вашата, така и нашата. А и тяхната, между другото… Но те са, как да кажа… доста заети в момента, а и Бахтияр може да падне…

— Значи е истина, че Щатите мътят водата…

— Нямам мнение по този въпрос, капитане.

— Последен въпрос: защо не възложите задачата на вашите хора?

Вместо полковника отговори Робърт Армстронг:

— Всички са заети с важни задачи. Освен това нямаме възможност да прехвърлим толкова бързо в Иран хора с вашата подготовка.

„Наистина сме подготвени добре — помисли си Рос и разкърши рамене. Боляха го от каишките на тежката раница. — Можем да се катерим, да скачаме, да караме ски, да убиваме тихо или шумно, да летим като вихрушка срещу терористи и други врагове на обществото, да вдигаме във въздуха всяка цел, независимо дали тя е на хиляди метри височина, или е скрита дълбоко под водата… Самият аз съм късметлия, защото притежавам всичко, за което съм мечтал — здраве, университетско образование, военна академия, специални части, дори и любимите си гурки…“ Той се извърна към своите придружители и им подхвърли няколко цинизма на родния диалект. Те беззвучно се разтърсиха от смях. После видя, че Виен Розмънт и водачът озадачено го гледат.

— Моля за извинението ви, господа — поясни на фарси Рос. — Просто казах на моите братя да се държат прилично.

Мешги не отвърна нищо и отново отправи поглед в мрака.

Розмънт свали ботушите си и започна да разтрива краката си, за да ги стопли.

— Английските офицери, които познавам, не са приятели със своите войници — отбеляза той.

— Може би съм по̀ късметлия от тях — отвърна Рос.

С крайчеца на окото си наблюдаваше водача, който се беше изправил на входа на пещерата и се ослушваше. През последните няколко часа старецът ставаше все по-неспокоен. „Доколко мога да му се доверявам“ — запита се Рос и погледна към Гуенг, който беше до него. Дребничкият гурка моментално прие посланието и леко кимна.

— Капитанът е един от нас, сър — гордо рече Тенцинг, обръщайки се към Розмънт. — Също като баща си и дядо си. И двамата са били Шенгханове.

— Какво означава това?

— Почетна титла при гурките — отвърна Рос, скривайки гордостта си. — Буквално преведена, означава „господар на планините“, но извън специалния полк е почти непозната.

— Три поколения мъже с една и съща насока на дейността си? — учуди се Розмънт. — Толкова ли е лесно?

Разбира се, че не е лесно, поиска да отвърне Рос, но се въздържа. Не обичаше да му задават лични въпроси, макар че харесваше Виен Розмънт. Лодката пристигна точно навреме, пътуването до брега беше бързо и безопасно. Без проблеми мина и преходът им до следващата явка, където ги чакаше водачът, навлизането в планината също мина гладко и без много приказки.

Забелязал, че Рос е замислен за нещо, Розмънт търпеливо изчака. Водачът излезе от пещерата, поколеба се за момент, после се върна и клекна на входа, положил пушката напряко през коленете си.

— Какво има, Мешги? — попита Розмънт.

— Нищо, ага. Долу в котловината има стада. Овце и кози.

— Добре — кимна Розмънт и доволно се облегна на стената. „Добре е да си в екип“ — помисли си той, после улови погледа на Рос върху себе си.

— Какви са плановете ни отсега нататък?

— Щом излезем от пещерата, ще водя аз — отвърна Розмънт. — Вие и вашите момчета ще се държите по-назад, докато се уверя, че всичко е наред.

— Нямам нищо против — сви рамене Рос. — Но ви предлагам да вземете със себе си сержант Тенцинг, който ще ви пази гърба, а аз и Гуенг ще наблюдаваме околността.

Розмънт помисли малко, после кимна:

— Звучи разумно. Сержант Тенцинг?

— Няма проблеми, сахиб. Само ми кажете с прости думи какво искате. Не съм много добре с английския…

— Достатъчен ти е — отвърна Розмънт, с мъка прикривайки обзелата го нервност.

Знаеше, че Рос го преценява внимателно — по същия начин, по който той самият преценяваше неговия екип. Залогът беше твърде висок.

— Искам да вдигнеш „Мека“ във въздуха и толкоз — беше му казал директорът. — Даваме ти в помощ екип специалисти. Не ги знаем колко са добри, но по-добри не можем да открием. Водач е капитан Джон Рос, ето ти снимката му. С него ще има двама гурки, не зная дали говорят английски, но ги препоръчват. Той е офицер от кариерата. Никога не си работил в близък контакт с британци, затова ще ти дам един съвет — не бързай да се сприятеляваш, не преминавай на малко име прекалено скоро. Страшно са чувствителни по отношение на личните си неща, затова внимавай.

— Ясно.

— Доколкото знаем, ще откриеш „Мека“ празна. Останалите ни постове в близост с Турция продължават да действат. Планираме да останем колкото е възможно по-дълго, може би шефовете ще успеят да сключат сделка с новите фигури в Иран, независимо дали те са под влиянието на Бахтияр или Хомейни. Но „Мека“ е нещо друго, проклети да са мръсниците, които ни изложиха на толкова голям риск!

— Колко голям?

— Според нас са избягали набързо и не са унищожили нищо. Ти си бил там, знаеш какво има вътре, за Бога! Претъпкано е с разни секретни джунджурии за подслушване и нощно виждане! Да не говорим за сателитните шифри и компютърните кодове, които, попаднат ли в ръцете на нашия приятел Андропов и неговото КГБ, положително ще го направят лауреат на Нобеловата награда! Представяш ли си — онези копелета просото хукнали да бягат и зарязали всичко!

— Предателство?

— Съмнявам се. По-скоро обикновена глупост. Навсякъде има евакуационни планове, само в Сабалан няма! Не е тяхна вина, ние просто не вярвахме, че шахът ще се сгромоляса толкова бързо, нито пък че Хомейни така лесно ще стисне топките на Бахтияр! Не получихме никакво предупреждение, дори от САВАК…

„Как ли ще се справим със събирането на толкова много джунджурии, по-скоро с тяхното взривяване“ — загрижено се запита Виен. Хвърли поглед на часовника си и усети как го обзема смъртна умора. После погледна луната и реши, че могат да изчакат още половин час. Болеше го глава, почти не усещаше краката си. Отново усети погледа на Рос върху себе си и вътрешно се усмихна. „Няма да се предам, британче, за теб обаче не съм сигурен…“

— След един час тръгваме — каза той високо.

— Защо ще чакаме толкова?

— Луната ще бъде по-удобна. Тук сме на сигурно място и имаме време. Знаете ли какво точно трябва да направим?

— Да минираме всичко, което вие ни посочите в „Мека“, да го вдигнем във въздуха заедно с входа на пещерата, а после да си плюем на петите и да се спрем чак у дома.

Розмънт облекчено се усмихна.

— Къде е за вас това „у дома“?

— Всъщност не зная — поклати глава Рос, неподготвен за подобен въпрос. След като помисли малко, добави: — Може би Шотландия, може би Непал… Баща ми и майка ми са в Катманду… Те са чистокръвни шотландци, но живеят там от 1951 година, непосредствено след пенсионирането на баща ми. Аз съм роден там, макар че получих образованието си в Шотландия… „И двете страни са дом за мен“ — помисли си той, после попита: — А вие?

— Вашингтон, окръг Колумбия, там съм роден. По-скоро във Фолс Чърч, Вирджиния, но то е на крачка от Вашингтон. — Розмънт усети как му се допушва, но знаеше, че е опасно, и се въздържа. — Татко беше в ЦРУ. Вече е покойник, но последните си години изкара в Лангли, само на пет минути от главната квартира на ЦРУ. — Усети, че му е приятно да говори за себе си. — Мама си е във Фолс Чърч, но вече две години не съм я виждал. Ходили ли сте някога в Щатите?

— Още не — поклати глава Рос и хвърли поглед към мрака на нощта. Вятърът свиреше.

— След полунощ ще стихне — успокои го Розмънт. Водачът отново смени мястото си край входа. „Дали няма да побегне?“ — запита се Рос.

— За пръв път ли използвате този водач? — попита на глас той.

— Не, разбира се. Миналата година пребродихме заедно всичките планини наоколо, повече от месен не слязох в равнината. Трябваше да следим движението на разни опозиционни групи, а и те нас… — Розмънт погледна гърба на водача и замислено добави: — Мешги е човек на място. Кюрдите не обичат нито иранците, нито иракчаните, нито пък нашите приятели оттатък границата… Вие обаче сте прав да ми зададете подобен въпрос.

Рос се обърна към Тенцинг и му заповяда на родния му език:

— Ще ядеш после, сега си отваряй очите за планинеца.

Гурката моментално остави раницата си, стана и изчезна в мрака.

— Изпратих го на пост — поясни на английски Рос.

— Добре — кимна Розмънт. По време на изкачването ги наблюдаваше неотстъпно, силно впечатление му направи съвършеният синхрон между тримата, смяната на водачеството, мерките за сигурност, особено когато се налагаше да преодоляват отвесни стени.

— Не е ли малко опасно? — беше попитал той, наблюдавайки как се връзват на общо въже, как предпазителите на оръжието им постоянно са вдигнати.

— Опасно е, господин Розмънт, само когато не знаеш какво вършиш — отвърна му британецът твърдо, но без намерение да го обиди. — Но когато зад всяко дърво или скала може да се крие враг, разликата между вдигнат и спуснат предпазител е толкова голяма, колкото е разликата между живота и смъртта.

Виен Розмънт си спомни и какво беше добавил капитанът:

— Ще направим всичко възможно да ви окажем нужната помощ и да ви измъкнем.

А той не беше сигурен дали изобщо ще успеят да влязат вътре, да не говорим за измъкване. „Мека“ беше празна вече почти седмица, можеше да очаква всичко — станцията можеше да бъде празна и недокосната, но можеше да бъде вече разрушена, дори окупирана.

— Тази операция е доста налудничава, знаете! — не се сдържа той.

— Не е наша работа да я оценяваме.

— Да, но наша работа ли е да рискуваме живота си? Ей това й е шибаното!

— Тук съм съгласен с вас, макар че то с нищо не променя положението ни.

За пръв път двамата се разсмяха и Розмънт усети как му олеква.

— Знаете ли, може би не трябва да го казвам, но съм много доволен, че ще работя именно с вас тримата…

— Радвам се — смотолеви Рос, прикривайки смущението си от директния комплимент, после се извърна към водача и го повика на фарси:

— Елате да хапнете с нас, ага.

— Благодаря, ага, не съм гладен — отвърна старецът, без да се помръдва от входа на пещерата.

Розмънт обу ботушите си и попита:

— Много ли са специалните ви екипи в Иран?

— Не. Пет-шест, заети главно с обучение на местните хора. — Рос извади консервите телешко и попита: — Как мислите, ще се задържи ли Бахтияр?

— Не. Сред планинците се носи слух, че до една седмица ще бъде отстранен, а може би и убит.

— Толкова ли е зле? — подсвирна Рос.

— Дори повече — според същите слухове до края на годината Азербайджан ще бъде съветски протекторат.

— По дяволите!

— Да, да, но човек никога не знае какво ще се случи — усмихна се Розмънт. — И точно това прави живота му интересен.

Рос му подаде манерката и небрежно подхвърли:

— Най-доброто питие, което може да се купи със скапаните им пари.

Розмънт направи гримаса и отсипа няколко капки на върха на езика си, после изведнъж просия:

— Господи! Та това е истински скоч! — Миг преди да отпие солидна глътка, Рос му дръпна манерката.

— Полека, ага — усмихна се той. — Това е всичко, с което разполагаме.

Розмънт се усмихна и кимна, после двамата се нахвърлиха на храната. В пещерата беше топло и уютно, на Розмънт много му се искаше да си побъбрят.

— Били ли сте някога във Виетнам?

— Не, никога. Веднъж замалко да отидем — двамата с баща ми бяхме тръгнали за Хонконг, оттам трябваше да идем в Сайгон, но в последния момент ни препратиха за Банкок.

— Пак гурки?

— Не, това беше преди много години, още нямахме батальона си там. — Рос се замисли за момент, после добави: — Бях седем-осем годишен, а баща ми имаше някакъв далечен роднина в Хонконг… Да, казваше се Дънрос… Имаше нещо като общо съвещание на целия клан. Не си спомням почти нищо от този град, с изключение на един прокажен, който лежеше в прахта пред пристанището за фериботи. Всеки ден минавах край него…

— Татко беше в Хонконг през шейсет и трета — гордо рече Виен. — Беше заместник-директор на местния клон на ЦРУ… — Взе един камък, подхвърли го няколко пъти в ръката си и попита: — Знаете ли, че съм наполовина виетнамец?

— Да, казаха ми.

— Какво друго ви казаха?

— Че мога да ви поверя дори живота си.

— Да се надяваме, че са прави — жлъчно се усмихна Розмънт, после се зае да проверява механизмите на автоматичната си пушка М–16. — Винаги съм мечтал да отида във Виетнам… Баща ми, имам предвид истинския, е бил виетнамски плантатор, убит още преди да се родя… По онова време Индокитай е бил френско владение, спипали го някакви виетконговци край Диен Биен Фу… — Лицето му се проясни, на устните му заигра усмивка. — Мама е стопроцентова американка и когато решила да се омъжи за втори път, го сторила със също такъв мъжага! Не мисля, че истинският ми баща би ме обичал повече от татко!

Гуенг изведнъж насочи карабината си навън и предупредително просъска:

— Сахиб!

Рос и Розмънт светкавично вдигнаха оръжията си, после сред напорите на вятъра прозвуча тихо изсвирване и те ги свалиха.

— Това е Тенцинг — обясни Рос.

Сержантът изскочи от мрака също така безшумно, както беше хлътнал в него.

— Сахиб, долу по пътя вървят много камиони… — започна той с мрачно лице.

— На английски, Тенцинг.

— Слушам, сахиб. Преброих единайсет камиона на пътя в долината…

— Това е пътят за „Мека“ — изруга Розмънт. — На какво разстояние бяха?

— В дъното на долината — сви рамене дребничкият мъж. — Бях оттатък насрещното възвишение, изчислих приблизителното разстояние между отделните камиони… Ако си представим, че колоната е змия, нейната опашка е още в долината, но главата й спокойно може да е горе на прохода…

Розмънт отново изруга.

— Имаме не повече от час. По-добре да… — Млъкна и извърна очи към входа на пещерата, откъдето се разнесе някакъв шум. Точно навреме, за да види как водачът се стрелва навън, следван по петите от Гуенг.

— Какво става, по дяволите?…

— Очевидно напуска кораба, по свои причини — отвърна Рос. — Оставете го. Важното е дали този час предимство ще ни стигне…

— Напълно — отвърна Розмънт и зареди автомата си. — Ами Гуенг?

— Ще ни настигне.

— Тръгваме. Аз съм пръв, ако стане нещо непредвидено, вие изчезвате. Окей?

Студът ги блъсна като стена, но Розмънт пое бързо нагоре. Снегът по извиващата се между камъните пътечка беше все още мек, грайферите на ботушите им го захапваха стабилно, луната хвърляше достатъчно светлина. Не след дълго прехвърлиха билото и започнаха спускането. Тук нещата малко се усложниха, тъй като снегът беше дълбок и хлъзгав, над него стърчаха само няколко по-високи храсталаци. Пред очите им се разкри входът на пещерата, шосето влизаше в него. Снегът беше отъпкан от многобройни автомобилни гуми.

— Дано са били нашите — рече Розмънт и с мъка прикри обзелото го безпокойство. — От две седмици не е валял нов сняг. — Направи знак на останалите да спрат, спусна се на пътя и се затича към входа. Тенцинг го последва, приклекнал ниско над земята, но въпреки това със смайваща бързина.

Розмънт изчезна в мрака, Тенцинг също. В душата на Рос нахлу тревога. Виждаше само част от пътя, който се спускаше надолу с остри завои. Ярката лунна светлина правеше долината призрачна, той се почувствува самотен и беззащитен, не му се искаше да чака. Едновременно с това в сърцето му пърхаше надежда. „С гурки край себе си винаги имаш шанс, сине — казваше баща му. — Пази ги и те ще те пазят. Не забравяй, че с малко късмет и ти един ден ще станеш Шенгхан.“ Рос се усмихна наум, изключително горд, че тази титла, толкова рядко споменавана, се свързва директно с него. Тя се даваше само за изключителни заслуги към полка, за самотно изкачване на някой от непалските върхове или за спасяването живота на някой гурка, отдал се изцяло в служба на Великия Раджа. Дядо му, капитан Кърк Рос, убит през 1915 година в битката за Сома, бе получил титлата посмъртно, а баща му — подполковник Гейвин Рос, бил удостоен с нея в Бирма през 1943 година. „А аз? Аз също покорих К–4, един от високите върхове на Хималаите… Засега само това, но времето е пред мен…“

Наостреният му слух долови някакъв шум и той бързо измъкна ножа. Беше Гуенг — стоеше надвесен над него с бурно повдигащи се гърди.

— Бавно, сахиб, бавно — прошепна той на родния си език, ухилен до ушите. — Още преди три секунди можех да ти прережа гърлото! Нося ти малък подарък…

Ръката му се повдигна и в нея увисна отрязаната глава на стария водач. Очите й бяха отворени и от тях се излъчваше смъртен ужас. Рос затвори очи. „Гуенг го е убил, но заповедта издадох аз — помисли си той и усети как му прилошава. — Дали това беше просто старец, решил да припечели нещо и избягал при първата опасност? Или беше шпионин, опитал се да ни предаде на врага?“

— Какво ти е, сахиб? — свъси вежди Гуенг.

— Нищо. Махни тази глава!

Гуенг небрежно я захвърли встрани. Главата се претърколи няколко пъти, после заседна в снега.

— Претърсих го и виж какво открих, сахиб — добави Гуенг и разтвори дланта на лявата си ръка. — Върху нея имаше две торбички. — Тази носеше на врата си — пръстът на Гуенг посочи по-малката, съдържаща евтин аметист срещу уроки, — а тази около топките си!

Рос разтвори втората торбичка и сърцето му пропусна един такт. Вътре имаше малка карта, внимателно увита в найлон. В същия миг вятърът донесе леко подсвирване и двамата скочиха на крака. Грабнаха оръжието си и се затичаха с всички сили към входа на пещерата, безпогрешно разпознали сигнала на Тенцинг, който означаваше: „Идвайте веднага!“ Във вътрешността на пещерата цареше непрогледен мрак и те спряха. Когато очите им се нагодиха, успяха да доловят слаба светлинка в дъното, очевидно от електрическо фенерче, прикривано в шепа.

— Насам, капитане — прозвуча гласът на Розмънт. Макар и тихи, думите му прогърмяха като топовен гърмеж в огромната земна кухина, подсилени от многократно ехо. Светлината на фенерчето му опипваше многобройни естествени кухини и разклонения, сводът беше високо над главите им. Лъчът се спря на едно от тези разклонения, в тъмнината отново прогърмя гласът на Виен:

— Насам. Можете да запалите фенерчетата си.

В дъното на широкия тунел се виждаше тежка стоманена врата, наполовина открехната.

— Би трябвало да е затворена — прошепна Виен с внезапно прегракнал глас. — Не зная защо е отворена кой е свършил това, но ние трябва да влезем! Рос вдигна ръка, Тенцинг измъкна широкия си нож и изчезна зад вратата, а двамата с Гуенг автоматически заеха позиция за кръгова отбрана. Но срещу кого? Рос имаше чувството, че е в капан, и безпомощно се озърташе. Във всяка от околните ниши спокойно можеха да се крият по петдесетина въоръжени мъже.

Секундите бавно се точеха. После отново се разнесе лекото изсвирване, Рос се втурна през вратата, следван на крачка от Гуенг и Розмънт. Тенцинг се беше изправил встрани от входа и ги прикриваше с вдигнат автомат. Розмънт затръшна вратата зад гърба си и включи осветлението. Внезапно ги обля ярка луминесцентна светлина и те примижаха заслепени.

— Слава Богу! — облекчено въздъхна Розмънт. — Шефовете много се надяваха генераторите да работят и това наистина е така! Можем да си отдъхнем, тази врата не пропуска нито лъч светлина навън. — С тези думи той сложи двете тежки резета и напъха фенерчето в колана си.

Намираха се във втора, далеч по-малка пещера, която беше добре оборудвана. Подът беше покрит с дебела изкуствена настилка, а стените бяха огладени и замазани. Беше пълна с бюра и телефони, навсякъде бяха разпилени хартии. Очевидно това беше нещо като канцелария.

— Онези мръсници наистина са бързали да се изметат час по-скоро! — въздъхна горчиво той и се насочи към съседната пещера, в която имаше няколко радарни екрана, а по масите бяха пръснати сиви и зелени телефонни апарати.

— Сивите са за вътрешна връзка — поясни Розмънт. — А зелените са свързани с кулата на върха на планината, оттам чрез спътник връзката се предава в Техеран, поема се от специалната ни централа в посолството и се прехвърля на един куп тайни места, пръснати из целия свят. Всички телефони са с вградени шифровъчни апарати и уреди за електронна защита. — При тези думи Розмънт вдигна една от зелените слушалки, долепи я до ухото си и поклати глава. — Няма сигнал, може би операторите в комуникационната зала все пак са си свършили работата.

В далечния край на залата се виждаше още един тунел.

— Оттам се отива до генераторите, които захранват всичко, подлежащо на взривяване — поясни Виен. — Жилищни помещения, кухни, зали за почивка, работилници — всичко това се намира в други пещери оттатък преддверието. Около осемдесет души са работили тук двайсет и четири часа в денонощието.

— Има ли друг изход? — попита Рос. Чувството, че е попаднал в капан, беше по-силно от всякога.

— Разбира се. Горе, там, където отиваме.

Груби стъпала, изсечени в наклонената стена, водеха нагоре. На площадката имаше стоманена врата с табелка: СЕКРЕТНА ЗОНА! ЗАБРАНЕНО ВЛИЗАНЕТО БЕЗ СПЕЦИАЛЕН ПРОПУСК! Тя също зееше отворена.

— По дяволите! — изруга Розмънт и влезе. Помещението беше изолирано много по-добре, стените бяха боядисани в бяло, по дългите маси бяха струпани десетки компютри и радарни екрани. Още сиви и зелени телефони, на масата в средата блестяха и два апарата в яркочервен цвят.

— Тези какви са? — попита Рос.

— Директна връзка с Лангли чрез военен спътник — отвърна Розмънт и вдигна слушалката на единия. Никакъв сигнал. Бръкна в джоба си, извади лист хартия, погледна написаното и се приближи до контролното табло на стената. Включи няколко шалтера и зачака. Залата се изпълни с леко бръмчене, компютрите оживяха, радарните екрани загряха и започнаха да излъчват мека зеленикава светлина.

— Мръсни копелета! — изруга Виен. — Оставили са всичко в пълна изправност! — Пръстът му се насочи към четири компютъра, струпани в единия ъгъл. — Вдигнете във въздуха тези, те са основните!

— Гуенг!

— Слушам, сахиб! — Гурката свали раницата от гърба си, дръпна ципа и започна да подрежда калъпи с пластичен експлозив върху масата.

— Половин час? — попита Розмънт.

— Напълно достатъчно — кимна Рос, без да отделя поглед от екрана пред себе си. На него се виждаше по-голямата част от Кавказ, цялото Каспийско море, дори част от Черно море на изток, всичко изключително ясно и релефно. — Това тук наблюдава половината свят! — не можа да сдържи възхищението си той.

Розмънт се приближи и натисна някакъв клавиш. За миг Рос остана със зяпнала уста, после бавно откъсна поглед от екрана и промълви:

— Едва сега разбирам защо ни пратиха чак тук, накрая на света!

— Това е само част от оборудването…

— Господи! Господи! Тогава е по-добре веднага да започваме! Какво ще правим с преддверието?

— Нямаме време за него, освен това там са само боклуци, които ония типове тъй и тъй ще разграбят. Ще взривим тунелите отсам железните врати и ще се измъкнем през резервния изход.

— Къде е той?

Вместо отговор американецът се приближи до една желязна врата в дъното на компютърната зала, извади връзка ключове и отвори. Зад дебелата стомана влажно проблеснаха стръмни стъпала, които рязко извиваха нагоре.

— Оттук ще излезем направо в планината.

— Тенцинг, иди да провериш дали е чист пътят — нареди Рос и гурката изчезна нагоре, прескачайки по две високите стъпала. — Друго?

— Ще минираме кодовата зала и сейфовете, после залата за свръзка. Накрая и помещението с генераторите, окей?

— Да — кимна Рос, доволен от експедитивността на своя партньор. — Но преди да започнем, можете да хвърлите един поглед на това — извади малката увита в найлон карта и му я подаде. — Гуенг я е взел от нашия верен водач.

Лицето на Розмънт посивя. На картата имаше отпечатък от палец, нещо на кирилица и подпис.

— Комунистически документ за самоличност! — извика той.

— И аз така си помислих — обади се зад гърба им Гуенг. — Какво пише вътре?

— Не зная, не мога да чета на руски, но залагам живота си, че е някакъв пропуск! — Стана му лошо, като си припомни дългите дни и нощи, прекарани заедно със стареца в планината, спокойния си сън под негова охрана.

— Мешги е с нас от години! — горчиво поклати глава той. — Беше от бандата на Али Бин Хасан Каракосе — един от нелегалните водачи на съпротивата и най-сигурния ни ятак в планините. Страхотен тип, който не се колебае да действува дори около Баку! Господи, сигурно и той е предаден! — Очите му се сведоха към документа. — Не мога да повярвам!

— Аз пък мога — рече Рос. — Просто умишлено не са ни закачали, оставили са ни за примамка… А конвоят от камиони с войници е част от операцията… Затова не е зле да побързаме!

Розмънт кимна, опитвайки се да преодолее пристъпите на страх в душата си.

— Прав сте — рече той и прекоси малкото коридорче, което свършваше при друга заключена врата. Започна да рови във връзката с ключове и промърмори: — Дължа ви извинение. Не зная как се е промъкнал през проверките онзи мръсник, но вие сте прав — положително сме примамка. Съжалявам, макар това да не променя положението…

— Но все пак помага — усмихна се Рос и напрежението изведнъж спадна. — Нали така?

— Така е. Благодаря, благодаря за всичко… Убихте ли го?

— Ами… Гуенг ми донесе главата му — отвърна Рос. — Обикновено не правят това, задоволяват се само с ушите…

— Господи! Отдавна ли сте с тях?

— С гурките ли? От четири години.

Ключът се плъзна в ключалката и вратата се отвори. Шифровъчната зала беше педантично подредена и чиста. Телекси, телепринтери, копирни машини. Любопитно изглеждащ компютърен принтер на отделна масичка, пред него дълъг ред клавиши.

— Това е декодер, струва стотици хиляди долари… А противникът положително би дал за него няколко милиона. — Розмънт се приближи и взе в ръце няколко справочника. — Пресвета Дево!… — На кориците им пишеше „МЕКА — ЕДИНСТВЕН ЕКЗЕМПЛЯР.“ Добре поне, че основният шифър е заключен.

Приближи се до вградения в скалата електронен сейф с дигитална ключалка, хвърли поглед на листчето в ръката си и започна леко да докосва цифрите. Но зелената лампичка, обозначаваща отключването, отказа да светне. — Може би съм пропуснал някоя цифра — рече той. — Бихте ли ми ги продиктували?

— Разбира се — отвърна Рос и започна да чете на глас дългата колона от цифри. Тенцинг безшумно се приближи изотзад, двамата изобщо не чуха стъпките му. После, усетили едновременно чуждо присъствие, те рязко се обърнаха.

Гурката се постара да скрие задоволството си. Нали самият Шенгхан му беше заповядал да научи сина му на всички бойни умения, особено на безшумното промъкване и още по-безшумното убийство? Нали той се беше заклел да го стори и винаги да бъде негов мълчалив учител? „За Бога, Тенцинг, заклевам те никога да не му казваш това! Нека това бъде наша малка тайна“… И наистина, седмици наред той не успяваше да завари неподготвен сахиба… Седмици наред! Тази вечер обаче това се случва вече втори път… Първия го стори Гуенг. „Добре, че сме ние, а не врагът, който се трупа около нас като пчели около своята царица…“

— Стълбището има седемдесет и пет стъпала и свършва при една метална врата — стегнато рапортува той. — Вратата е ръждясала и аз я понапънах. Зад нея има малка пещера, а след това започва планината. Отличен път за бягство, сахиб. Лошото е, че оттам видях първия камион на конвоя… — Млъкна, за да се концентрира, после добави: — Разполагаме най-много с половин час.

— Върни се при първата желязна врата, Тенцинг. Онази, която залостихме. Минирай тунела отсам така, че вратата да остане здрава. Нагласи детонатора да избухне точно след двадесет минути. Същото да направи и Гуенг със своите детонатори, предай му заповедта ми!

— Слушам, сахиб.

Рос се обърна към Розмънт и забеляза ситни капчици пот по челото му.

— Наред ли е всичко?

— Да. Стигнахме до 103.

— Последната група цифри са 660 и 31. — Американецът докосна съответните квадратчета и зелената лампичка замига. Ръката на Розмънт се плъзна към ръчката.

— Стой! — извика Рос и избърса потта, която се стичаше по наболата му ръждива брада. — Има ли начин касата да бъде минирана?

Розмънт опулено го погледна, после премести очи на сейфа.

— Възможно е, напълно възможно — прошепна той.

— Тогава дайте да го взривим, без да се опитваме да го отваряме!

— Аз… Аз трябва да проверя какво има вътре. Трябва да зная дали главният шифър на Мека е вътре или не! Той и декодерът са най-главните неща тук… — Очите му отново се спряха на мигащата светлинка. — Вие се върнете в другата стая, вземете Гуенг за прикритие и извикайте, като сте готов. Аз… Аз трябва да изпълня задачата.

Рос се поколеба за момент, после кимна и вдигна сака с експлозива и детонаторите.

— Къде е залата за комуникации?

— Тук, в съседство.

— А машинното с генераторите важно ли е?

— Не. Важни са тази зала, декодерът и четирите главни компютъра… Макар че е най-добре цялата тая проклетия да хвръкне по дяволите!

Розмънт изчака излизането на Рос, после се обърна с лице към сейфа, чувствайки как в гърдите му се свива тежка топка. „Ах, този мръсник Мешги! Всички бяхме готови да заложим главите си за него, дори самият Али Каракосе!“

— Готови ли сте? — нетърпеливо подвикна той.

— Почакайте малко — отвърна до самите му уши Рос и той стреснато се извърна. Не беше чул никакви стъпки! В ръцете му имаше тънко и здраво найлоново въже за катерене, което той сръчно уви около ръчката на сейфа. — Като ви кажа, ще натиснете ръчката, но няма да отваряте вратата! — нареди кратко Рос. — Ще я дръпнем с въжето отдалеч. Хайде!

Розмънт си пое дълбоко въздух, за да успокои бесния ритъм на сърцето си, завъртя ръчката на позиция „отворено“ и се затича през прохода към съседната пещера. Рос му направи знак да седне ниско долу и каза:

— Изпратих Гуенг да предупреди Тенцинг. Готов ли сте?

— Да.

Рос затегна примката и рязко дръпна. Нищо. Въжето си оставаше изпънато като струна. Дръпна още веднъж и този път найлонът се поотпусна. Нищо. Пълна тишина. Лицата на двамата лъщяха от пот.

— Е, хубаво — рече Рос и с облекчение се изправи. — По-добре да вземем необходимите предпазни мерки, вместо да…

В този момент се задейства взривният механизъм. Експлозията беше страхотна, пещерата моментално се изпълни с гъст облак дим, сред който свиреха метални шрапнели. Взривната вълна нахлу в тяхното помещение, вдигна във въздуха вихрушка от маси и столове, изкара кислорода от дробовете им. Радарните екрани се пръснаха, осветлението угасна, единият от червените телефони се откъсна, прелетя през цялата стая и се тресна в екрана на един от компютрите. После прахът бавно започна да се сляга, а двамата мъже имаха чувството, че ще изкашлят и дробовете си в настъпилия мрак.

Пръв се съвзе Розмънт, посегна към колана си и измъкна фенерчето.

— Сахиб? — В помещението се втурна Тенцинг, следван на крачка от Гуенг. В ръцете им блестяха фенерчета.

— Добре съм — отвърна Рос, все още задавен от тежката кашлица. Тенцинг се ориентира по гласа му и се наведе да го вдигне от отломките на пода. Лицето му беше окървавено, но това беше само драскотина от хвърчащите стъкла.

— Слава Богу! — промърмори Тенцинг и го вдигна на ръце.

Рос го отблъсна и се изправи сам, после с олюляване последва Розмънт в помещението, в което допреди малко се намираше сейфът.

— Господи Исусе Христе! — промърмори той. Сейфът беше изчезнал, а с него и декодерът, наръчниците, шифровъчните книги, телефоните и всичко останало. В гранитната стена зееше дълбока дупка. Електронното оборудване се беше превърнало в куп обгорели и смачкани метални отпадъци, сред тях пълзяха весели пламъчета.

— Мамичко! — прошепна Розмънт с едва доловим глас. Цялата му същност крещеше и се противеше: бягай оттук, бягай от тази дупка, в която едва не намери смъртта си! Насочи се е несигурни крачки към стената, опря се на нея и повърна.

— По-добре е да… — Рос млъкна, усетил страхотна болка в главата и все още пищящите си уши; адреналинът в кръвта го тласкаше към налудничави решения. С мъка се овладя, обърна се към гурките и попита: — Тенцинг, свършихте ли?

— След две минути съм готов, сахиб — отвърна онзи и забързано излезе.

— Гуенг?

— И на мен ми трябват две минути.

Рос се отправи към противоположния ъгъл на пещерата и също повърна. Веднага му стана по-леко. Измъкна манерката и отпи от нея, избърса устата си в ръкава на бойната униформа, после се приближи до Розмънт, който продължаваше да се подпира на отсрещната стена.

— Вземете — бутна манерката в ръката му той. — Ще ви стане по-добре.

— Да, благодаря. — Розмънт все още беше замаян, но умът му вече работеше. В устата си усещаше противен вкус; събра слюнката си и я изплю сред отломките. Пламъчетата на малките пожари хвърляха призрачни сенки по стените и каменния свод. Отпи внимателно една глътка и промърмори: — Скочът е най-хубавото нещо, с което ни е дарил Бог! — Отпи втора, после върна манерката на Рос. — Хайде, време е да се махаме оттук!

Насочи фенерчето си към развалините на пода, откри изкривените отпадъци от това, което доскоро беше декодер за милиони долари, взе ги и ги пренесе в съседната пещера, където ги постави непосредствено до заряда под главните компютри.

— Едно нещо не мога да разбера — безпомощно промълви той. — Защо не хвръкнахме във въздуха заедно с цялото проклето подземие, което вече бяхме натъпкали с експлозиви?

— Ами… Преди да дойда с въжето, наредих на Гуенг и Тенцинг да изнесат по-далеч всички детонатори, просто за всеки случай…

— Винаги ли мислите за всичко?

— Част от занаята — усмихна се криво Рос. — Залата за комуникации?

Минираха я за броени секунди, после Розмънт хвърли поглед на часовника си.

— Осем минути до експлозията — обяви той. — Генераторите ще ги зарежем.

— Добре. Ти водиш, Тенцинг.

Бързо изкачиха стръмните стъпала, ръждясалото резе на вратата изскърца. В пещерата поведе Рос. Стигнаха до изхода, той подаде глава навън и внимателно се огледа. Луната все още беше високо, светлината и беше съвсем достатъчна, за да види първия камион от колоната на триста-четиристотин метра под себе си. Моторът му виеше тежко на последната стръмнина.

— Сега накъде, Виен? — попита той и в гърдите на Розмънт трепна топлинка.

— Нагоре — махна с ръка той. — Ще се катерим към върха. Ако след нас изпратят войници, зарязваме крайбрежието и тръгваме за Табриз. Ако няма потеря, правим един кръг и се връщаме там, откъдето дойдохме.

Начело на малката им колона излезе Тенцинг, който беше пъргав като планински козел, но не забравяше да избира най-лекия път — съзнаваше, че двамата бели все още са замаяни от експлозията. Склонът беше стръмен, но не особено труден за изкачване, тъй като почти нямаше сняг. Направиха едва няколко крачки, когато земята под краката им се разтърси от първата експлозия. Последваха още няколко.

„Остава само една“ — помисли си Розмънт, който внимателно ги броеше, доволен от ледения въздух, който прочистваше главата му. В залата за комуникации бяха струпали всичките си останали експлозиви, затова последната тръпка на планината приличаше на истинско земетресение. На стотина метра под тях се отвори цепнатина, от която започна да излиза гъст пушек. — Господи! — промърмори Рос. — Сигурно е имало вентилационна тръба.

— Сахиб! Вижте долу! — посочи с пръст Тенцинг.

Първият камион беше спрял пред входа на подземното съоръжение, от него скачаха въоръжени мъже, осветени ясно от фаровете на следващите автомобили.

Групичката потъна в храсталака.

— Ще изкачим ей този връх — рече меко Розмънт и посочи нагоре и наляво. — Ще бъдем скрити от погледите им. След това се насочваме на изток, към Табриз. Окей?

— Тенцинг, ти ще водиш.

— Слушам, сахиб.

Не след дълго първата височина остана зад гърба им, спуснаха се в нещо като плитка котловина, после отново започнаха изкачване. Преходът беше тежък, всички мълчаха и пестяха силите си, тъй като знаеха, че ги чакат десетки километри тежка борба със снега и студа на планината. Скоро ръкавиците им се прокъсаха, колената на дрехите им се протриха, но те продължаваха да крачат леко и с добро настроение, освободили се от тежките раници с експлозив.

След известно време стигнаха до една от пътечките, които кръстосваха цялата планина. Поеха по нея, а на всяко разклонение избираха онова, което водеше нагоре. В долината имаше села, които трябваше да отбягват.

— По-добре да си останем на голяма височина — каза Розмънт. — И да се надяваме, че няма да срещнем никого.

— Мислиш, че ще ни посрещнат враждебно, така ли?

— Положително. Този район е настроен не само против шаха, но и против Хомейни… Изобщо против всички! — Дишайки тежко, Розмънт добави: — Обикновено тук се водят вечни войни между отделните селца, горите са пълни с бандити.

Махна на Тенцинг да върви пръв и благодари на Бога, че луната осветява пътя им и че не е сам, а с тези достойни мъже.

Тенцинг запази бързото темпо, но това беше спокойното и умерено темпо на роден планинар. След час го смени Гуенг, после начело излязоха последователно Розмънт, Рос и отново Тенцинг. На всеки час си даваха по три минути почивка.

Луната надвисна ниско над хоризонта, пътеката плавно се снижаваше, вървяха леко и бързо. Вдясно се появи странно оформена горичка, надвиснала над тясна котловина. Розмънт веднага я позна.

— В долината под краката ни има един черен път, който води за Табриз — рече той. — През зимата е малко по-широк от тази пътечка, но напълно проходим. Предлагам да вървим, докато се съмне, после да спрем за почивка и да решим какво ще правим по-нататък.

Не след дълго навлязоха сред боровете, в краката им бавно натежаваше умората. Тенцинг продължаваше да води. Стъпваше леко по мекия сняг, дробовете му с наслада поемаха кристалночистия въздух. Изведнъж усети опасност и се закова на място. Всички замръзнаха. След няколко дълги секунди Рос се размърда и безшумно пристъпи напред. Тенцинг веднага застана до него. Двамата внимателно се озъртаха сред стройните стволове на дърветата, луната хвърляше странни сенки. Отново замръзнаха на място. Нищо. Нито миризма, нито движение. После от клона на близкото дърво се отрони купчина сняг, някаква нощна птица изкряка и отлетя. Тенцинг безшумно вдигна ръка в посоката, в която замря плясъкът на крилете й, направи знак на Рос да остане на място, после измъкна широкия си нож и потъна в мрака.

След няколко метра видя това, което очакваше, и сърцето му затуптя — на петдесетина метра от него, прикрит зад широк дънер, клечеше някакъв мъж. Пристъпи няколко крачки, сигурен, че онзи не го е усетил. После периферното му зрение изведнъж долови движение на сенки вляво и вдясно, той рязко се сниши и извика колкото му глас държи:

— Засада!

Първият откос свирна край ушите му, без да го улучи. Но вторият беше по-точен, един куршум проби левия му дроб и изскочи откъм гърба, а тялото му се залепи за ствола на паднало дърво. От противоположната страна на пътечката затракаха още автомати. Попаднали под кръстосан огън, Рос и останалите се проснаха в снега и запълзяха към прикритието на близките дървета.

Тенцинг остана безпомощно да лежи в снега. Чуваше стрелбата някъде далеч, макар съзнанието му да свидетелстваше за обратното. С върховно усилие на волята той се изправи на крака и изпразни оръжието си в убийците. Част от нападателите се обърнаха и отново го засипаха с куршуми. Някои от тях просвириха край ушите му, други се забиха в тялото му. Един раздроби рамото му, но той не усети болката. Беше страшно доволен, че умира така, както трябва да умират бойците от полка — устремен напред, неустрашим и непобедим. „Аз наистина не изпитвам страх! Аз съм индус и отивам при Шива със спокойно сърце! А когато се преродя отново, ще моля всички богове пак да бъда гурка!“

Стигна мястото на засадата и ножът му посече ръката на един от нападателите. Но силите му секнаха, краката му се подгънаха, ослепителна светлина експлодира в главата му и той умря, без да изпитва никаква болка.

— Прекратете огъня! — извика Рос, бързо преодолял шока на изненадата и поел ръководството на групата в свои ръце. Засече две огневи точки срещу тях, но и двете бяха отлично прикрити. Мястото на засадата беше избрано умно и кръстосаният огън беше смъртоносен. Ясно видя как улучиха Тенцинг и с мъка потисна желанието си да скочи и да му се притече на помощ. Съзнаваше, че първо трябва да спечели битката и да осигури безопасността на останалите. Изстрелите бяха многократно усилени от ехото на планинските склонове. Рос измъкна две гранати, сложи предпазителя на автоматична стрелба и започна да чака удобния момент за измъкване от капана. Видя как Тенцинг се надига и се впуска напред с боен вик, осигурявайки му точно онова време, което му беше необходимо.

— Прикривай ме! — нареди той кратко на Розмънт и кимна на Гуенг: — Хайде!

Гуенг незабавно скочи на крака и се понесе напред. Видя ясно как Тенцинг рухва на снега, обзе го сляпа ярост. В движение издърпа халката на ръчната си граната и я запрати в средата на групата нападатели, просна се на земята да изчака експлозията и в следващия миг беше отново на крака. Карабината в ръцете му затрещя и сподавените викове на ранените от гранатата бързо заглъхнаха. Зърна как един от нападателите се втурва да бяга, а друг отчаяно пълзи към близкия храсталак. Кратък замах с широкия нож и главата на пълзящия се търкулна край него, къс ред и бягащият с вик се строполи. Гуенг отново се просна на снега, очаквайки нападение от всички страни. Оттатък пътеката експлодира граната и той погледна натам.

Рос атакуваше, движейки се бързо на колене и лакти, Розмънт го прикриваше с кратки редове. Стигна до следващия дънер, вече малко встрани от огъня на нападателите. Пое дълбоко дъх и вдигна глава. В същия миг проехтя нова експлозия. „Дано Гуенг и Тенцинг са живи и здрави“ — помисли си той и запълзя по твърдия сняг. Когато прецени, че е достатъчно близо до втората група нападатели, спря и дръпна халката на гранатата си. После грабна автомата в лявата си ръка и изскочи на малкото възвишение. Моментално видя нападателите, но те се оказаха не точно на мястото, където беше очаквал. Бяха петима, на някакви си десет-дванадесет метра разстояние. Те също го видяха и насочиха дулата на пушките си към него, но той беше по-бърз със стотна от секундата. В момента, в който снегът завря от куршумите им, той вече беше зад близкия дънер с граната в ръка. Преброи до четири и я хвърли, после покри главата си с ръце. Взривът беше страхотен, тялото, му се повдигна от земята и отново се тръшна върху нея, отгоре му се посипаха клоните на близкия бор, изтръгнат до корен от детонацията.

Оттатък пътечката Розмънт свърши пълнителя, изруга собствената си прибързаност и трескаво сложи нов. Насочи автомата си към предполагаемото местоположение на нападателите и пусна нов, този път далеч по-къс ред.

Гуенг стоеше неподвижно на лекия склон, плътно прилепен до висока скала. Очите му се взираха в полумрака, очакваше нещо да се раздвижи. Търпението му скоро беше възнаградено — в близост до изкорененото от експлозията дърво се размърда човешка фигура. Миг по-късно вече бягаше, превита на две. Гуенг се прицели внимателно и мъжът умря, без дори да извика. Настъпи тишина, само ехото повтаряше трясъка на последните изстрели.

Сърцето на Розмънт биеше лудо, той вече не можеше да се сдържа.

— Прикривай ме, Гуенг! — викна той, скочи на крака и се понесе към следващото прикритие. Вдясно от него проблесна огън, куршуми свирнаха край ушите му. После Гуенг натисна спусъка от другата страна на пътечката. Някой сподавено извика, стрелбата спря. Розмънт продължи да тича напред, стигна мястото, откъдето допреди малко ги обстрелваха, и бавно запристъпва напред с насочено оръжие. Трима от нападателите бяха разкъсани на парчета, четвъртият едва помръдваше. Дулата на пушките им бяха странно разкривени. Всички бяха облечени в груби дрехи на планински селяни. Последният жив от нападателите се задави от собствената си кръв и умря пред очите му. Розмънт се обърна и забърза към дървото, зад което се криеше Рос, наведе се и започна да рови сред откършените клонаци.

Гуенг остана на мястото си, готов да стреля по всичко, което помръдне. Отвъд скалата нещо помръдна сред кървавите човешки остатъци и той замря. После, уверил се, че горските гризачи не си губят времето, той леко потръпна. Скоро всичко тук щеше да бъде както преди, боговете щяха да се погрижат природата да си остане все така непокътната. Леко изви очи и видя Тенцинг, превит на две до една скала. Десницата му продължаваше да стиска дръжката на широкия нож. „Ще го прибера, преди да си тръгнем — реши Гуенг. — Семейството му ще го приеме като светиня, а когато порасне, синът му ще го носи със същата гордост, с която го носеше бащата. Тенцинг живя и умря като шенгхан, значи сигурно ще се прероди, ако волята на боговете е такава… Карма!“

Клоните пред него леко помръднаха и той настръхна. Оттатък пътечката Розмънт продължаваше да се бори с клоните — ръцете му, окървавени и изподраскани, най-сетне напипаха тялото на Рос. Сърцето му почти спря, като го видя свит на две, с ръце върху главата, със захвърлен настрана автомат. Снегът наоколо беше изпъстрен с кървави петна, белият му маскировъчен халат — също. Розмънт коленичи и го обърна по гръб. Почти изкрещя от радост, като видя, че Рос все още диша. Очите му потрепнаха и бавно възвърнаха фокуса си. В следващия миг той с пъшкане седна в снега, намръщи се от болка и попита:

— Тенцинг, Гуенг?…

— Тенцинг е убит, Гуенг е оттатък пътечката и ни прикрива.

— Слава Богу… Бедният Тенцинг!

— Я провери дали се движат крайниците ти!

Рос замаяно се подчини. Всичко изглеждаше наред.

— Главата ми ще се пръсне, но иначе съм наред — промърмори той. — Бавно се огледа и видя труповете наоколо. — Кои са тези?

— Планинци, вероятно бандити — отвърна Розмънт и внимателно огледа пътеката, която се виеше далеч напред. Нищо не помръдваше, нощта беше все така ясна и тиха. — Трябва да се махаме колкото може по-скоро, иначе кой знае още колко копелдака ще скочат отгоре ни! Мислиш ли, че ще можеш да вървиш?

— Да, дай ми само няколко секунди. — Рос взе шепа сняг и разтърка лицето си. Веднага се почувствува по-добре, вдигна глава и добави: — Благодаря ти…

— Част от занаята — усмихна се Розмънт, после стана и внимателно се приближи до труповете на нападателите. Огледа ги внимателно, претърси това, което можеше да се претърси, но не откри нищо. — Вероятно са от местните планинци или обикновени бандити — заключи той. — Паднеш ли им жив в ръчичките, няма спасение!

Рос кимна, с лека гримаса отхвърли поредния пристъп на болка в главата си и каза:

— Мисля, че вече съм готов. Да тръгваме. Стрелбата сигурно се е чула на километри наоколо.

— Да изчакаме още малко — отвърна Розмънт, забелязал болезнената му гримаса.

— Не, ще ми стане по-добре, като ходя — отвърна Рос и бавно започна да се изправя. — Гуенг, тръгвай! — извика той, после изведнъж настръхна, дръпна Розмънт на снега и се строполи отгоре му.

Но беше късно. Самотен куршум от пушка, изстрелян от мрака на нощта, избра за своя жертва Розмънт и смъртоносно се впи в гърдите му. Изстрелът беше последван от къс автоматен ред, разнесе се кратък вик и всичко стихна.

Миг по-късно Гуенг се изправи до Рос.

— Мисля, че този беше последният, сахиб — съобщи той. — Поне засега.

Двамата изчакаха смъртта на Виен Розмънт, после направиха каквото могат за тялото му и това на Тенцинг и отново тръгнаха на път.

22

Военна база Исфахан: 5,40 сутринта.

Небето на изток започна да просветлява. Базата беше спокойна, на територията й се виждаха само въоръжени въстаници, оставени за охрана. Вчера народът начело с моллите я превзе с щурм, арестува всички военни, пилоти и механици и ги постави под стража в казармите, а тези, които се обявиха на страната на Хомейни и революцията, бяха освободени.

Осемнадесетгодишният Релази беше много горд със своята зелена лента на ръкава, а още по-горд от факта, че е оставен на пост пред бараката, в която е заключен предателят генерал Валик със семейството му, опитал се вчера да избяга в настъпилата бъркотия заедно с онзи чуждестранен пилот, агент на ЦРУ. „Аллах е велик — помисли си той — и всички тези предатели още утре ще поемат пътя към ада.“

От поколения наред мъжете от рода Релази бяха обущари и държаха една малка сергия на Стария пазар в Исфахан. „Да — помисли си той. — Допреди седмица и аз бях обущар, но тогава ме призова нашият молла, даде ми Божията лента и ми показа как да използвам пушката. Ах, колко славни могат да бъдат пътищата Господни!“

Беше се подслонил под навеса на бараката, но студената влага го пронизваше, въпреки че беше навлякъл всичките дрехи, с които разполагаше — потник, риза от груб плат, протъркан пуловер, сако и панталони, купени на старо, препатил войнишки шинел, принадлежал някога на баща му. Краката му бяха вкочанени.

— Такава е волята на Аллаха — промърмори той и веднага се почувствува по-добре. — Скоро ще ме сменят и пак ще мога да ям… Господи, тези войници си живеят като истински паши! Хранят ги два пъти на ден, в едното ядене винаги има ориз!… А освен това им плащат… Пари на Сатаната, но все пак пари! — От гърдите му се откъсна тежка кашлица, той премести американската карабина на другото си рамо, после бръкна в джоба си и извади един фас, който отдавна пазеше за подобни моменти.

„Кой би допуснал, че с такава лекота ще превземем базата — усмихна се младежът наум. — Малцина от нас бяха убити и отпътуваха за рая при нападението на портала, нашите братя вътре в базата бързо блокираха пистите с камиони и влекачи, завзеха самолетите и хеликоптерите, за да попречат на предателите да избягат…“ „Присъединете се към святата революция!“, „Помогнете на Аллах да свърши своята работа, елате с нас в рая“! — това бяха лозунгите, които младите въстаници щурмуваха казармите и призоваваха войниците да минат на тяхна страна. Младежът се усмихна и унесено започна да ги повтаря…

Тежкият приклад смаза носа и част от лицето му. Релази се строполи в безсъзнание на снега, ослепял завинаги, останал жив по волята на Аллаха, макар и ненормален, с повредени мозъчни функции. Нападателят му беше войник на негова възраст, който сграбчи карабината още по-здраво и разби паянтовата ключалка на бараката.

— Бързо! — прошепна той, изпотен от страх.

Генерал Валик подаде глава навън и предпазливо се огледа.

— Хайде, побързайте, за Бога! — дръпна го за ръкава войникът.

— Аллах да те благослови! — прошепна Валик, хлътна в бараката и след миг се показа с две дебели пачки банкноти.

Войникът ги натъпка в джобовете на униформата си и се стопи в мрака така безшумно, както се беше появил. Валик за момент се поколеба с разтуптяно сърце. Вдигна карабината от снега, зареди и я преметна през рамо. Взе в ръка дипломатическото си куфарче и отправи една безмълвна молитва на благодарност към Бога, че въстаниците бързаха прекалено много, за да открият двойното му дъно.

— След мен! — изкомандува семейството си той. — И тихо, за Бога!

Дръпна пешовете на дългото си палто и закрачи през снега. Жена му Ануш, осемгодишният Джалал и шестгодишната Сетарем се поколебаха на прага на бараката. Всички носеха скиорски дрехи, върху своите Ануш беше наметнала визоново палто, което особено много раздразни бунтовниците, имали късмета да ги арестуват.

— Ще ти го оставим! — викна един от тях. — Само то е достатъчно доказателство за греховете ти пред Аллаха и ще те прати в ада!

Но през нощта визонът й свърши чудесна работа в студената барака, тя го постла на пода и зави децата си с него.

— Хайде, милички — прошепна тя и потръпна от страх.

Тялото на пазача препречваше пътя им, от гърлото му се изтръгваха тихи стенания.

— Мамо, защо този спи в снега? — попита момиченцето.

— Не зная, миличка. Да побързаме и нито звук!

С тези думи Ануш прекрачи проснатото тяло, но малката не успя да го стори и падна в снега. Братчето й помогна да се вдигне, хвана я за ръка и всички заедно забързаха в мрака. Валик ги водеше внимателно. Не след дълго стигнаха хангара с техния 212 и той въздъхна облекчено.

Главният лагер беше далеч, чак от другата страна на широката писта. Генералът се огледа, не видя пазачи и се затича към хеликоптера. Надникна и с огромно облекчение видя, че вътре няма заспали стражи. Опита вратата и установи, че не е заключена. Дръпна я лекичко и махна с ръка на семейството си. Влязоха в кабината, той заключи отвън и набързо постла някакво одеяло под сгъваемите седалки. Настани децата върху него и ги предупреди да мълчат каквото и да става. После се отпусна до жена си, наметна се с друго одеяло и хвана ръката й. По бузите й се търкаляха сълзи.

— Не плачи, имай търпение — успокои я той. — Още малко и всичко ще бъде наред, ако е рекъл Аллах…

— Ако е рекъл Аллах — почти беззвучно повтори тя. — Но какво става? Полудя ли този свят? Защо ни тикнаха в тази дупка като престъпници? Какво ще стане с нас?…

— С помощта на Аллаха стигнахме дотук, защо да не ни помогне да се доберем и до Кувейт? — прошепна Валик.

Пристигнаха в Исфахан вчера, малко преди пладне. Полетът премина спокойно, всички радиочестоти мълчаха. Верният шофьор, служил при генерала цели петнадесет години, получи заповед да върне колата в Техеран и да не казва на никого, че семейството е „заминало за вилата си на Каспийско море.“ На никого не можем да се доверим, обясни на жена си Валик, докато чакаха пристигането на хеликоптера.

— Това е вярно — кимна тя, — но би трябвало да вземем и Шаразад — с нея Том Локхарт щеше да направи всичко възможно да ни превози на сигурно място.

— Не, тя не би тръгнала за нищо на света — отвърна Валик. — А на него не трябва да се доверяваме, той е чужденец…

— Все пак би било по-умно да вземем и нея.

— Не — поклати глава той, убеден, че знае как да постъпи с Том Локхарт.

По време на полета от Техеран до Исфахан той седеше отпред до пилота. Летяха на малка височина и внимателно заобикаляха населени места и военни бази. Когато Локхарт се включи на честотата на военната база в Исфахан, оттам му отвърнаха незабавно, очевидно ги очакваха. Кулата му даде инструкции за кацане и го предупреди да не се включва отново, а да остане на подслушване.

На площадката ги посрещна бригаден генерал Мохамед Селади, вуйчо на Валик, който беше уредил всичко, свързано с кацането и дозареждането с гориво. Той ги поздрави и предложи да обядват в базата, а след това да продължат.

— Разполагаме, с достатъчно храна на борда, ваше височество — учтиво се опита да отклони поканата Валик.

— Настоявам, ваше превъзходителство — нервно отвърна Селади. — Трябва да засвидетелствате своето уважение на коменданта, освен това се налага и да поговорим…

Точно в това време Зелените ленти и тълпата цивилни граждани започнаха своя щурм срещу базата, бързо преодоляха съпротивата на войниците и арестуваха всички. Том Локхарт беше отведен в неизвестна посока. „Кучета! — кипна вътрешно Валик. — Дано всички се пържите в ада! Знаех си аз, че трябва да заредим и веднага да излитаме! Този Селади е страхотен тъпак! Заради него стана всичко!“

Том Локхарт спеше дълбоко на половин километър от хангара, настанен на втория етаж на казармата. Събуди го някакъв шум в коридора, след миг вратата рязко се отвори и в очите му се заби острата светлина на електрическо фенерче.

— Бързо, ставай! — каза някой с американски акцент и двама души се приближиха да му помогнат. В следващия миг те вече бяха навън и ботушите им затрополяха по стълбите. Том не се поколеба нито за миг, скочи и хукна подире им. Настигна ги на изхода на помещението, зърна за миг униформите им, видя, че са офицери — капитан и майор, после двамата отново хукнаха и изчезнаха в мрака. Небето на изток леко просветляваше, валеше слаб сняг, който заглушаваше стъпките им.

Пред караулното, на двеста метра по-нататък, пламтеше огън, няколко сънливи бунтовници се гушеха край него. Том отново настигна своите освободители и тримата се втурнаха по алеята между еднаквите казармени постройки. Отскочиха встрани да дадат път на камион, пълен с пеещи бунтовници, после свърнаха зад ъгъла и хукнаха през широкото открито пространство към хангара за хеликоптери. Спряха да си поемат дъх едва когато стигнаха стените му.

— Слушай, пилоте! — задъхано промълви майорът. — Като дам сигнал, хукваме към хеликоптера и ти незабавно излиташ! Готов ли си?

— Ами останалите? — попита Том и се намръщи от острата болка, която пронизваше гърдите му. — Какво ще правим с генерал Валик и семей…

— Забрави за тях! — отсече майорът и вдигна ръка към третия беглец. — Али ще тича пред теб, а аз съм отзад. Колко време ще ти трябва да излетиш след включването на двигателите?

— Малко.

— Направи го още по-малко!

Поеха си дъх и хукнаха към хеликоптера. Отпред тичаха Локхарт и капитанът Али, отзад ги следваше майорът. В същия миг Том видя как някаква кола със загасени светлини прекоси обиколния път и се насочи към тях.

— Вижте! — викна той и сърцето му прескочи един такт.

— Бързай, пилоте! Бързай, в името на Бога!

Локхарт удвои усилията си, стигна до кабината и скочи вътре. Включи прекъсвачите за напрежение, даде контакт и завъртя стартера. В същия момент майорът рязко дръпна плъзгащата се врата от другата страна на машината и почти припадна от изненада и ужас, когато Валик навря под носа му дулото на карабината.

— О, това сте вие, майоре! — Валик изпусна дълбока облекчена въздишка. — Слава на Аллаха!

— Благодарете на Аллаха, че сте тук и ще можете да избягате — отвърна задъхано майорът и скочи в кабината. Моторите завъртяха витлото, но оборотите му бяха все още далеч от необходимите за излитане. — Но къде е войникът?

— Взе парите и изчезна.

— Донесе ли пушки?

— Не, само тази… Взех я от…

— Кучи син! — изруга майорът и се извърна към Локхарт. — По-бързо, за Бога!

После се завъртя рязко, хвърли поглед към приближаващата се кола и грабна карабината от ръцете на Валик. Прицели се внимателно и натисна спусъка. Трясъкът беше силен, Ануш и децата отзад уплашено проплакаха. Шофьорът на колата рязко изви, даде газ и изчезна зад близките хангари.

Поставил шлемофона на главата си, Локхарт напрегнато следеше показанията на уредите и мислено им се молеше да побързат.

— Хайде, да ви вземат мътните! — изруга той.

Ръцете и краката му бяха готови за операциите по излитането, воят на двигателите се усилваше, капитанът до него открито отправяше горещи молитви към Бога. Той не чуваше нито хленченето на децата, които бяха изпълзели от прикритието под седалките, за да се сгушат в Ануш, нито ругатните на Валик и майора, които го заклеваха да излита.

Стрелките бавно се повдигаха. Още и още… Ето, вече са почти в зелената зона! Сега! Лявата му ръка започна да издърпва нагоре лоста за управление, но в този миг колата изскочи иззад завоя и закова на петнадесетина метра от тях. От нея изскочиха петима мъже и насочиха пушките си към главата, му, други заобиколиха откъм плъзгащата се врата на кабината. Том беше почти във въздуха, но благоразумно се отказа да натисне лоста докрай, съзнавайки, че моментално ще бъде убит. Извърна глава назад и видя, че вратата на кабината е отворена и в нея нахлуват нападателите, всички облечени в офицерски униформи. За негова изненада те започнаха да се прегръщат с Валик и майора, а капитанът до него го сръчка в ребрата и извика:

— Излитай, за Бога!

Показа вдигнат палец на онзи с пушката отвън, той я преметна през рамо и хукна към вратата. Миг по-късно беше вътре, вратата силно се захлопна.

— Внимавай! — викна Али и му посочи далечния край на пистата, където се появиха още няколко коли. Надвесен от прозореца на първата, невидим стрелец даде дълъг автоматен откос. Том вдигна машината и се съсредоточи в маневрирането, което би им осигурило най-кратък път за бягство.

Офицерите зад гърба му нададоха победоносни крясъци и се разпределиха по седалките. Повечето бяха полковници, здравата разтърсени, особено генерал Селади, затиснат между Валик и майора.

— Не знаех дали това сте вие, ваше превъзходителство — оправдаваше се майорът. — Стрелях във въздуха просто за предупреждение. Да благодарим на Аллаха, че планът успя!

— Но вие се готвехте за излитане! Щяхте да ни изоставите и…

— Нищо подобно, ваше превъзходителство вуйчо — спокойно го прекъсна Валик. — Просто английският пилот изпадна в паника и не искаше да чака. Тези англичани са големи страхливци! Но сега това няма значение — добави той. — Имаме храна и оръжие и се намираме в безопасност! Да бъде благословено името Божие! Освен това ще имам достатъчно време, за да планирам следващите ни действия!

„Добре че имах и достатъчно пари — помисли си той. — С тях освободих не само семейството си, но и всички вас, особено този пилот, от когото ще имам нужда още малко.“

— Щяха да ни застрелят като кучета, ако не бяхте ни взели! — извика гневно генерал Селади и лицето му почервеня. — Дано се пържи в ада този страхлив пилот! Защо си губихте времето да го освобождавате? Али може да лети на 212!

— Вярно е, но Локхарт има повече опит при такива объркани маршрути.

Валик се усмихна окуражително на Ануш, която седеше срещу него и притискаше в прегръдката си треперещото момиченце. Синът му се беше отпуснал на пода и дремеше с лице в скута на майка си. Тя му се усмихна в отговор и леко се размърда, за да се намести по-удобно. Той протегна ръка да я докосне, после се настани на седалката и затвори очи, уморен, но доволен. „Ти си един страшно умен човек“ — похвали се мислено той. Дълбоко в себе си знаеше, че ако не беше излъгал Макайвър за опасността от САВАК, особено по отношение на семейството си, нито той, нито Локхарт щяха да му помогнат да избяга. Но той ги беше преценил внимателно и точно, както беше постъпил и с Гавалан.

Какви глупаци, Господи!

„А ти, мой скъпи вуйчо Селади, ти си по-лош дори от презрените чужденци! Нито успя да ми осигуриш дозареждане с гориво, нито ми помогна да избегна пленяването от онази воняща тълпа! Ти и твоите единадесет колеги сте просто жалки предатели! Ако не беше тайният ми информатор в Генералния щаб, сега щях да съм си в Техеран и щяха да ме спипат по бели гащи заради вашето предателство! Битката още не е загубена, лоялистите може би ще възвърнат позициите си, но аз предпочитам да наблюдавам хода на събитията от Англия, Сен Мориц или Ню Йорк!“

За миг си позволи да си представи огромната бяла птица, чиито мощни мотори го пренасят заедно със семейството му към свободата. В Лондон имаше разкошен апартамент, в Съри го чакаше отлично поддържано имение, в Калифорния имаше друго. Да не говорим за сметките в швейцарски банки. „О, да, трябва да помисля и за блокираната ни обща сметка със С-Г на Бахамските острови — подсети се доволно той. — Тя ще ме обогати с още четири милиона долара, които вече лесно ще измъкна от лапите на онзи противен тип Гавалан. Ще разполагам с предостатъчно средства за охолен живот на семейството си, независимо от това, което ще се случи тук. Дори и да победи, Хомейни няма да живее вечно, да го убие Господ! Скоро ще бъдем в състояние отново да се завърнем, Иран отново ще бъде нормална държава, а междувременно разполагаме с всичко, което ни е необходимо.“

До слуха му отново долетя мърморенето на Селади, който още не можеше да се успокои от факта, че Локхарт се е готвел да го изостави.

— Успокой се, вуйчо — рече той, леко го погали по ръката и си каза: „Ти и твоите страхливи кучета все още имате цена, временна цена. Може би като заложници, може би като примамка, знае ли човек? Никой от тях не ми е роднина, с изключение на теб, но ти ме предаде.“ — Успокой се, вуйчо, с Божията помощ този пилот ще получи това, което заслужава.

„Да. Локхарт не трябваше да изпада в паника. Трябваше да чака моите заповеди!“

Валик затвори очи и заспа, изключително доволен от себе си.

23

Рафинерията „Иран-Тода“, Бандар-е Делам: 12,04 по обяд.

Докато пълнеше с ръчната помпа главните резервоари, Скрагър беззвучно си подсвиркваше. До излъскания и готов за полет 206 беше спряла японска лекотоварна кола, от двата варела в каросерията й се проточваха дълги маркучи. Отсреща, клекнал на сянка, стоеше часовоят със зелена лента на ръкава. Облегнат на автоматичната си пушка М–16, той лениво дремеше.

Обедното слънце беше топло, а лекият ветрец правеше деня изключително приятен, тъй като издухваше тежката влага, която винаги лежеше над крайбрежието. Скрагър беше облечен съвсем леко — бяла риза с капитански нашивки, черни памучни панталони и летни обувки. На очите му стояха неизбежните черни очила, на главата му — вечната фуражка.

Скоро резервоарите преляха.

— Толкоз, синко — рече той на японеца, който беше изпратен да му помага.

— Хай, Анджин сан. Добре, господин пилот — отвърна младежът. Подобно на всички служители в рафинерията и той беше облечен в блестящо бял комбинезон и също така бели ръкавици, на гърба му беше изписано „Иран-Тода“ на японски и фарси.

Скрагър кимна и се зае с повторна проверка на машината, макар че не очакваше днес да лети. Дьо Плеси го беше помолил да изчака Касиги и да го откара, където японецът поиска, а после да го върне обратно в Ленгех, най-късно в четвъртък. Хеликоптерът беше в безупречно състояние. Доволен, Скрагър погледна часовника си, после си потърка стомаха и каза:

— Време е за кльопачка, а?

— Хай — отвърна с усмивка помощникът му и посочи камионетката, после махна с ръка към главната административна сграда, която издигаше своите четири етажа на двеста метра от тях.

— Ще ида пеша — поклати глава Скрагър и показа с два пръста, какви са намеренията му. Младежът се поклони, качи се в камионетката и потегли. Скрагър остана за миг на място, вперил поглед в очите на часовоя. След като сложи капачката на резервоара и камионетката се отдалечи, вече можеше да усети миризмата на морето и гниещите по брега водорасли. Наближаваше отливът. И тук, подобно на Червено море, имаше само по един прилив или отлив на ден. Персийският залив беше плитък и затворен воден басейн, ако не се брои тесният проток Ормуз, разбира се.

„Мястото е подбрано чудесно за рафинерия“ — помисли си той и се огледа. Беше съвсем близо до Абадан и главните петролопроводи, по които се стичаше черното злато от северните и южните петролни полета. Идеята беше да се спести огромното количество газ, което изгаряше напразно във въздуха. Наистина беше престъпление, ако се замисли човек…

Сутринта стана рано, изпи чаша зелен японски чай вместо силния индийски чай с мляко, с който обикновено закусваше, после се зае със зареждането и проверката на хеликоптера. Оттогава бяха изминали доста часове и вече изпитваше вълчи глад. Кимна едва забележимо на часовоя, който не му обърна внимание, и се насочи към административната сграда.

Касиги стоеше пред един отворен прозорец на четвъртия етаж, където бяха кабинетите на висшите служители. В момента се намираше в заседателната зала — просторно ъглово помещение с дълга маса и двадесет стола около нея. Гледаше към хеликоптера и Скрагър с отсъстващ поглед, в душата му бушуваше ярост, която сдържаше с цената на върховно усилие. Цяла сутрин се беше занимавал с проверка на строителните разходи, различни сметки и счетоводни операции. Всички потвърждаваха това, което вече знаеше: за да се пусне в редовна експлоатация тази модерна рафинерия, са необходими още година и поне един милиард долара!

На вратата се почука и на прага се изправи младият помощник на главния инженер Уотанабе, който смутено започна да се извинява за безпокойството.

— Какво има? — прекъсна го самият Уотанабе и се надигна иззад широкото бюро в ъгъла на залата.

— Пристига някаква комитетска делегация, Уотанабе-сан… Касиги-сан… Идват въпреки нашите протести, вижте сами! — пребледнелият младеж посочи към прозореца до Касиги.

Двамата японци пристъпиха натам. Пред главния вход на рафинерията беше спрял пълен с въстаници камион, следваха го още няколко. Въоръжени мъже започнаха да скачат от тях и да се събират на групички.

Скрагър ги видя, спря за миг, после продължи към портала. Извикаха му да спре и на територията на рафинерията се появи голям мерцедес. От задната му част слезе едър мъж с черна роба и черен тюрбан, с гъста бяла брада. Придружаваше го доста по-млад мъж с мустаци, облечен в летен костюм и отворена яка на ризата. И двамата носеха очила.

— Кои са пък тези? — учуди се Уотанабе и смукна въздух през стиснатите си зъби.

— Не зная, но всеки аятолах означава неприятности… Този е аятолах, моллите носят бели тюрбани…

Заобиколени от половин дузина телохранители, двамата влязоха във входа на сградата.

— Такео, покани ги тук с всички любезности — извърна се Уотанабе към помощника си, изчака го да излезе и добави: — Само веднъж досега сме били посещавани от аятолах, това стана миналата година, по време на пожара в Абадан… Дойде, събра всичките ни ирански работници, наруга ги за две-три минути, после им нареди да започнат стачка. — Лицето му потъмня: — Оттогава започнаха неприятностите ни и все още не можем да се оправим.

— А сега какво? — попита Касиги.

Уотанабе сви рамене, приближи се до бюрото си и взе една снимка на Хомейни, която лежеше отгоре.

— Трябва да бъдем любезни — иронично се усмихна той и я закачи на стената. — По-добре да седнем, те ще очакват да ги приемем официално. Моля ви, заемете председателското място.

— Не, Уотанабе-сан — поклати глава Касиги. — Аз съм тук временно, вие ръководите обекта.

— Както желаете — отвърна Уотанабе и зае председателското място.

— Какъв беше проблемът с онзи пожар в Абадан, за който споменахте? — любопитно го погледна Касиги.

— А, прощавайте — погледна го извинително Уотанабе, но дълбоко в душата си беше потресен, че Касиги не е чувал нищо за това събитие, което беше объркало всичките им планове. — Случи се миналия август, по време на Рамадана. Това е техен свят празник, по време на който никой правоверен не може да яде и пие преди залез-слънце. Нервите на всички са опънати до крайност, всичко друго остава на заден план. Протести срещу шаха почти нямаше, с изключение може би на Техеран и Кум, но и те лесно бяха потушавани от полицията и САВАК. На петнадесети август някакви типове подпалили кино „Рекс“ в Абадан, „случайно“ всички изходи били залостени, в настъпилата паника намерили смъртта си петстотин души, предимно жени и деца…

— Ужасно!

— Наистина. Цялата нация изпадна в ярост, всички обвиняваха САВАК, следователно шаха. Той от своя страна обвини левите сили и се закле, че с пожара нямат нищо общо нито полицията, нито САВАК. Естествено, назначи и правителствено разследване, което се проточи седмици. За нещастие то не можа да открие виновника. — Уотанабе млъкна и се ослуша за стъпки в коридора, после продължи: — Това беше искрата, която обедини враждуващите фракции под ръководството на Хомейни и свали династията Пахлави от трона…

— А кой според вас запали киното? — попита Касиги след кратка пауза.

— Кой иска да свали шаха? Много е лесно за всичко да се обвинява САВАК! — Уотанабе чу, че асансьорът спря на етажа, и добави: — Какво са петстотин жени и деца за един фанатик?

Вратата отвори помощникът му Такео. В помещението важно пристъпиха аятолахът и цивилният му помощник, след тях нахлуха и въоръжените им пазачи. Уотанабе и Касиги станаха и любезно се поклониха.

— Добре дошли — започна на японски Уотанабе, макар че говореше фарси отлично. — Аз съм Нага Уотанабе, отговорник за всички дейности тук, а това е господин Касиги от централата ни в Япония. С кого имам честта, моля?

Такео, който също говореше отлично фарси, започна да превежда, но цивилният, който вече беше успял да седне, важно го прекъсна.

— Говорите ли френски? — грубо се обърна той към Уотанабе.

— Не — отвърна на японски инженерът.

— Аз владея до известна степен, този език, господине — обади се колебливо Касиги. — В замяна на това говоря английски, също и господин Уотанабе!

— Добре тогава — кимна цивилният, преминавайки на английски със силен френски акцент. — Ще разговаряме на английски. Аз се казвам Музадех и съм заместник на министър-председателя Базарган за абаданската област…

— Но законите се коват не от Базарган, а от самия имам! — рязко го прекъсна аятолахът. — Той назначи временно Базарган за министър-председател — дотогава, докато нашата ислямска държава бъде оформена с помощта на Аллаха! — Беше надхвърлил шестдесетте мъж с кръгло лице, веждите му бяха бели, съвсем като брадата. — И тя ще бъде под ръководството на имама! — натърти той.

— Да, разбира се — кимна Музадех, после продължи, сякаш изобщо не беше прекъсван: — … Информирам ви официално, че от този момент нататък „Иран-Тода“ преминава под нашия пряк контрол. След три дни ще проведем заседание, на което ще уточним организацията и бъдещите операции. Всички подписани до този момент договори стават невалидни. Аз ще назнача нов контролен съвет, оглавен лично от мен, в него ще има представител на нашите работници, на японските служители, вие също ще бъдете негов член…

— Аз също, а освен мен и един молла от Бандар-е Делам — намусено го изгледа аятолахът.

Музадех ядосано премина на фарси:

— И по-късно можем да уточним състава на комитета! Сега най-важното е да включим в него представител на работниците!

— Най-важното е да се подчиняваме на Аллаха!

— В случая точно това правим, уреждаме участието на народа!

— Не и ако това участие е продиктувано от Сатаната!

Шестимата телохранители напрегнато се размърдаха и се разделиха на две групи. В едната бяха четирима, в другата — само двама. В тишината рязко изщрака вдигнат предпазител.

— Доколкото разбирам, вие искахте да съставим нов комитет? — побърза да се намеси Уотанабе и с облекчение видя, че е успял да прекъсне опасния спор.

— Точно така — кимна Музадех и с усилие на волята откъсна пламналите си очи от лицето на аятолаха. — Трябва да подготвите за проверка всички документи, ще ви държа лично отговорен за всякакъв пропуск, за всякакви престъпления срещу Иран, независимо дали са минали или настоящи!

— Още от самото начало на строителството ние сме партньори с правителството на вашата…

— С шаха, а не с народа на Иран! — остро го прекъсна Музадех.

Телохранителите зад гърба му, повечето почти хлапета с едва наболи бради, заплашително се размърдаха.

— Това е вярно, господин Музадех — отвърна Уотанабе, без да трепне! Беше провеждал многобройни дискусии на тази тема през последните месеци. — Но ние сме японци. „Иран-Тода“ беше изградена от японски специалисти, с помощта на ирански работници наистина, но изцяло със средства на нашата държава!

— Това няма нищо общо.

— Знаем — повиши глас аятолахът и заглуши гласа на Музадех. — Знаем това и именно поради този факт сте добре дошли в Иран. Знаем, че японците нямат нищо общо с проклетите американци и коварните англичани, и въпреки че не сте мюсюлмани и за ваше нещастие душите ви не са просветлени от Аллаха, ние ви приветстваме на наша земя. Но днес с помощта на Аллаха ние отново сме господари на страната си и трябва да поемем в ръцете си всичко, от което зависи нейното бъдеще… Нашите хора ще останат тук и ще Ви задават въпроси. Много ви молим да им сътрудничите, без да се страхувате от нищо. Не забравяйте, че искаме завършването на строителството не по-малко от вас. Аз се казвам Ишмаел Ахвази и съм аятолах на тази област. — След тези думи аятолахът рязко се изправи и хората от охраната стреснато подскочиха. — Ще се върнем точно след три дни!

— Имаме други заповеди за тези чуждестранни… — започна разгорещено на фарси Музадех, но аятолахът не му обърна внимание и напусна залата.

Той ядосано изруга и го последва, хлапаците с пушките също се изнизаха.

Когато се увери, че са сами, Касиги измъкна кърпичка и избърса челото си. Младият Такео шокирано мълчеше, а Уотанабе ровеше из джобовете си за цигари. Такео излезе от вцепенението си, пъргаво приближи бюрото и измъкна запечатан пакет от едно чекмедже.

— Благодаря — пое предложената цигара Уотанабе и се отпусна в стола. После вдигна очи към Касиги и промълви: — Значи всичко започва отново!

Касиги понечи да отговори, но в този момент навън изтрещя къс автоматен ред. За миг двамата останаха неподвижни, после се втурнаха към прозореца. Четири етажа по-долу положението беше доста напрегнато. Аятолахът и Музадех стояха на стъпалата пред входа, а на няколко метра от тях се беше изправил мъж с насочена към главите им автоматична пушка. Той беше заобиколен от свои съмишленици, а хората на аятолаха стояха на групички край камионите и крещяха нещо. Зад тях, незабелязан от никого, се беше изправил Скрагър, който предпазливо започна да отстъпва. Аятолахът вдигна ръце и започна да говори нещо. Уотанабе не можеше да чуе, затова внимателно открехна прозореца.

— В името на Аллаха — започна да превежда той, — предайте оръжието си и се поставете на разположение на имама. Всички сте чули предаването по радиото, затова ви повтарям — предайте оръжието си!

Думите му бяха последвани от яростни крясъци, двете враждебни групировки заплашително размахваха юмруци една срещу друга. Двамата японци видяха как Скрагър тихо се отдалечава и изчезва зад ъгъла на съседната сграда. Уотанабе отвори прозореца широко и се наведе навън, за да чува по-добре.

— Не мога да видя онзи с насоченото оръжие… — прошепна той. — Не зная дали носи зелена лента или не… Аха, сега виждам. Няма лента, значи е от Туде или федаин…

Долу настъпи напрегнато мълчание, въоръжените мъже предпазливо се местеха в търсене на по-добра позиция, следяха с присвити очи противника. Мъжът с пушката вдигна оръжието си и напрегнато просъска на аятолаха:

— Заповядай на хората си да приберат оръжието!

Музадех пристъпи крачка напред и вдигна ръка. Не искаше сблъсъкът да стане точно сега и на това място, противникът беше далеч по-многоброен.

— Престани, Хасан! — рече той. — Ти ще…

— Не сме се сражавали и умирали, за да си предаваме оръжието на разни молли! — отряза го онзи.

— Не на тях, а на правителството! — отвърна Музадех и повиши глас: — Слушайте всички! Можете да задържите оръжието си, но после трябва да го предадете в моята канцелария, защото аз съм представител на новото…

— Не си! — викна внезапно аятолахът. — В името на Аллаха, всички войници немюсюлмани да оставят пушките си на земята и да си вървят с мир! Второ, правителството е подчинено на Революционните комитети под прякото ръководство на имама! Трето, този Музадех все още не е утвърден за представител на правителството, следователно няма никаква власт! Изпълнете заповедта ми или ще бъдете обезоръжени насила!

— Аз представлявам правителството! — кресна Музадех.

— Не!

— Аллах е велик! — викна някой от тълпата и натисна спусъка на автомата си.

Куршумите просвириха и се забиха в гърба на Хасан, който залитна и започна краткия танц на смъртта. Започна безразборна стрелба, войниците се пръснаха да търсят прикритие. Битката беше кратка и смъртоносна. Много хора загинаха на място, но в крайна сметка привържениците на Музадех се оказаха обградени отвсякъде. Зелените ленти бяха безмилостни. Няколко от тях сграбчиха Музадех и насила го повалиха на колене, принуждавайки го да моли за милост.

Аятолахът така си и остана на стълбите. Гърдите и коремът му бяха направени на решето от дълъг автоматен ред, той лежеше в ръцете на някакъв младеж и кръвта бавно квасеше черната му роба.

— Аллах е велик… Аллах е велик! — промърмори неясно той и алена струйка боядиса бялата му брада.

— Господарю! — проплака младежът, който го придържаше. — Кажи на Аллах, че се опитахме да те защитим, кажи го и на Пророка!

— Аллах е… велик — отново промърмори духовникът.

— Какво ще правим с тоя Музадех? — попита някой.

— Това, което иска Аллах! — отвърна друг. — Убий го, както си длъжен да убиеш всеки враг на исляма! Няма друг Бог, освен Аллах и Мохамед е негов пророк!…

Заповедта беше изпълнена бързо и без милост. Аятолахът умря с усмивка и Божието име на уста, останалите плачеха и му завиждаха, че ще види рая…

24

Военновъздушната база Ковис: 2,32 следобед.

Мануела Старк правеше чили в кухничката на бунгалото. От малкото касетофонче на батерии гърмеше кънтри музика. На газовата печка вреше голяма тенджера със задушено. Мануела се пресегна и намали газта, после засече времето. „Точно — помисли си тя, — ще ядем около седем. Ще запалим свещи и масата ще стане красива.“

Трябваше да нареже лук и подправки, да накълца малко козе месо. Тя се залови отново за работа, като си тананикаше безгрижно и от време на време правеше по някоя танцова стъпка в тясното помещение. Тази кухничка нямаше нищо общо с огромната кухня на красивата испанска хасиенда в Лубок, притежавана от семейството й повече от век, където тя беше израснала. Но Мануела не се притесняваше от този факт и с желание приготвяше храната, доволна, че има с какво да се занимава и няма нужда непрекъснато да си повтаря болезнения въпрос: кога ще се види със съпруга си.

„Конроу и моллата заминаха за Бандар-е Делам в събота, а днес е едва вторник“ — опита се да се успокои тя. Снощи го чу по радиостанцията: „Здрасти, скъпа, тук всичко е наред… съжалявам, но трябва да тръгвам, времето за свръзка е временно ограничено, обичам те, скоро ще се видим.“ Гласът му беше спокоен и уверен, но тя с болка долови напрежението в него и не можа да спи спокойно. „Просто си въобразяваш — укори се Мануела. — Той скоро ще се върне, зарежи тези кошмари. Хайде, храната трябва да се приготви както трябва!“

— КАЗЕВАК! — разнесе се вик навън и тя надникна през прозорчето. Мъжете, които до този момент играеха футбол на поляната, се бяха скупчили пред административната сграда и гледаха как Еър забързано се спуска по външната стълба на контролната кула. Той им викна нещо и те бързо започнаха да се разпръскват, той самият се насочи към нейното бунгало. Мануела забързано свали престилката си, приглади косата си и го посрещна на прага.

— Какво става, Фреди?

— Отбих се да ти кажа, че току-що получих заповед да подготвя един 212 за КАЗЕВАК — усмихна й се Еър. — Помниш какво е това, нали?

— Тревога — отвърна Мануела. — И къде ще бъде спасителната операция?

— В Исфахан, имат разрешение от „Иран Ойл“.

— Не е ли твърде далеч?

— О, не, само на триста километра. Около два часа полет, още е достатъчно светло. Марк ще прекара нощта там и утре сутринта ще е тук — Еър отново се усмихна. — Не е зле да вършим нещо… Чудното е, че поискаха специално Марк за този полет.

— Защо точно него?

— Не зная. Може би защото е французин, а именно французите оказаха подкрепа на Хомейни. Сега трябва да тръгвам… Твоето чили мирише превъзходно, Марк умира от мъка, че няма да може да го опита!

Той се обърна и се отдалечи — висок и красив.

Мануела го последва и се изправи на прага. Механиците вече изтикваха един блестящ от чистота 212 от хангарите, Марк Дюбоа махна с ръка и закопча ципа на зимния си комбинезон, после почна предполетната проверка на машината. Внезапно очите й се спряха на колоната от четири коли, която се приближаваше по пътя. Фреди Еър също я видя, намръщи се и влезе в канцеларията.

— Готово ли е разрешителното за полет, господин Павуд?

— Да, ваше превъзходителство — кимна Павуд и му подаде лист хартия.

Еър не забеляза напрежението на чиновника, нито треперещите му ръце.

— Благодаря. Елате и вие, може би ще имаме нужда от преводач.

— Но…

— Хайде, тръгвайте! — прекъсна го Еър и дръпна ципа на якето си.

Павуд избърса овлажнелите си длани с кърпичка, другите иранци в канцеларията напрегнато го наблюдаваха.

— Такава е волята на Аллаха — промълви един от тях, очевидно доволен, че не е на мястото на Павуд.

Навън предполетната проверка на 212 продължаваше. Еър стигна при машината едновременно с автомобилите и усмивката му се стопи. Колите бяха натъпкани с въоръжени Зелени ленти, които изскочиха и наобиколиха хеликоптера.

От първата важно слезе моллата Хусаин Ковиси. Тюрбанът му беше снежнобял, черната му роба — съвсем нова. През рамо беше преметнал един АК–47. Очевидно беше началник на групата. Няколко от бунтовниците отвориха задните врати и измъкнаха навън полковник Пешади и съпругата му. Пешади ги засипа с яростни проклятия и те леко се отдръпнаха. Той изпъна шинела си, оправи фуражката си. Жена му беше облечена в дебело зимно палто, кожена шапка и ръкавици. През рамо беше преметнала ръчна чанта, лицето й беше бледо и уморено, но и тя като съпруга си се държеше с достойнство, главата й беше гордо вдигната.

— Какво се е случило, сър? — попита Еър, опитвайки се да скрие изненадата си.

— Ние… изпращат ни под стража в Исфахан! Под стража! Моята база… Моята база е жертва на предателство и се намира в ръцете на бунтовниците! — Полковникът премина на фарси и се нахвърли върху Хусаин: — Пак те питам, какво общо има съпругата ми с всичко това? — Един от бунтовниците зад него нервно го ръгна в гърба с приклада си. Полковникът бутна пушката настрана, без да се обръща, и яростно изруга: — Кучи син!

— Прекратете! — нареди на фарси Хусаин. — Това е заповед от Исфахан. Вече ви показах документа, според който вие и съпругата ви веднага трябва да бъдете изпратени в Исфахан…

— Документ ли? Хартия за задни цели, по която е драскал някакъв неграмотен аятолах! — ревна полковникът.

— Веднага се качвайте в хеликоптера! — заплашително се приближи към него Хусаин. — Иначе ще наредя да ви вкарат насила!

— Машината още не е готова! — опъна се Пешади, измъкна цигара и побутна най-близкия до себе си бунтовник. — Дай огънче! — Онзи се поколеба и полковникът раздразнено изкрещя: — Глух ли си? Искам огънче!

По лицето на бунтовника се изписа притеснена усмивка, той бръкна в джоба си и извади кибрит. Останалите, включително и моллата, кимнаха с уважение пред куража на този мъж, когото смъртта гледаше в очите. Той беше шахски човек и положително щеше да се отправи към ада. Когато превзеха казармите и нахлуха в хубавата му къща, той безстрашно се изправи насреща им, извика: „Да живее шахът“, и с това окончателно подписа присъдата си.

Хусаин се приближи до Еър и Марк Дюбоа, които бяха прекратили проверката и шокирани наблюдаваха развоя на събитията.

— Салаам — поздрави ги любезно той. — Няма от какво да се страхувате. Имамът заповяда всичко да продължи както досега.

— Както досега? — ядосано повтори Еър. — Този човек там е полковник Пешади, командир на танкова част и герой на иранската армия, изпратена да потуши комунистическото въстание в Оман и да отблъсне агресията на Южен Йемен! Забравихте ли, че той е кавалер на най-високия ирански боен орден „Золфаразан“?

— Това е вярно — кимна моллата. — Но сега трябва да отговаря за престъпления срещу иранския народ и волята на Аллаха! Здравейте, капитан Дюбоа, радвам се, че ще летим заедно.

— Бях помолен да извърша полет КАЗЕВАК — отвърна Дюбоа. — Но това очевидно не е такъв полет.

— Приемете, че е спешна евакуация. Полковникът и съпругата му трябва да бъдат евакуирани до главната квартира в Исфахан…

— Съжалявам, но нашите самолети са лицензирани от „Иран Ойл“ и не можем да ви свършим работа — поклати глава Еър.

Моллата се обърна и извика:

— Ваше превъзходителство Есвандиари!

Курам Есвандиари, по прякор Перкото, беше около тридесетгодишен мъж, добре известен сред чужденците със своята оправност. Беше преминал двегодишен курс на обучение в базата на С-Г в Абърдийн със стипендия, отпусната от правителството на шаха. Той разбута тълпата и пристъпи напред, хората от компанията едва познаха в него доскорошния си ръководител на наземния персонал. Обикновено се обличаше безупречно и винаги беше гладко обръснат. Сега обаче на лицето му беше набола едноседмична брада, беше облечен в груба наметка, а на рамото му се поклащаше М–16.

— Ето разрешителното за полета — подаде той на Еър обичайния формуляр. — Подписано е от мен и съвсем редовно подпечатано.

— Слушай, Перко! Ти не разбираш ли, че това не е КАЗЕВАК?

— Името ми е Есвандиари! — натъртено рече иранецът и Еър се изчерви. — А това тук е съвсем редовна заповед от „Иран Ойл“, който е ваш работодател в Иран. — Лицето му се вкамени: — Ако откажете да изпълните редовна заповед за полет при нормални метеорологични условия, вие нарушавате своя договор, а това означава, че ние сме в правото си да конфискуваме цялата ви материална част — самолети, хангари, резервни части, оборудване, жилища! А след това да ви наредим незабавно да напуснете Иран!

— Не можете да направите това!

— Аз съм главен и единствен представител на „Иран Ойл“ в момента! — заяви Есвандиари. — „Иран Ойл“ е държавна компания, а държавата се представлява от Революционния комитет под председателството на имам Хомейни, Аллах да му дава мир. Прочетете още веднъж договора си с „Иран Ойл“, а не е зле да хвърлите поглед и на договорите между С-Г и „Иран хеликоптърс“. Ще изпълните ли полета, или отказвате?

Еър с мъка се сдържа да не избухне.

— Ами министър-председателя Бахтияр и неговото правителство? — попита той.

— Бахтияр ли? — недоумяващо го погледнаха Есвандиари и моллата. — Нима още не сте научили? Той си подаде оставката и избяга, вчера сутринта капитулираха и генералите! Начело на Иран е имам Хомейни и Революционният комитет!

Еър, Дюбоа и останалите чужденци зяпнаха от изненада. Моллата каза нещо на фарси и всички бунтовници избухнаха в смях.

— Капитулираха? — прошепна Еър.

— Аллах най-сетне вразуми генералите — поясни с блеснал поглед Хусаин. — Те са арестувани, целият Генерален щаб е в затвора! Там е мястото на всички врагове на исляма! Чували ли сте за Насири? — Това беше името на ръководителя на САВАК, арестуван от шаха преди няколко седмици. Срещу него предстоеше съдебен процес. — Насири беше признат за виновен в престъпления срещу хуманността и разстрелян заедно с още трима генерали: Рахими, комендант на Техеран по време на извънредното положение, Наджи — генерал-губернатор на Исфахан, и Косродад — командващ морските пехотинци. Не ни губете времето! Ще летите или не?

Еър почти не беше в състояние да разсъждава. Ако всичко това е истина, Пешади и съпругата му са покойници!

— Ние… Разбира се, ще изпълним всеки законен чартър… Какво точно се иска от нас?

— Да превозите незабавно до Исфахан негово превъзходителство молла Хусаин Ковиси и неговия екип заедно с този затворник и съпругата му! — обясни Есвандиари, после нетърпеливо добави: — Веднага!

— Те… Полковник Пешади и съпругата му не са вписани в пътния лист.

Все така нетърпелив, Есвандиари дръпна хартията от ръцете му, надраска нещо и отново му я подаде:

— Вече са вписани!

После се обърна към бунгалата и посочи с пръст Мануела, изправена на вратата с внимателно прибрани под малко кепе коси и затворено скиорско облекло.

— А тази ще я арестувам за незаконно проникване на територията на базата! Тук няма квартири за семейни и вие много добре го знаете!

Беше я забелязал още в първия миг на пристигането си. Веднага усети как го облива вълната на желанието, от което едва ли някога щеше да се отърве. Тази жена го привличаше неудържимо!

— Няма ли най-сетне да излитаме? — извика откъм хеликоптера полковник Пешади. — Замръзнахме в това желязо! Побързайте, Еър! Искам да бъда в компанията на тези червеи колкото е възможно по-кратко!

По лицата на Есвандиари и моллата избиха червени петна.

— Да, сър, веднага — извика в отговор Еър, почувствувал се по-добре от проявата на тази смелост. — Марк?

Дюбоа кимна и се обърна към Есвандиари:

— Къде е разрешението от военните?

— Прикрепено е към листа. Важи и за обратния полет утре. — Есвандиари се обърна към моллата и премина на фарси: — Предлагам да се качвате, ваше превъзходителство.

Моллата кимна и се отдалечи, охраната направи знак на Пешади и съпругата му да се качват на борда. Те го сториха с все така гордо вдигнати глави, след тях в кабината се натикаха въоръжени бунтовници, а моллата зае мястото отпред до Дюбоа.

— Почакайте! — викна Еър с дълбока тревога в гласа. — Няма да летим с въоръжени хора на борда! Това противоречи не само на нашия, но и на вашия правилник!

Есвандиари излая някаква заповед и посочи с палец към Мануела. Четирима въоръжени бунтовници се отправиха към нея и я заобиколиха. Други се приближиха до Еър.

— Хайде, вдигайте палец на Дюбоа! — заповяда Есвандиари.

Разбрал, че няма избор, Еър неохотно се подчини. Дюбоа кимна, даде газ и миг по-късно вече беше във въздуха.

— Отиваме в канцеларията! — надвика воя на двигателите Есвандиари, после даде знак на войниците да оставят Мануела на мира и да се приберат в колите. Мрачно се огледа и нареди през рамо на последвалия го помощник: — Четирима души и една кола да останат на разположение, имам още работа с тези чужденци! — Извърна се към Павуд: — Ти! Искам веднага да ми изготвиш справка за оборудването на базата! Машини в наличност, резервни части, автомобили, количество гориво! Освен това брой на работниците и служителите, иранци и чужденци. Имена, длъжност, номер на паспорта и работното разрешение. Ясно?

— Да, ваше превъзходителство Есвандиари, ще бъде направено…

— Утре искам да видя всички паспорти и разрешения. Действай!

Павуд побърза да изчезне, а Есвандиари се насочи към кабинета на Старк. Влезе и се настани зад бюрото, следван от Еър.

— Седни!

— Благодаря, ваше превъзходителство, много сте любезен! — язвително се усмихна Еър и се отпусна в креслото срещу него.

Двамата бяха горе-долу на една възраст, гледаха се враждебно. Иранецът извади цигара и запали.

— Това ще бъде моят кабинет — обяви той. — Иран най-сетне е в ръцете на собствения си народ и вече можем да се заемем с необходимите промени. През следващите две седмици ще работите под прякото ми ръководство, за да се уверя, че разбирате промяната в обстановката. Аз съм единствен представител на „Иран Ойл“ за Ковис, всички разрешения за полети ще бъдат подписвани лично от мен, никой не може да лети без въоръжен представител на Комитета на борда…

— Това е незаконно и забранено! — избухна Еър. — Освен това дяволски опасно!

Настъпи напрегнато мълчание, после Есвандиари кимна и примирително каза:

— Ще стигнем до компромис, сигурен съм. Ще возите въоръжена охрана, но без муниции, става ли? — После се усмихна и добави: — Ние сме разумни хора, скоро ще се убедите, че новото положение ще е изгодно и за вас.

— Надявам се — отвърна Еър и се изправи. — А сега ще отида да уведомя главната ни квартира за настъпилите промени.

С изненада откри, че радиокабината е празна. От неделя насам тук постоянно седеше въоръжен пазач, често самият майор Чангиз с измачканата си униформа. Въздъхна и затвори вратата след себе си, в съзнанието му изплува умното лице на радиста палестинец Масил, разстрелян вчера по обвинение, че е терорист от ООП и враг на народа. Горкият младеж! Еър въздъхна още веднъж. Завършил радиоинженерство в Кайро, Масил беше изключително способен и страшно благодарен на компанията, че го е наела на работа. Без отечество и без средства неговата квалификация би била съвсем безполезна…

Включи апаратурата и зачака. Тихото бръмчене и светналите разноцветни лампички го успокоиха, вече не се чувствуваше толкова откъснат от света. Посегна към ключа на предавателя с надеждата, че Макайвър или някой друг в Техеран ще го чуе, после изведнъж забеляза, че по навик е включил и радарния екран. Понечи да го изключи, но в същия миг забеляза малка мигаща точка, появила се на границата на двадесетмилната зона, ниско над планините. Опитът му помогна да определи, че е хеликоптер. Огледа апаратурата да се увери, че всички приемащи честоти работят, но когато очите му се върнаха на радара, точката вече беше изчезнала. Почака малко, но тя не се появи повече. „Има три възможности — помисли си той. — Машината е кацнала, свалена е или лети ниско над земята, под обхвата на радара. Коя от тях?“ Секундите бавно се влачеха, радарният лъч методично обхождаше екрана, точката не се появяваше.

Пръстите му щракнаха ключа на късовълновия предавател, притеглиха микрофона. Поколеба се за момент, после изключи. Не е необходимо да алармира операторите в кулата на базата, ако там изобщо има дежурен, разбира се. Свъси вежди и се втренчи в екрана. Времето течеше все така бавно. Ако полетът на неизвестния хеликоптер продължава, той вече е най-много на десетина километра от базата. Взе мощния бинокъл и се зае да оглежда хоризонта от запад на изток. В този момент отвън се разнесоха леки стъпки и той побърза да изключи радара. В мига, в който вратата се отвори, зеленият цвят на екрана бавно избледняваше.

— Капитан Еър? — попита го млад мъж с волево, добродушно персийско лице, гладко избръснат и с безупречна униформа. През рамото му беше преметната американска бойна карабина.

— Аз съм.

— Казвам се сержант Вазари и съм назначен за ваш въздушен диспечер — каза младежът, опря карабината си на стената и протегна ръка. Еър я стисна. — Здравейте. Преминал съм тригодишна подготовка в американските ВВС, практикувах шест месеца на летище „Ван Нис“. — Очите му одобрително пробягаха по апаратурата. — Хубаво оборудване!

— Да, да… Благодаря — объркано промълви Еър и най-накрая се сети да остави бинокъла. — Как беше на летище „Ван Нис“?

— Нищо и никаква пистичка в долината Сан Фернандо край Лос Анжелос, но трето по натоварване в целите Съединени щати! — жизнерадостно започна Вазари. — Предимно любителски трафик, разни начинаещи тузари, които не могат да различат витлото от собствения си задник, но въпреки това се мислят за барон Рихтхофен! Двайсетина от тях едновременно на екрана, най-малко осем държат да кацнат в една и съща секунда! — Младежът се разсмя: — Чудесно място за обучение на авиодиспечер, но след шест месеца човек се превръща в маймуна!

Еър се усмихна пресилено и обърна гръб на широкия прозорец.

— Тук е доста спокойно — рече той. — Особено след като ни забраниха всякакви полети, сигурно знаете за това… Не виждам какво ще правите в тази кула…

— Дойдох само да надникна, утре сутринта започваме… — Младежът бръкна в горния джоб на куртката си и извади лист хартия. — Три полета до местни сондажи, първият в осем нула-нула, нали така?

Еър погледна листа и сви рамене.

— Разрешени ли са от Есвандиари?

— Кой е този?

Еър му обясни.

— Капитане, тези полети са по лична заповед на майор Чангиз и можете да се обзаложите, че ще бъдат осъществени — засмя се сержантът.

— Майор Чангиз ли? Не го ли арестуваха заедно с полковника?

— Нищо подобно, капитане. Молла Ковиси го назначи за временен командващ базата и чака потвърждение от Техеран.

Пръстите на Вазари ловко превключиха каналите на радиопредавателя.

— Ало, базата? Говори Вазари от кулата на С-Г. Нужен ли ни е подписът на представителя на „Иран Ойл“ Есвандиари за утрешните полети?

— Не — разнесе се плътен мъжки глас в репродукторите, после попита със силен американски акцент: — Там всичко ли е наред?

— Да, тук сме заедно с капитан Еър — отвърна сержантът и очите му по навик огледаха хоризонта.

— Отлично. Капитан Еър, говори старшият диспечер. Всички разрешени от майор Чангиз полети са автоматически одобрени и от „Иран Ойл“.

— Мога ли да получа това в писмена форма, моля?

— Утре в осем ще ви пратя копие по сержант Вазари.

— Благодаря ви.

— И аз благодаря, база — подхвърли Вазари, понечи да се изключи, но очите му се заковаха на нещо в далечината. — Задръжте, база, едно птиче лети насам… Хеликоптер, двеста и седемдесет градуса…

— Къде? А, виждам го! Как по дяволите се е промъкнал под радара? Вие бяхте ли включени?

— Не — отвърна сержантът и насочи бинокъла. — Машина „Бел 212“, все още не мога да видя регистрацията… Лети право към нас… — Ръката му включи УКВ радиостанцията. — Говори кулата на военната база в Ковис. Хеликоптер без позивни, предайте регистрационните си данни, маршрут и място на излитане!

Никакъв отговор. Мълчанието се нарушаваше единствено от пропукването на статичното електричество. Позивните бяха повторени и от базата, но също не получиха отговор.

— Този нещастник е в смъртна опасност! — промърмори Вазари и отново вдигна бинокъла.

Еър взе другия с разтуптяно сърце. Хеликоптерът се насочи към площадката за кацане и той ясно прочете регистрацията му — ЕР-НВХ.

В същия миг я разчете и старшият диспечер във военната кула, после направи нов безуспешен опит за радиовръзка.

— Да не би да е някой от вашите, капитан Еър?

— Не, сър, не от тези, които са базирани тук — внимателно отвърна Еър. — Но това не пречи да е от някоя друга база на нашата компания.

— Сержант! Веднага след приземяването арестувайте пилота и всички пътници! Изпратете ги тук, в главната квартира под стража!

— Слушам, сър.

Двамата насочиха вниманието си към хеликоптера, който направи кръг и подходи за кацане. Но вместо да се приземи на площадката, машината увисна на няколко метра над нея и леко се разклати.

— Не му работи радиостанцията — веднага включи Еър. — Иска ръчен сигнал за разрешено приземяване.

— Дайте му го — кимна сержантът.

Еър провери дали върху повърхността на мощния прожектор е сложен зелен екран, после го насочи навън и включи електричеството.

Хеликоптерът се поклати още веднъж, за да покаже, че е приел сигнала, и се насочи към площадката. Вазари грабна карабината си и изскочи навън, Еър се опита да различи лицата на пилота и човека до него, не успя и хукна надолу по стълбите.

На площадката се бяха струпали няколко души от наземния персонал на компанията, откъм военната база се появи кола и бързо се насочи към тях. Мануела излезе на прага на бунгалото. Вазари се приближи до четиримата въоръжени въстаници, които клечаха наблизо. Един от тях, почти хлапак, безразсъдно премяташе автомата в ръце, изпусна го и той изтрака на бетона с дуло, насочено точно към Еър. За щастие оръжието не гръмна, хлапакът го вдигна и започна да удря приклада му в земята, за да го изтръска от снега. На пояса му бяха окачени няколко гранати, при това направо за предпазните щифтове. Еър бързо се присъедини към групичката механици, която побягна да търси прикритие.

— Проклет тъпак! — изруга един от тях. — Ще се вдигне във въздуха, пък и ние ще отидем по дяволите! Добре ли сте, капитане? Чухме, че Перкото станал важна клечка!

— Да, така е. — Откъде е този НВХ, Бенсън?

— Бандар-е Делам — отвърна Бенсън, як англичанин с обрулено от вятъра лице. — Бас слагам, че е на Дюк.

Хеликоптерът кацна и изключи двигателите си. Вазари се устреми към него, следван от Зелените ленти, които крещяха: — Аллах акбар!

— Проклети тъпаци! — изруга Еър и напусна прикритието си, за да вижда по-добре. Вратата на пилота се плъзна назад, от кабината наскачаха въоръжени мъже и започнаха да викат приятелски към своите, без да обръщат внимание на все още въртящото се витло. Някой пусна дълъг ред във въздуха, колата откъм базата изскърца със спирачките си, бъркотията беше пълна. От кабината свалиха тежко, ранен молла, положен на носилка, след него започнаха да изнасят още ранени. Еър видя, че Вазари тича към него.

— Имате ли тук лекар? — напрегнато попита сержантът.

— Да — отвърна Еър, сви ръце на фуния и извика: — Бенсън, доведи лекаря и санитаря! — После забърза редом със сержанта и попита: — Какво се е случило, по дяволите?

— Идват от Бандар-е Делам… Проклетите федаини са започнали контрареволюция!

В този момент пилотът скочи на земята и Еър не чу последните думи на сержанта, тъй като вече се беше устремил към човека с кожените дрехи.

— Здрасти, Дюк, стари приятелю! — извика той и с мъка сдържа сълзите си. — Къде се изгуби, бе човек?

Старк се ухили насреща му:

— Бях на риба! — отвърна той, после се извърна и разпери ръце за Мануела, която беше пробила тълпата и тичаше към него. — Здрасти, скъпа — с лекота я повдигна от земята той. — Май отново ме харесваш!

— О, Конроу! — засмя се през сълзи тя. — Като те видях, изведнъж ми се прииска да умра от радост!

— Ние почти го направихме — промърмори той, но тя не го чу, тъй като отново се притисна във врата му. — Сега ме почакай още малко, просто да вкараме в ред нещата… — Остави я на земята и се обърна към Еър: — Хайде, Фреди!

Раненият молла беше оставен направо на земята, главата му замаяно се люшкаше. Мъжът на другата носилка беше мъртъв.

— Сложете го на носилката! — нареди Старк и мъжете със зелени ленти, които пристигнаха с него, моментално се подчиниха. Вазари — единственият униформен в тълпата, и четиримата му придружители зяпнаха от изненада и не обърнаха внимание на човека, който се беше облегнал на хеликоптера и внимателно наблюдаваше развоя на събитията. Това беше Затаки, лидерът на революционерите сунити, който беше поел командуването на Бандар-е Делам.

— Дай да го видя, Дюк — задъхано проговори докторът и разбута тълпата. — Радвам се, че се върна.

Доктор Нът беше петдесетгодишен дебелак с оплешивяла глава и пиянски зачервен нос. Коленичи до моллата и започна да преглежда облените му в кръв гърди.

— По-добре да го преместим в лазарета, останалите също.

Старк нареди на двама от изправените до него въстаници да вземат носилката и да последват доктора. Заповедта му отново бе изпълнена мълниеносно, местните Зелени ленти продължаваха да го гледат опулено. Вече бяха деветима, включително Вазари и пристигналите с колата от базата.

— Вие сте арестуван! — обяви Вазари.

— За какво? — изгледа го Старк.

— Заповед отгоре, капитане — поколеба се Вазари. — Аз просто я изпълнявам… работя тук…

— Аз също. Който иска да говори с мен, да заповяда тук, няма да мърдам никъде — отсече Старк, извърна се към пребледнялата Мануела и добави: — Прибери се у дома, скъпа. Няма за какво да се тревожиш. — После отиде до отворената врата на хеликоптера и надникна в кабината.

— Съжалявам, капитане, но вие сте арестуван! Качвайте се в тази кола!

Старк се обърна и видя дулото на пушка, насочено към гърдите му. Двама от Зелените ленти скочиха на гърба му изотзад и извиха ръцете му. Еър се втурна напред, но друг бунтовник опря автомата си в корема му. Двамата започнаха да влачат Старк към колата, той псуваше и се извиваше, но отгоре му се нахвърлиха още бунтовници. Мануела наблюдаваше сцената, вцепенена от ужас.

Изведнъж се разнесе яростен рев и Затаки разкъса тълпата. Мълниеносно скочи към Вазари, измъкна карабината от ръцете му и рязко замахна с приклада. Само тренираните рефлекси на младия сержант спасиха главата му от пръсване, а побеснелият Затаки изрева, без да го чака да се окопити:

— Защо са дали оръжие на това куче? Глупаци, не сте ли чули заповедта на имама всички военни да бъдат обезоръжени?!

— Слушай, аз съм упълномощен да… — започна разгорещено Вазари, но изведнъж млъкна, усетил с ужас дулото на пистолет в гърлото си.

— Не си упълномощен дори да сереш, преди да те провери Местният комитет! — просъска Затаки. — Проверен ли си?

— Не, но…

— Значи си подозрителен! — притисна револвера си още по-силно Затаки, а свободната му ръка направи повелителен жест към останалите. — Пуснете пилота и приберете оръжието, иначе ще ви избия като кучета, кълна се в Аллаха!

В момента, в който беше сграбчил пушката на Вазари, хората му безшумно обкръжиха тълпата и държаха всички под прицел. Двамата бунтовници, които влачеха Старк, побързаха да го пуснат.

— Защо трябва да ти се подчиняваме? — мрачно пита единият от тях. — Кой си ти да издаваш заповеди?

— Аз съм полковник Затаки, член на Революционния комитет на Бандар-е Делам, по волята на Аллаха. Американецът ни помогна да се спасим от контраатака на федаините и докара тук всичките ни ранени! — Изведнъж го обзе непонятна ярост, той блъсна силно Вазари и сержантът се просна в снега. — Веднага го освободете, не чухте ли какво ви казах? — Пръстът му натисна спусъка и куршумът проби овчия кожух на единия нападател. При трясъка на изстрела Мануела почти припадна, а Зелените ленти се пръснаха да търсят укритие. — Следващия ще го вкарам между очите ти! — изръмжа Затаки и се обърна към Вазари, който все още беше на земята. — Ти си арестуван! Имам чувството, че си предател, и сега ще проверим това. Останалите са свободни. Предайте на местните комитети, че съм готов да разговарям с тях. Тук!

Бунтовниците започнаха да се разпръскват с тихо мърморене. Еър се приближи до Мануела и я прегърна през кръста, срещна очите на Старк и кимна.

— Хайде, ела да се приберем — меко каза той.

— Не, Фреди… моля те! — прошепна тя. — Вече съм спокойна, обещавам да не издам нито звук! — На устата й се появи пресилена усмивка, душата й горещо се молеше мъжът с пистолета да надделее и все още колебаещите се бунтовници да се оттеглят тихо и мирно.

Всички гледаха мълчаливо как Затаки изчаква с пистолет в ръка, гледаха и поваления сержант. Противниците му с повече кураж продължаваха да го гледат намръщено, а Старк стоеше неподвижно сред тях, без изобщо да е сигурен, че полковникът ще успее да се наложи. Затаки провери пълнителя и вдигна пистолета.

— Вървете си с добро, в името на Бога — повтори той, после отново кипна: — Глухи ли сте?!

Този път заплахата в гласа му предизвика необходимия ефект и последните му противници се пръснаха. Сержантът се изправи с посивяло лице и напразно се опитваше да прикрие ужаса си.

— Ти стой на място и да не си посмял да помръднеш, преди да ти наредя! — изръмжа Затаки, после се обърна към Старк. — Пилот, трябва да приключим с разтоварването, а после хората ми трябва да бъдат нахранени!

— Добре, полковник… Благодаря ви.

— Няма нищо. Тези хора не знаят нищо, затова не можем да ги виним… — Тъмните му пронизващи очи се забиха във фигурата на Мануела. — Това жена ви ли е, пилот?

— Да, полковник.

— А моята загина при Абаданския пожар, заедно с двамата ми сина… Такава е била волята на Аллаха…

— Понякога тази воля е непоносимо тежка…

— Волята на Аллах си е волята на Аллах! Хайде, да довършим разтоварването!

— Добре — кимна Старк и се покатери в кабината с чувството, че е преминала само най-непосредствената опасност.

Затаки беше непредвидим и избухлив като нитроглицерин! Свалиха още двама ранени, които бяха привързани неподвижно към седалките. Старк приклекна до единия и меко попита на английски:

— Как си, приятелче?

Джон Тайрър отвори очи и свъси вежди под окървавената превръзка!

— Добре съм… Какво… какво стана?

— Можеш ли да виждаш?

Тайрър изненадано го погледна, после разтърка очите и челото си и за огромно облекчение на Старк промърмори:

— Мога, разбира се… Малко не си на фокус и главата ми ще се пръсне, но те виждам… Виждам те, Дюк… Какво стана?

— Сутринта ни нападнаха федаини. Ти попадна под кръстосан огън и един куршум те парна в слепоочието… Когато се изправи, започна да се въртиш в кръг като обезглавена кокошка и да крещиш: „Не виждам, не виждам!“… После припадна и едва сега идваш в съзнание.

— Чак сега? — учуди се американецът и надникна през отворената врата на кабината. — Къде се намираме, по дяволите?

— В Ковис. Реших да те докарам тук заедно с останалите.

— Нищо не помня — учудено промълви Тайрър. — Федаини, казваш? За Бога, Дюк, аз дори не помня как съм се озовал на борда!

— Стига толкова, приятелче — прекъсна го Старк. — По-късно ще говорим. — Обърна се и извика на Еър: — Фреди, доведи двама души да пренесат Джон Тайрър до лечебницата! — После погледна Затаки, който наблюдаваше от вратата развоя на събитията, и добави на фарси: — Ваше превъзходителство, моля наредете на хората си да пренесат ранените в лечебницата… Моят заместник, капитан Еър ще се погрижи да получат храна, а вас каня да хапнем у дома.

Затаки пусна странна усмивка и поклати глава:

— Благодаря, пилот, но предпочитам да се храня с хората си — отвърна на английски той. — А довечера двамата ще си поговорим.

— Както желаете — рече Старк и скочи от кабината. — Ей онова бунгало е моят дом, полковник. Винаги сте добре дошъл.

Затаки благодари и си тръгна, побутвайки пред себе си Вазари. Еър и Мануела се доближиха до Старк.

— Когато този тип натисна спусъка си помислих, че… — Мануела млъкна за миг, стисна ръката му и добави на фарси: — Любими, денят стана прекрасен в мига, в който се върна!

— За мен също — усмихна й се Старк.

— Какво се случи в Бандар-е Делам? — премина на английски тя.

— Стана страхотна битка между хората на Затаки и някакви други мръсници, но… — Старк млъкна и зяпна от изненада, видял как Мануела пуска ръката му и хуква към бунгалото. — Какво става, по дяволите?

— Чилито! — отвърна тичешком тя. — Забравих го на огъня!

— Боже Господи! — промърмори Еър. — Мислех си, че всеки миг ще ни застрелят!

— Ще ядем чили, така ли? — усмихна се широко Старк.

— Да. Кажи какво стана в Бандар-е Делам, за Бога!

— Ами, нищо особено… Тези типове започнаха да се стрелят като откачени, аз се прикрих край един хангар и тръгнах да видя какво е положението с фургона. Точно тогава видях как Джон Тайрър пада улучен и изведнъж превъртях. Грабнах автомата от ръцете на някакъв пикльо с едва набола брадичка и ги почнах… не ти е работа! Само не казвай на Мануела, моля те! — На лицето му се появи усмивка: — А и Руди е страхотен тип! Веднага се присъедини към мен и двамата им видяхме сметката! Съвсем като Бъч Касиди и Сънданс Кид!

— Вие нямате акъл!

— Вярно е, но все пак успяхме да се доберем до Джон и да го измъкнем от огъня. После от хангара изскочи Затаки с хората си, заръсиха с куршуми всичко наоколо и изведнъж спряха… Бяха им се свършили пълнителите и не можеш да си представиш колко беззащитни изглеждаха! — Той сви рамене и добави: — Ние с Руди решихме, че не е честно да се убиват беззащитни хора, затова пуснахме по един ред над главите на нападателите. Тоя тип схваща бързо и веднага успя да се покрие заедно с цялата банда… Това е — отново сви рамене той, после вдигна нос и подуши въздуха: — Май наистина ще ядем чили, а, Фреди?

— Да, ако не е прегоряло на печката. И това е всичко, така ли?

— Да. Когато стрелбата спря, реши, че ще е най-добре веднага да излитаме за Ковис, за да използуваме умението на доктор Нът. Моллата изглеждаше зле, а аз се страхувах за Джон. Затаки прие, и без това трябвало да се добере до Исфахан. А радиото се развали по пътя, аз те чувах, но не можех да предавам. Няма за какво да се тревожиш, всичко вече отмина…

Еър го гледаше как жадно души въздуха и си мислеше, че психопат като Затаки едва ли ще се отблагодари на Старк по същия начин, едва ли ще се ангажира да спаси живота му…

Американецът отвори вратата на бунгалото и веднага се потопи в аромата на вкусното ястие, което му напомни за родния Тексас, тази благословена от Бога земя! Мануела вече му беше приготвила питието — точно такова, каквото го обичаше. Но той не отпи, а прекрачи в кухнята, взе голямата дървена лъжица и опита гозбата. Мануела го наблюдаваше със затаен дъх. Той отново опита, после се управи и широка усмивка озари лицето му.

— Страхотно! Никога не съм вкусвал по-прекрасно нещо!

25

Дез Дам: 4,31 следобед.

Хеликоптерът на Локхарт беше паркиран пред навес, който преминаваше в малък хангар. Площадката беше равно павирана, от другата й страна беше къщата. Той се беше покатерил на покрива и внимателно проверяваше откритите лагери на главното витло. Доволен от видяното, скочи на земята и избърса с парцал изцапаните си с грес ръце.

— Наред ли е всичко? — попита го Али Абаси, изтегнал се под гальовните лъчи на слънцето.

Али Абаси беше младият, изключително красив ирански пилот, който му помогна да избяга от Военновъздушната база в Исфахан рано сутринта и по време на целия полет беше седял на предната седалка до него.

— Абсолютно — отвърна Локхарт. — Готов е да скочи и да затанцува.

Денят беше прекрасен, по небето нямаше нито едно облаче, въздухът беше топъл и приятен. След около час и нещо слънцето щеше да залезе и температурата щеше да спадне с двадесетина градуса, но това нямаше значение. Том знаеше, че няма да мръзне, тъй като генералите винаги се грижат добре за себе си и за тези, които са необходими за тяхното оцеляване. „За момента съм необходим на Валик и генерал Селади, но само за момента“ — напомни си той.

Откъм къщата долетя приглушен смях, примесен с възбудените крясъци на онези, които се къпеха в кристалните води на езерото. Къщата изглеждаше не на място в тази усамотена местност — модерна и светла вила с четири спални и отделно помещение за слугите, построена на малко възвишение, от което се разкриваше прекрасна гледка към езерото и бента. На километри наоколо нямаше други постройки, бистрите води бяха заобиколени от голи, тук-там обсипани с храсталаци възвишения. Единственият път се виеше току край водата и се виждаше надалеч, по-лесен беше достъпът по въздуха — с хеликоптер или малък самолет, който би могъл да кацне на тясната прашна писта.

„Тук едва ли би могъл да кацне двумоторен самолет, колкото и малък да е — помисли си Локхарт, когато видя пистата за пръв път. — Трябва да е едномоторен и да кацне още при първия заход, местността не дава възможност за издигане и повторно кръжене. Но като място за криене няма грешка, това трябва да се признае…“

Али се изправи и се протегна.

Бяха пристигнали сутринта, полетът дотук беше минал без произшествия. Генерал Селади даваше заповеди и съвети, които Али леко видоизменяше. В резултат на това Локхарт летеше ниско над пресечената местност, заобикаляйки отдалеч проходи и населени места. Радиостанцията им беше включена на приемане през цялото време на полета, но единственото излъчено в ефир съобщение беше от Исфахан и се отнасяше до хеликоптер 212, пълен с предатели, насочили се на юг. Съобщението беше повторено няколко пъти и в него упорито се настояваше машината да бъде свалена веднага щом я забележат.

— Не споменават нито имената ни, нито регистрационния номер! — възбудено подхвърли Али. — Сигурно са забравили да го запишат!

— Какво значение има това, по дяволите? — отвърна Локхарт. — Ние положително сме единственият 212 във въздуха!

— Няма значение. Не се издигайте на повече от тридесет-четиридесет метра, дръжте посока запад.

Локхарт очакваше да се насочат към Бандар-е Делам на юг и изненадано го погледна:

— Къде отиваме?

— Забравете за компаса. Оттук нататък ще следвате моите инструкции.

— Къде отиваме?

— В Багдад — засмя се Али.

Никой не спомена за крайната точка на полета, докато не се подготвиха за кацане. Бяха изминали около двеста мили от Исфахан, на ниска височина и при постоянен насрещен вятър, който значително увеличи разхода на гориво. Последните минути стрелките на резервоарите показваха плътно нула и Али отправи мълчалива молитва към своя Бог.

— Наложи ли се да кацнем в тази пустош, тук ще си останем! — предупреди го Локхарт. — Какво ще правим с горивото?

— Там, където отиваме, има колкото щеш — отвърна Али, а в следващата секунда пред очите им се разкри синята шир на езерото и той възкликна: — Слава на Аллаха!

Локхарт мълчаливо се присъедини към молитвата му и побърза да кацне. Непосредствено до площадката за хеликоптери имаше вкопан в земята резервоар за пет хиляди галона, а под навеса — най-необходимите инструменти за поправка на гуми и компресор за помпане. Край стената имаше специален рафт за водни ски и оборудване за лодки.

— На кого е всичко това? — попита Локхарт, след като двамата с Али изтикаха машината под навеса.

— Тук обичаше да си почива генералът от имперските ВВС Хасаин Ариани, всичко това е негово — отвърна Али и махна към окачените под покрива платна за делтапланер.

Локхарт тихо подсвирна. Ариани беше легендарният началник на иранските ВВС, който, според слуховете, бил доверено лице и дясна ръка на шаха, женен за една от сестрите му. Преди две години загина при полет с делтапланер.

— Тук ли загина? — попита Локхарт.

— Да — отвърна Али и махна към противоположния край на езерото. — Казват, че попаднал на въздушно течение и се размазал в онези скали.

— Казват? — погледна го изпитателно Локхарт. — Значи вие не вярвате в това?

— Не вярвам, разбира се. Всички пилоти знаят, че той беше убит.

— Минирали са делтапланера?

— Не зная — сви рамене Али. — Но той беше твърде добър пилот и още по-добър с делтапланера, за да позволи да го увлече някакво въздушно течение. Освен това беше много предпазлив и никога не би летял при лоши метеорологични условия.

Иранецът излезе на слънце. Локхарт го последва. Отдолу долитаха виковете на офицерите, сред тях се долавяха веселите писъци на децата на Валик.

— За излитане използваше скутер — продължи Али. — Слагаше си къси водни ски и се държеше за дълго въже, теглено от скутера. Когато скоростта ставаше достатъчна, откачаше ските и се вдигаше във въздуха, често на повече от петстотин метра височина. После правеше спираловидни кръгове и се приземяваше на сантиметри от онова мостче там…

— Толкова добър ли беше?

— Да. И именно затова го убиха… защото беше много добър във всичко!

— Кой го направи?

— Не зная. Ако знаех, той или те отдавна нямаше да са живи!

Локхарт забеляза възхищението на лицето на събеседника си.

— Вие го познавахте, така ли?

— Бях негов помощник… един от помощниците му в продължение на година. Никога в живота си не съм срещал по-прекрасен човек! Беше отличен генерал, отличен пилот, спортист, скиор, всичко! Ако беше жив, шахът никога не би попаднал в капана на чужденците и на онази хиена Джими Картър, никога не би напуснал страната! Иран нямаше да се сгромоляса в пропастта — той нямаше да позволи на генералите да извършат своето позорно предателство! — Лицето на Али Абаси се разкриви от гняв. — Ако беше жив, изобщо нямаше да говорим за предателство!

— Значи са го убили хората на Хомейни, така ли?

— Не, преди три години това беше невъзможно. По-скоро Туде, федаините или всеки друг фанатик, планирал отслабването и разединението на Иран. Той беше шиит, макар и със съвременни разбирания… — Али извърна потъмнялото си от мъка лице към Локхарт. — А може и някой от висшите ешелони на властта, страхуващ се от огромната му популярност…

Локхарт объркано премигна.

— Искате да кажете, че е възможно да е бил убит по нареждане на шаха?

— Не, това е изключено. Но генералът беше трън в очите на онези, които съветваха владетеля и подло го подвеждаха. Беше заплаха за всички британските интереси, тъй като подкрепяше премиера Мосадех в плановете му да национализира „Англо-ираниан Ойл“ и се обяви твърдо за четирикратното повишение на цените на петрола от ОПЕК. Беше настроен произраелски, макар и да не се обявяваше открито срещу арабите — а това означаваше заплаха за ООП и Ясер Арафат. Можеше да се приеме и като заплаха за американските интереси и интересите на Голямата седморка, тъй като не даваше пет пари за тях. Беше истински патриот! — Очите на Али странно блестяха. — Убийството е древно изкуство в Иран — прошепна той. — Нали Ибн-ал-Сабах е бил иранец?

— Извинявайте, но кой е Ибн-ал…

— Легендарният Планински старец… Хасан Ибн-ал-Сабах, религиозният лидер на измаилтяните, създал още през XI век специална група убийци, специализирана в отнемането живота на всички политически противници…

— Извинете, бях забравил. Нали той е бил приятел на Омар Хаям?

— Така е, според някои легенди. — Али тръсна глава и добави: — Ариани беше убит, но никой не знае от кого. Все още…

Двамата дръпнаха вратите на хангара.

— Сега какво ще правим? — попита Локхарт.

— Ще чакаме, после ще продължим пътуването си.

„В изгнание — мислено добави Али. — Няма значение, то ще бъде временно, а за разлика от бедния ни владетел аз зная къде отивам — в Щатите.“

Само родителите му знаеха, че той притежава американски паспорт. „Колко умен е бил татко“ — отново се удиви той. „Човек никога не може да предвиди Божиите дела, сине — каза му веднъж старецът. — Затова те съветвам да подадеш молба за американско гражданство, докато все още можеш да го сториш. Династиите идват и си отиват, остава единствено семейството. Шаховете се издигат и падат, спомни си какво е бил Реза, преди да се обяви за върховен владетел — обикновен авантюрист, син на неграмотни бедняци от Мазандаран!“

— На сянка е доста студено — изтръгна го от спомените му Локхарт.

— Прав сте — тръсна глава Али. Знаеше, че баща му бе имал право не само по отношение на императорското семейство, но и по отношение на тези, които смучеха блага около него. Като тези продажни генерали Валик и Селади, които биха го хвърлили на вълците без никакво колебание.

„Все още имат нужда от мен, тъй като само аз мога да управлявам хеликоптер, ако не броим този нещастник, който изобщо не подозира, че животът му е поставен на карта“ — помисли си той.

— Ликвидирайте този Локхарт! — беше заповядал генерал Селади. — Защо трябва да го вземаме с нас? И без това се готвеше да ни зареже в Исфахан! Познава ни и ще ни предаде без колебание, затова трябва да бъде убит!

— Не, вуйчо, ваше превъзходителство — възпротиви се Валик. — Ще ни бъде от полза в Ирак или Кувейт. Ще го подарим на тамошните власти, а те да правят с него каквото искат — да го тикнат в затвора или да го екстрадират. Нали той открадна ирански хеликоптер и прие да ни превози срещу заплащане?

— Вярно е, но въпреки това може да съобщи имената ни на бунтовниците.

— По това време ние и нашите семейства вече ще сме в безопасност.

— Пак повтарям — отървете се от него! А след това ще отидем в Багдад, а не в Кувейт!

— Моля ви, помислете добре, ваше превъзходителство. Локхарт е опитен пилот…

Али хвърли поглед на часовника си. До излитането оставаха тридесет минути. Забеляза, че Локхарт поглежда към къщата, в която се бяха настанили Валик и Селади. Кой ли от двамата е надделял, запита се той. Какво ли очаква този беден нещастник? Затвор в Ирак, затвор в Кувейт, или просто куршум в главата? Съмнявам се дали изобщо ще го погребат! По-скоро ще го оставят на лешоядите…

— Какво има? — погледна го изпитателно Локхарт.

— Нищо, капитане, нищо… Просто си спомних какъв късмет извадихме с това бягство от Исфахан.

— Дължа ви живота си — призна Локхарт, сигурен, че ако Али и майорът не бяха го измъкнали, вече щеше да е разстрелян.

А ако го хванат сега? Същото! Не си позволяваше да мисли за Шаразад и Техеран, не си позволяваше да крои никакви планове. Има време, успокояваше се той. Първо трябва да се изчака как ще завърши това пътуване, накъде ще се насочат…

Къде ли са намислили да отлетят? Кувейт или някое пусто място оттатък иракската граница? Ирак е настроен враждебно към всички иранци и това може да се окаже опасно за тях. Оттук до Кувейт се стига лесно, освен това повечето кувейтци са сунити, а не шиити, следователно са настроени враждебно към Хомейни. Но за да се стигне дотам, ще трябва да се промъкват през опасно въздушно пространство, от двете страни на което дебнат иракчани и иранци, изнервени, уплашени и готови да натиснат спусъка. В рамките на стотина квадратни километра се намират поне двадесет ирански военновъздушни бази с готови за бой изтребители и уплашени пилоти, които умират да демонстрират вярност към новия режим.

Но какво ще стане с обещанието пред Макайвър, че в никакъв случай няма да лети оттатък границата?

„След Исфахан ти си белязан, момче! Няма начин бунтовниците да са забравили името ти или регистрационния номер на хеликоптера. Видя ли някой да ти записва името? Май че не. Но дори и така е по-добре да изчезваш, докато все още можеш да го сториш — замесен си в бягство, в Исфахан бяха убити хора!

А Шаразад? Не мога да я изоставя!

Може би ще се наложи, в Техеран тя е на сигурно място.

А какво ще стане, ако дойдат да те потърсят и отмъкнат Шаразад вместо теб?“

— Бих изпил нещо студено — промълви Локхарт с внезапно пресъхнала уста. — Мислите ли, че ще им се намери нещо като кока-кола?

— Ще проверя — рече Али, после видя, че Ануш и децата на Валик се изкачват по пътеката насреща им.

— Какъв чудесен ден! — възкликна Ануш с щастлива усмивка. Около очите й обаче все още се виждаха тъмните кръгове.

— Вярно е — поклатиха едновременно глави двамата мъже и също така едновременно се запитаха как е възможно тази прекрасна жена да се омъжи за онзи отвратителен стар негодник.

— Къде е съпругът ми, капитан Абаси?

— В къщата при останалите, ваше височество — отвърна Али. — Ще позволите ли да ви придружа?

— Бихте ли му предали да излезе навън?

Али не искаше да я оставя насаме с Локхарт, тъй като Валик и Селади крояха плановете си в нейно присъствие. Планове по отношение на бъдещия полет, разбира се. Съдбата на Локхарт обсъждаха по-късно.

— Не ми се иска да нарушавам спокойствието на генерала, ваше височество — отвърна той. — Затова ви моля да ме придружите.

— Моля ви да го повикате! — меко, но настоятелно повтори тя. Поведението й беше не по-малко повелително от това на генерала, макар и прикрито зад воала на любезност.

Али сви рамене и се отдалечи. Иншаллах! Децата започнаха да играят на криеница около навеса, а Ануш леко докосна ръката на Локхарт.

— Все още не съм ти благодарила, че ни спаси живота, Томи — тихо промълви тя.

Локхарт стреснато я погледна. За пръв път го наричаше по име, досега винаги беше „капитан Локхарт“ или „негово превъзходителство съпругът на Шаразад“.

— Радвам се, че успях да помогна — отвърна той.

— Зная, че двамата със стария Мак приехте да го сторите само заради децата и мен — продължи тя. — Не се учудвай, скъпи, аз познавам добре силата на мъжа си… а и слабостите му… — Очите й се замрежиха от сълзи. — Зная и какво означава всичко това за теб — ти излагаш на опасност не само своя живот, но и живота на Шаразад, бъдещето ви в Иран, а може би и бъдещето на цялата компания!

— Не, Шаразад не. Тя е в пълна безопасност. Баща й, негово превъзходителство Бакраван, ще се погрижи да я пази, докато се открие възможност тя да замине…

Очите му потънаха в кафявите топли очи на Ануш, той прочете това, което се криеше в тях, и сърцето му се преобърна.

— С цялото си сърце се моля всичко това да е вярно, Томи — промълви тя и избърса сълзите си. — Никога през живота си не съм била толкова тъжна… Това бягство, убитият войник в снега — всичко беше толкова страшно! Страх ме е и за всички роднини и приятели, които останаха в Иран. Повечето от тях положително ще бъдат съдени от моллите, тъй като винаги са били модерни и…

— Прогресивни — помогна й Локхарт. — Но никой в тази страна не може да бъде вече в безопасност, дори самият Хомейни!

— Така е, Томи — въздъхна тя. — Дано всичко по-скоро свърши! Зная колко обичаш Шаразад, колко трудно ще ти бъде да си далеч от нея и бебето…

— Какво? — зяпна смаяно той.

— Ох, забравих, че ти все още не знаеш нищо — тръсна глава тя и последните сълзи отлетяха от клепачите й. — Беше рано да ти се съобщава каквото и да било. Но Шаразад ми каза, че е сигурна — тя е бременна, Томи!

В душата на Локхарт се издигна вихрушка, той с мъка преглътна буцата, запълнила внезапно гърлото му. Опита се да каже нещо, но устните му безмълвно се разкривиха. В следващия миг беше готов да говори, но вратата зад гърба на Ануш се отвори и на полянката излязоха Валик и Селади, следвани на крачка от Али. И тримата бяха препасали пистолети. „Къщата сигурно е пълна с оръжие“ — помисли си Локхарт. Али отдаде чест и се отправи надолу към езерото, двете деца нададоха радостни писъци и се втурнаха към Валик. Той вдигна момиченцето, подхвърли го във въздуха и го постави обратно на земята после се обърна към жена си.

— Какво има, Ануш?

— Нали искаше точно по това време да бъда тук с децата? — припомни му с усмивка тя.

— Да, моля те да приготвиш за път Сетарем и Джалал. Скоро тръгваме. — Децата изтичаха в къщата, а Валик се обърна към Локхарт: — Готов ли е хеликоптерът, капитане?

— Да.

Валик отново погледна жена си.

— Моля те да се приготвиш, скъпа.

Тя се усмихна, но не помръдна от мястото си.

— Готова съм, трябва само да взема палтото си.

Приближиха се и останалите офицери. Няколко от тях носеха автомати.

Локхарт с мъка откъсна мислите си от Шаразад и радостното събитие.

— Какъв е планът? — попита той.

— След няколко минути отлитаме за Багдад — отвърна Валик.

— Мислех, че ще отидем в Кувейт — обади се Ануш.

— Променихме плановете си. Генерал Селади смята, че пътуването на юг е твърде опасно. — Очите на Валик не се отделяха от лицето на Локхарт. — Искам след десет минути да сме във въздуха!

— Бих ви посъветвал да изчакате до два часа през нощта…

— Тук можем да бъдем нападнати — хладно го прекъсна Селади. — Наблизо има военновъздушна база, от която всеки момент може да се появи патрул. Вие не разбирате от военни въпроси. Трябва веднага да отлетим за Багдад!

— Кувейт е по-безопасно място, но и в двата случая хеликоптерът ще бъде конфискуван, тъй като нямаме разрешение за напускане на Иран — каза Локхарт.

— Може би. А може и да се измъкнем — тихо отвърна Валик. — Малко бакшиш, някоя и друга връзка и всичко ще се оправи. — „Ти, нахалнико, вмъкнал се в семейството ми! — помисли си злобно той. — Ти и хеликоптерът ще бъдете бакшиша, който ще задоволи дори иракчаните! Защото не може да има спор, че си излетял без разрешение от Техеран и на практика си отвлякъл машината! Иракчаните ще разберат това и няма да ни сторят зло. С теб, хеликоптера и малко пара на ръка те няма да ни създават неприятности. Защото мразят Хомейни и се страхуват от него и неговия вариант на исляма!“

Забеляза, че Локхарт го наблюдава, и въпросително го погледна:

— Мисля, че изборът на Багдад е неправилен.

— Стига вече, тръгваме! — отсече генерал Селади.

Лицето на Локхарт се наля с кръв от грубостта му, останалите се размърдаха с неудобство.

— Несъмнено! — съгласи се Локхарт. — Можете да тръгнете в мига, в който машината и пилотът са готови. Летели ли сте някога сред тези планини?

— Не… Но 212 има възможност да преодолее височините и нашата цел е Багдад. Да тръгваме!

— Желая ви успех. Продължавам да държа на мнението си, че полетът до Кувейт ще бъде далеч по-безопасен, но и за него трябва да се изчака нощта. Разбира се, вие можете да постъпите както намерите за добре, но аз няма да летя с вас!

Мълчанието натежа от напрежение, лицето на Селади бавно започна да се налива с кръв.

— Подгответе се за полет, и то веднага! — изсъска той.

Локхарт се обърна към Валик.

— На път за Исфахан ви предупредих, че няма да прелетя последната част от пътуването. Али спокойно може да го стори, той е добре обучен пилот.

— Но нали и теб търсят не по-малко от нас? — смаян от глупостта му го погледна Валик. — Ще летиш с нас, разбира се!

— Няма! — поклати глава Локхарт. — Ще се оттегля веднага, защото зная, че нямате излишно време да ме превозите докъдето и да било. Али ще ви превози без проблеми, той е летял в този район и познава радарите. Моля да ми оставите една пушка и аз ще се добера до Бандар-е Делам. Съгласни ли сте?

Всички местеха очи от Валик към Локхарт, после от Локхарт към Селади. Мълчанието беше пълно.

Валик и Селади се замислиха, върху този нов и неочаквано възникнал проблем, после почти едновременно стигнаха до едно и също заключение: Иншаллах! След като Локхарт предпочита да остане в Иран, нека сам да си тегли последиците.

— Много добре — тихо проговори Валик. — Ще лети Али. — Усмихна се, тъй като уважаваше професионалните умения и познания на Локхарт, и побърза да каже: — Ние сме демократични хора, затова предлагам да гласуваме накъде да тръгнем — към Кувейт или към Ирак!

— Кувейт! — извика Ануш и повечето офицери се присъединиха към нея още преди Селади да успее да реагира.

„Отлично — помисли си Валик. — Позволих си да отстъпя, защото Селади твърди, че познава началника на полицията в Багдад и безпроблемното преминаване на него и моето семейство няма да струва повече от двайсет хиляди американски долара в брой — далеч по-малко от това, което бихме платили в Кувейт. А колко ще платят останалите, си е тяхна работа, надявам се, че си носят достатъчно пари или поне знаят бърз начин за тяхното набавяне…“

— Вие, разбира се, сте съгласен, нали, вуйчо? — попита той.

— Отлитаме за Кувейт. Благодаря ти, капитане… Би ли уведомил Али, че ще лети? Той отиде надолу към езерото.

— Разбира се, но първо ще си събера нещата. Ще ми оставите ли пушка?

— Естествено.

Локхарт се насочи към навеса и се скри от погледите им.

— Изтикайте хеликоптера и да се махаме! — заповяда Селади. Офицерите тръгнаха да изпълнят заповедта. Локхарт излезе, опря сака и планшета си до стената, после тръгна към брега да намери Али.

Валик усети погледа на жена си и се обърна:

— Какво има, Ануш?

— Какви са плановете за капитан Локхарт? — тихо попита тя, макар че наблизо нямаше никого.

— Нали го чу? Отказва да лети и предпочита да остане в Иран…

— Познавам те добре, скъпи. Ще оставиш ли да го убият? — попита с мила усмивка тя. — Да го премахнат!

— Убийство едва ли е най-подходящата дума — усмихна се само с устни той. — Но ти положително ще се съгласиш, че този човек представлява голяма опасност за нас! Познава ни добре, знае имената ни… Когато го хванат й подложат на изтезания, ще изплюе всичко и семействата ни ще бъдат изтребени! Такава е волята на Аллаха, той сам направи своя избор! Селади и без това беше издал заповед за ликвидирането му, но аз се възпротивих, понеже си мислех, че ще ни превози през границата…

— За да се превърне в разменна монета в Кувейт или Багдад, нали?

— Али получава заповеди от Селади, не от мен. Бедният Локхарт е обречен. Тъжно, но необходимо, съгласна си с това, нали?

— Не, скъпи. Съжалявам, но не съм съгласна. Ако някой посегне на живота му, горчиво ще съжалява. — Усмивката на Ануш беше все така мила и невинна. — Включително и ти, скъпи!

Лицето му почервеня. Зад гърба му офицерите изтикаха на открито хеликоптера и започнаха да го товарят.

— Не чу ли какво ти казах, Ануш? — снижи глас Валик. — Той е заплаха за нас! Той е чужденец, Яред, едва го търпи, а това, което ти казах, е вярно — оставим ли го жив, ще пострадат и моето, и твоето, семейство!

— А ти чу ли какво казах аз, скъпи съпруже? Прекрасно съзнавам размера на риска, но ако позволиш да го убият, ти също ще бъдеш убит!

— Не ставай смешна!

— Един ден ще заспиш и няма да се събудиш! Такава ще бъде волята на Аллаха! — Усмивката й беше все така мила, а гласът — тих и гальовен.

Валик се поколеба, после лицето му се стегна и той тръгна надолу по пътечката. Децата изскочиха от къщата и тя им нареди:

— Чакайте ме тук, милички, ей сега ще се върна.

Малката площадка за пикник на открито се крепеше на забитите във водата пилони. До нея имаше навес с летен бар. Няколко стъпала водеха към пристана за водни ски и моторници.

Локхарт стоеше на ръба с вдигнати ръце. Али беше насочил автомата в гърдите му. Заповедта на Селади беше ясна: „Отиваш на брега и чакаш. Ще те извикаме или ще пратим пилота. Ако се появи, убий го и веднага се връщай!“

Тази заповед не му харесваше. Едно беше да засипва с бомби и картечен огън позициите на бунтовниците от борда на бойния хеликоптер, друго — да стреля срещу беззащитен човек. Това си беше чисто убийство. С посивяло лице Али започна да обира луфта на спусъка. Заповедта си е заповед — трябваше да я изпълни.

— Съжалявам — прошепнаха устните му.

В същия миг Локхарт се люшна встрани и тялото му цопна във водата. Али автоматично проследи движението му и се прицели в гърба му, сигурен, че не може да пропусне от толкова близко разстояние.

— Стой!

Секундата колебание беше достатъчно дълга, за да чуе заповедта и с благодарност да й се подчини. До него тичешком се изправи Валик и двамата започнаха да оглеждат водата, тъмна и доста дълбока, въпреки близостта на брега. Локхарт го нямаше никъде.

— Може би се е скрил под кея или лодката — промърмори Али, избърса потта от лицето си и благодари на Бога, че не си бе изцапал ръцете с кръвта на пилота.

— Сигурно — кимна. Валик, също изпотен, но не толкова от топлина, колкото от страх. Никога преди не беше виждал подобно изражение върху лицето на жена си, никога не беше виждал усмивката, с която му обеща смърт по време на сън. „Наследство от дивите й прадеди“ — помисли си той. Тя беше каджарка, а каджарите бяха известни с жестоките си борби за трона. Игри, в които не се спираха пред нищо — убийство на съперника, ликвидиране дори на цялото му семейство. Валик се огледа и я видя изправена в началото на пътечката.

— Дай ми оръжието си — обърна се той към Али. Пое автомата, постави го с треперещи ръце на дъските на кейчето и извика:

— Локхарт, оставям ти оръжие. Всичко беше грешка… капитанът допусна глупава грешка…

— Но, генерале…

— Отивай горе при хеликоптера! — нареди му високо Валик. — Онзи глупак Селади не би трябвало да издава такава тъпа заповед! Веднага тръгваме за Кувейт. Иди да включиш двигателите, Али!

Али забърза нагоре, хвърли любопитен поглед на Ануш и изчезна. Тя бавно се спусна към брега.

— Видя ли? — попита я Валик. — Да.

Двамата останаха в очакване, напълно неподвижни. Водата беше тиха, нищо не нарушаваше спокойната й повърхност.

— Дано се е скрил някъде — промълви Ануш. В гърдите й се надигна огромна празнота. — Радвам се, че не си изцапа ръцете с кръвта му — добави тя, решена да заглади отношенията им. — Селади е чудовище!

— По-добре да се връщаме — промълви Валик и се огледа. Не се виждаше нито къщата, нито хеликоптерът. Той, извади пистолета си и изстреля един куршум в пясъка. — За Селади… Аз… Мисля, че улучих Локхарт в момента, в който изплува… Какво ще кажеш?

— Ти си добър и умен човек — хвана ръката му тя и го поведе нагоре. — Без твоята храбрости ум никога нямаше да избягаме от Исфахан! Но изгнание…

— Временно изгнание — поправи я той, радостен от факта, че недоразуменията помежду им са вече минало. — Скоро отново ще се върнем у дома!

— Дано — усмихна се тя. — Иначе ще полудея! Правя го само заради децата!… — Помълча, после добави: — Радвам се, че избра Кувейт. Никога не съм харесвала Багдад, а и тези иракчани! Пфу!… Защо не се вслушате в съвета на Локхарт да изчакате нощта?

— На няколко мили оттук има военна база, Ануш. Може би са ни засекли с радара си, Селади е прав…

Изкачиха възвишението и видяха, че всички са вече на борда — само децата ги чакаха пред машината. Ускориха крачка и Валик добави:

— Кувейт е много по-безопасно място. Вече бях решил да не се съобразявам с желанията на този надут глупак Селади… Човек не може да му има доверие!

След броени минути бяха във въздуха, направиха нисък завой над езерото и поеха на север над голите хълмове, придържайки се ниско над земята. Али Абаси беше добър пилот и познаваше отлично местността. Щом прехвърли върха, той се спусна в долината и пое на запад към иракската граница, която беше на по-малко от сто километра. Върховете над главите им бяха отрупани със сняг, заснежени бяха и склоновете им. Долу в падината зеленееше, преспи имаше само около острите камъни. Прогърмяха над някакво непознато на никого селце, после свиха на юг и започнаха да се движат успоредно на границата. Полетът щеше да продължи не повече от два часа, особено при благоприятен вятър. А сега духаше точно такъв.

Али управляваше машината с удоволствие. Беше радостен, че не му се наложи да убие Локхарт, изправил се насреща му с вдигнати ръце, но без да се моли за живота си, без прощална молитва. „Сигурен съм, че е успял да се скрие под кея — помисли си Али. — Слава на Аллаха…“

Хвърли бегъл поглед на картата, просто за освежаване на паметта. Доста годинки беше летял из тези места, наизуст познаваше всичко. Скоро щеше да напусне планинската местност и да полети над равнините в поречието на Тигър и Ефрат, да се придържа все така ниско над земята, да заобиколи внимателно Дезфул, Ахваз и Хорамшар, после да пресече по най-краткия път Шат-ел-Араб, а заедно с него и кувейтската граница, отвъд която ги чакаше свободата.

Пред тях, съвсем според очакванията му, изскочи последният висок връх на снижаващата се планинска верига, той набра височина да го прелети, отдаден изцяло на всепоглъщащото чувство за волност и свобода. Изведнъж в шлемофона му прогърмя остър глас: НВС, изкачете се на триста метра и намалете скоростта!

Объркан и смутен, Али, кой знае защо, погледна часовника си. Беше във въздуха едва шест минути.

Заповедта беше дадена на фарси, миг по-късно я повториха на английски. После отново на фарси… Али продължаваше да лети ниско и отчаяно се опитваше да измисли някакъв изход от ситуацията.

— Хеликоптер НВС, вие летите без разрешение! Вдигнете се на триста метра и намалете скоростта!

Али Абаси се наведе напред и огледа небето. Не се виждаха никакви самолети, отдолу с главозамайваща бързина се плъзгаше неравният терен на долината. Отпред се издигна нов връх — първият от цяла поредица, които бавно и постепенно се снижаваха към равнината. На запад от тях, само на някакви си петдесет километра, беше иракската граница. Двадесет минути полет, не повече…

— Хеликоптер, НВС, последно предупреждение! Летите незаконно, излезте от долината и намалете скоростта!

„Имаш три избора — крещеше съзнанието му. — Да се подчиниш и да умреш, да се опиташ да избягаш или пък да кацнеш и да изчакаш нощта, ако съумееш да избегнеш ракетите и куршумите им, разбира се…“

Малко вляво се появиха няколко дървета, зад тях се разкриваше стръмен наклон към съседната долина. Али се насочи натам, решил да опита бягство. Умът му работеше бързо, съзнанието му беше кристално ясно. Смъкна шлемофона и се остави в ръцете на Бога. Така се чувствуваше далеч по-добре. Намали скоростта, бръсна върховете на дърветата и се насочи към долината. Снижи се на няколко метра от пенливото планинско поточе, намали още повече скоростта и внимателно започна да се промъква сред дърветата по брега.

„Стой ниско, карай бавно и продължавай да се промъкваш на юг — заповяда си той, вече напълно уверен. — Така ще спестиш гориво и ще успееш да се доближиш до границата. А там вече — каквото сабя покаже! Никога няма да те хванат, ако използваш ума си. Скоро ще се мръкне и те няма да могат да те хванат на визуален контакт, имаш достатъчно опит да летиш по уреди до Кувейт. Но как ни откриха? Сякаш ни бяха чакали! Дали са ни уловили на радара още преди кацането ни в Дез Дам? Внимавай!!!“

Отпред изскочиха няколко дебели разклонени дървета, той рязко изви и почти докосна голия планински склон. После се насочи към поредното възвишение, преодоля го и отново се снижи, очите му по навик търсеха удобно място за кацане — просто така, за всеки случай. Беше съсредоточен, действуваше безпогрешно, машината му се подчиняваше с лекота. Минутите минаваха, всички уреди стояха стабилно в границите на нормалното, очите му внимателно следяха небето над тях. Нищо. Над следващата долина си позволи да набере малко височина, завъртя хеликоптера на 360 градуса и отново огледа хоризонта. Нищо.

„Спасени сме! Изгубиха ни! Хвала на Аллаха!“ — закрещя цялото му съзнание. Той пое дълбоко дъх и доволен от себе си, отново се насочи на юг. Едно възвишение, второ… След него започваше равнината. Двата изтребителя чакаха. И двата бяха Ф–14, американско производство.

26

Летище Техеран, офисът на С-Г: 5,48 следобед.

— … и нямате разрешение за кацане! — разнесе се остър глас от радиостанцията, примесен с пукането на статичното електричество.

Гавалан, Макайвър и Робърт Армстронг се струпаха около апарата и напрегнаха слух. Навън бавно се смрачаваше.

В репродуктора прозвуча металическият глас на Джон Хог от приближаващия се 125:

— Контролна кула Техеран, аз съм ETLL, същият от вчера… Имам разрешение от Киш за кацане и…

— ETLL, забранява ви се кацане! — прогърмя мрачният уплашен глас на дежурния диспечер и Макайвър изруга под нос.

— Повтарям: забранява ви се кацане! Всички граждански полети са отменени по заповед на имама! — Освен него се чуваха различни гласове, които възбудено бъбреха на фарси — доста микрофони бяха включени на тази честота. — Върнете се обратно!

— Повтарям, имаме разрешение за кацане от радара в Киш, той ни прехвърли на радара в Исфахан и оттам отново потвърдиха нашето разрешение. Да живее аятолах Хомейни и победата на исляма! Намирам се на четиридесет мили южно от контролен пункт Варамин, очаквам да ми се освободи писта 29-ляво. Моля потвърдете. Имате ли други самолети във въздуха?

За момент от кулата се разнесоха неразбрани крясъци на фарси, после отново прозвуча гласът на авиодиспечера:

— Няма други самолети, но вие не можете… — Английският с американски акцент рязко прекъсна и в ефира се появи раздразнен глас: — Няма кацане! Заповед техерански комитет! Киш не Техеран, Исфахан не Техеран! Вие бъдете арестувани, ако кацнете!

— ETLL — прозвуча в отговор безгрижният глас на Джон Хог. — Разбирам, че не желаете да кацнем и отхвърляте нашето разрешение. Това е грешка, която нарушава правилата за въздухоплаване, моля почакайте на тази честота! — Превключи на честотата на компанията и вече с друг, много по-напрегнат глас попита: — Главна квартира, ще пратите ли инструкции?

Макайвър превключи и проговори в микрофона:

— Триста и шейсет, изчакай. — Това означаваше да направят един кръг и да чакат отговор. Хвърли поглед към намръщения Гавалан. Армстронг беззвучно си подсвиркваше. — По-добре да го върнем. Ако кацне, може наистина да го арестуват и да конфискуват машината.

— С официално получено разрешение? — вдигна глава Гавалан. — Нали съобщи на кулата, че имаме писмо на английския посланик, одобрено от канцеларията на Базарган…

— Но не и от самия Базарган, сър — намеси се Армстронг. — А дори и да беше така, онези мръсници в кулата упражняват реалната власт. Бих предложил да… — Той млъкна и посочи през прозореца: — Вижте какво става!

По пистата за рулиране летяха два камиона и една кола с радиостанция, над която се поклащаше дълга антена. Камионите излязоха на писта 29 и спряха в средата й, от тях наскачаха Зелени Ленти и заеха позиция. Радиоколата продължи към тях.

— По дяволите! — промърмори Макайвър.

— Мислиш ли, че подслушват нашата честота, Мак?

— Положително, Анди.

Гавалан взе микрофона:

— Прекратете! — кратко нареди той, после добави: — Б, повторете Б.

— ETLL — отвърна Хог и превключи на честотата на кулата: — Техеран, изпълняваме молбата ви да анулираме разрешението си за кацане и официално молим за такова разрешение за утре по обед, тъй като превозваме резервни части по спешно искане на „Иран Ойл“. Повтарям: спешно искане! От Техеран ще вземем наши екипи, които заминават в отпуск и ще докараме смяната им.

— Джони както винаги прещраква бързо — усмихна се леко Макайвър и се извърна към Армстронг: — Вас ще…

— Останете на подслушване, ETLL — заглуши думите му диспечерът от кулата.

— Вас ще ви включим в списъка на пътниците веднага щом стане възможно, мистър Армстронг — повтори Макайвър. — Съжалявам, но днес нищо няма да стане. Какво да пиша вътре?

Армстронг откъсна поглед от приближаващата се кола:

— Бих предпочел да бъда консултант на компанията, който си заминава в отпуск… неплатен, разбира се — промърмори той и хвърли въпросителен поглед към Гавалан: — Какво означава „повторете Б“?

— Утре по същото време опитай пак.

— А ако получат официално разрешение?

— Значи тръгвате утре като специален консултант.

— Благодаря, да се надяваме, че утре ще стане. — Армстронг отново погледна приближаващата се кола и бързо добави: — Ще си бъдете ли у дома довечера около десет, мистър Гавалан? Бих могъл да прескоча, просто да си побъбрим…

— Разбира се, ще ви чакам. Срещали сме се и друг път, нали?

— Да. Ако не дойда до десет и четвърт, значи отлагаме за утре сутринта… Знаете какво е придвижването из града. Благодаря ви.

— Добре. Къде сме се срещали?

— В Хонконг — отвърна Робърт Армстронг, кимна любезно и излезе — висок и елегантен.

Видяха го как пресича хангара и отваря задната врата, където го чакаше колата му — сива, мръсна и очукана. Колата на Макайвър беше паркирана пред канцеларията.

— Сякаш и друг път е бил тук — замислено промълви Макайвър.

— Хонконг? Изобщо не си го спомням, а ти?

— Не — поклати глава Макайвър. — Ще питам Джени, тя има прекрасна памет за имена.

— Не съм сигурен, че харесвам или вярвам на тоя тъй наречен Робърт Армстронг, каквото и да разправя Толбът!

По обед бяха отскочили до посолството да разберат що за птица е този Армстронг.

— Много достоен човек — увери ги мазно Джордж Толбът. — Ще ви бъдем много задължени, ако го превозите и не задавате прекалено много въпроси…

Колата беше на стотина метра от сградата.

— Толбът крие планина от тайни — промърмори Макайвър. — За какво, според теб, ще иска да си „побъбри“ Армстронг?

— Вероятно да хвърли още малко прах в очите ни… Сигурно е разбрал, че сме се интересували в посолството за него. Странно, обикновено не забравям срещите си… Хонконг? Ще се сетя… Едно обаче ще ти кажа — той е изключително точен човек. Казах му в пет и той беше тук точно в пет, макар да изглеждаше като току-що излязъл от гората. — Очите на Гавалан дяволито проблеснаха под рунтавите вежди: — Май хич не държеше да се срещне с тези приятелчета от Революционния комитет, а? Защо ли?

Делегацията на комитета се състоеше от четирима души — двама въоръжени младежи, един молла и Саболир, вечно изпотения, вечно нервен служител от имиграционната служба.

— Добър вечер, господа — поздрави ги Макайвър и ноздрите му неволно потръпнаха от миризмата на спарена пот, която се разнесе наоколо. — Ще приемете ли по чаша чай?

— Не, не, благодаря — отвърна Саболир, все още много разтревожен, опитвайки се да прикрие тревогата си с арогантност. Настани се на най-добрия стол и добави: — Носим ви нови правила за работа!

— Така ли?

Макайвър имаше вземане-даване с него вече две години и го познаваше отлично. Беше му пробутвал по някоя и друга каса уиски, беше пълнил резервоара му, от време на време го превозваше с цялото му семейство до каспийското крайбрежие за сметка на компанията, която плащаше и престоя му там, веднъж беше уредил пътуването му до Дубай с една изключително красива млада жена, която беше вписана в списъка на пътниците като „ирански експерт“ по негово настояване.

— Какво можем да направим за вас?

За тяхна огромна изненада Саболир извади паспорта на Гавалан и първото им разрешително за кацане и ги постави на масата.

— Ето ви документите, надлежно одобрени и заверени — рече той с натежал от официалност глас. — Имамът заповяда незабавно възобновяване на всички операции. Ислямска република Иран функционира нормално и след три дни летището ще бъде отворено за всички полети по предварително утвърдения график. Вие можете да започнете работа както обикновено.

— И ще започнем да обучаваме пилоти за иранските ВВС? — попита Макайвър, стараейки се да прикрие тържеството в гласа си. Това беше един огромен и изключително доходен контракт за компанията.

— Предполагам, че… — поколеба се Саболир.

— Не — твърдо проговори моллата, после продължи на съвсем приличен английски: — Това ще бъде решено от имама или Революционния комитет. Ще се погрижа да получите ясен отговор, но засега няма да се занимавате с тази дейност. Всичко останало можете да започнете незабавно — доставка на резервни части, редовни полети за „Иран Ойл“ и „Иран Тимбър“ — с предварително обявени и одобрени полети, разбира се. Вдругиден всичко ще бъде наред.

— Отлично! — възкликна Гавалан, а Макайвър одобрително кимна.

— Смяната на екипите на петролните кладенци ще бъде задача, на която ще се дава предимство, тъй като производството на петрол трябва да се възобнови час по-скоро! — добави моллата. — Всеки вътрешен полет ще се придружава от един ислямски гвардеец.

— Само с предварително разрешение и при условие, че е навреме за полета — внимателно, но твърдо каза Макайвър, готов за неизбежния сблъсък. — Без оръжие, разбира се.

— Въоръжените ислямски гвардейци ще летят, за да ви пазят от отвличане, враговете на народа все още са твърде много! — остро отвърна моллата.

— Ще бъдем изключително доволни да си сътрудничим, ваше превъзходителство — намеси се спокойно Гавалан. — Но аз съм сигурен, че не желаете да поставяте под заплаха живота на хората и на цялата ислямска държава. Официално ви моля да предадете на имама нашето настояване по време на полетите да не се носи оръжие… очевидно вие сте влиятелен човек и имате непосредствен достъп до него… Междувременно всички наши самолети ще останат на земята до получаването на официално разрешение от страна на вашето и моето правителство.

— Не можете да направите това, полетите трябва да бъдат незабавно възобновени! — ядосано отвърна моллата.

— Предложете на имама и един компромисен вариант: вашите гвардейци задържат оръжието си, но капитанът прибира мунициите им, докато трае полетът. Съгласен ли сте?

Моллата се поколеба и Гавалан твърдо добави:

— Нали имамът издаде заповед за предаване на ВСИЧКИ оръжия?

— Да — кимна духовникът, после се реши: — Много добре, съгласен съм.

— Благодаря ви. Мак, подготви документа за подпис от Негово превъзходителство, така се урежда положението на нашите екипажи. Ще ни бъдат нужни и нови документи за полети, ваше превъзходителство, старите са от предишния режим и вече не вършат работа… Можем ли да разчитаме на личното ви разрешение и подкрепа? Вие очевидно сте високопоставен човек и добре знаете какво имам предвид… — Млъкна и загледа как моллата буквално пораства в собствените си очи от умело подхвърления комплимент.

Беше около тридесетгодишен мъж с мазна брада и парцаливи дрехи. От акцента му личеше, че някога е бил студент в Англия, вероятно един от хилядите ирански младежи, изпратени да следват в чужбина с шахска стипендия.

— Вярвам, че ще ни снабдите с нови документи веднага и така ще станем легитимни пред новия режим…

— Ние… ние ще издадем нови документи за всеки самолет поотделно — отвърна моллата, после отвори очуканото си куфарче и измъкна купчина бумаги. Сложи на очите си стари очила с голям диоптър, едното стъкло беше спукано. — На вас са поверени тринадесет хеликоптера 212 с иранска регистрация, седем 206 и четири „Алует“, пръснати из цялата страна и собственост на „Иран Хеликоптърс Къмпани“, нали така?

— Не съвсем — поклати глава Гавалан. — Всички те са собственост на компанията „С-Г Хеликоптърс“ със седалище в Абърдийн. ИХК е съвместно предприятие между нас и правителството на Иран, тя ще стане собственик на машините едва след като ги заплати.

Моллата се намръщи и приближи хартията до очите си.

— Но вие имате подписан договор, според който „Иран Хеликоптърс“ влиза във владение на самолетите, а тя е иранска компания…

— Вярно, но при определени финансови условия, също споменати в този договор.

— Имамът заяви, че всички наши дългове ще бъдат изплатени, така че няма от какво да се тревожите.

— Разбира се, но собствеността се прехвърля едва след реално извършено плащане — отвърна внимателно Гавалан, задавайки си въпроса дали този мазен тип може да издаде заповед за кацането на Хог. Ако успее да го убеди в това, ще може веднага да се върне в Лондон и може би ще има време да анулира договора с „ЕксТекс“ за лизинг на новите хеликоптери Х–63 още преди края на седмицата. Тръсна леко глава и добави: — Вече месеци наред ние извършваме плащания за сметка на ИХК за всички машини, които оперират тук, със съответните лихви, банкови разноски и…

— Ислямът забранява лихварството! — заяви твърдо моллата и двамата англичани стреснато го изгледаха. — Банките не могат да начисляват проценти, защото това е лихварство!

Гавалан хвърли кратък поглед на Макайвър, после отново насочи вниманието си към моллата:

— Но как тогава ще върви бизнесът? И във вътрешен, и в международен план?…

— Само според законите на исляма! — твърдо рече моллата, после гнусливо се навъси: — Коранът забранява лихварството, именно поради него Иран си има толкова неприятности… Банките са лихварски институции и няма да бъдат толерирани повече! А що се отнася до ИХК, според специална заповед на Ислямския революционен комитет всички съвместни предприятия се закриват до извършване на пълна ревизия в тях! — Моллата размаха хартиите в ръката си и извика: — Всички тези самолети са ирански, регистрирани са тук! — Очите му отново пробягаха по редовете: — Тук, на техеранското летище, вие имате три 212, четири 206 и един 47G4, нали така?

— Те са пръснати на различни места — внимателно отвърна Макайвър. — Тук, в Дошан Тапе и Галег Морги…

— Но всички са тук, в Техеран, нали?

Докато моллата разговаряше с Гавалан, Макайвър внимателно го наблюдаваше и се опитваше да прочете документите в ръката му. Най-отгоре беше списък на всичките им машини, копие от регистъра на контролната кула. Сърцето му се сви, като видя, че два от регистрационните номера бяха оградени с червено — ЕР-НВС–212 на Локхарт и EP-HFC–206 на Петикин.

— Един 212 сме дали назаем на Бандар-е Делам — отвърна той, решил да играе предпазливо. Вътре в себе си проклинаше Валик и горещо се молеше Том Локхарт действително да е в Бандар-е Делам или вече на път за дома. — Останалите са тук.

— Назаем? Това сигурно е ЕР-НВС, нали? — попита моллата, очевидно много доволен от себе си. В този момент го прекъсна гласът на диспечера в кулата:

— ETLL, молбата ви е отхвърлена. Свържете се с Исфахан на честота 118.3, всичко хубаво!

— Добре, правилно — кимна моллата.

Гавалан и Макайвър кипяха вътрешно. Саболир, който внимателно следеше разговора и отлично разбираше, че двамата се опитват да изиграят моллата, се сви на стола и внимателно избягваше погледите на присъстващите. Преди миг, когато моллата беше насочил вниманието си към документите, той хвърли крадешком поглед към Макайвър и окуражително му се усмихна, макар че вътрешно изгаряше от ужас да не би Мак да спомене някъде за услугите, които му беше оказвал. В едно от сутрешните предавания на радиото говорителят на Ислямския революционен комитет призова всички лоялни граждани да заклеймят онези, които са извършили престъпления „срещу исляма“.

По-късно през деня бяха арестувани трима от колегите му и цялото летище изтръпна от ужас. Ислямските гвардейци не си направиха труда да обяснят причините за ареста, просто грабнаха хората и ги закараха в затвора Каср, използуван доскоро от зловещата шахска тайна полиция САВАК. Според бързо разпространяващите се слухове до обед там били екзекутирани над петдесет „врагове на Исляма“, осъдени по бързата процедура. Един от тримата арестувани беше негов подчинен — същият, който беше приел десетте хиляди риала и трите туби с бензин от склада на Макайвър вчера. Човекът задържа едната от тубите, Саболир си отнесе другите две вкъщи. „Господи, дано не се сетят да претърсят къщата ми“ — помоли се той.

В репродуктора се разнесе металическият глас на Джони Хог:

— ETLL, благодаря. Да живее революцията и всичко хубаво. — После превключи на честотата на компанията и напрегнато добави: — Моля за потвърждение!

Макайвър се пресегна и включи микрофона:

— Изчакай за…

— А, вие разговаряте директно със самолета! — вдигна глава моллата. — Частен канал, така ли?

— Канал на компанията, ваше превъзходителство. Съвсем обичайна практика…

— Обичайна? Добре. Значи ЕР-НВС се намира в Бандар-е Делам, така ли? — Моллата продължаваше да чете документа. — „Превоз на резервни части“, вярно ли е това?

— Да — отвърна Макайвър и отправи безмълвна молитва към небето.

— Кога трябва да се върне?

— Не зная — отвърна Макайвър, усещайки с цялото си тяло подозрителния поглед на моллата. — Не мога да вляза във връзка с Бандар-е Делам… Ще ви кажа в момента, в който разбера. Що се отнася до разрешителните за различните ни полети, ваше превъзходителство…

— А EP-HFC? Той се намира в Табриз, така ли?

— На малката писта Форша — отвърна Макайвър, молейки се горещо инцидентът край Казвин да е забравен. После отново се запита къде, по дяволите, е изчезнал Ерики — трябваше да дойде у тях в три часа и да ги придружи до летището, но изобщо не се появи.

— Форша?

Моллата го гледаше озадачено и Макайвър с усилие възвърна самообладанието си.

— Този хеликоптер замина за Табриз в събота да превози резервни части и да вземе един сондажен екип на връщане. Снощи се прибра и ще бъде включен в утрешния манифест.

— Знаете, че всички кацащи и излитащи самолети трябва веднага да бъдат вписвани! — намръщи се моллата. — За вчера нямаме информация за кацнал хеликоптер!

— Капитан Петикин не е успял да се свърже с кулата. Вероятно там са се разпореждали все още военните — отвърна Макайвър, после забързано добави: — След като ни предстои да възобновим полетите, кой ще подписва разрешенията от името на „Иран Ойл“? Пак ли господин Дариус?

— Мисля, че да… Но защо днес не е докладвано за кацането на тази машина?

Гавалан се намеси с почтителна усмивка:

— Много съм впечатлен от вашата ефективност, ваше превъзходителство — рече той. — Жалко, че военните авиодиспечери не са като вас. Виждам, че новата Ислямска република ще надхвърли всички очаквания! С удоволствие бихме работили под ваше ръководство. Да живее революцията! Бихте ли ни съобщили своето име?

— Казвам се Мохамед Техрани — отвърна моллата, отново поласкан.

— Ваше превъзходителство Техрани, позволете да помоля за вашата помощ! Разрешете на моя ETLL да кацне утре тук, за да успеем поне малко да се доближим до чудесната ви оперативност. Така ще бъда в състояние да уверя аятолах Хомейни и личните му помощници като вас, че нашата компания ще направи всичко възможно да ви служи по най-добрия начин! Частите на борда на ETLL ще създадат работа на още два 212, а аз самият ще мога да се върна в Лондон, за да осигуря повече подкрепа за Великата революция. Вие несъмнено сте съгласен, нали?

— Невъзможно. Само комитетът може…

— Убеден съм, че комитетът ще се вслуша в съвета ви… О, виждам, че сте имали нещастието да счупите очилата си. Ужасно! Зная какво е, без моите съм загубен! Ще позволите ли да наредя на екипажа си да ви донесе утре чифт нови очила от Ал Шаргаз?

Моллата стана неспокоен. Очите му бяха много зле, желанието да притежава нови очила беше огромно. О, това би било подарък от Бога, безценно съкровище! Сигурно самият Аллах е вкарал тази идея в главата на чужденеца!

— Не мисля, че… Всъщност не знам — поколеба се той. — Комитетът едва ли ще може да изпълни молбата ви толкова бързо…

— Зная, че е трудно, но не е невъзможно, ако решите да упражните своето безспорно влияние. Ще ви бъдем безкрайно задължени! — добави Гавалан фразата, която на всички езици означава едно и също: какво искаш в замяна? С крайчеца на окото си видя, че Макайвър превключва на честотата на кулата и побутва микрофона — Натиснете това копче, за да говорите, ваше превъзходителство… Ако действително решите да ни помогнете…

Моллата Техрани не знаеше какво да прави. В момента, в който очите му се сведоха към микрофона, Макайвър хвърли заповеднически поглед към Саболир.

Онзи моментално загря какво се иска от него, прокашля се за авторитет и каза:

— Комитетът несъмнено ще се вслуша в съвета ви, ваше превъзходителство. Доколкото съм осведомен, утре трябва да посетите и други летища… имате задачата да преброите всички цивилни хеликоптери в своя район, нали?

— Такива са заповедите — кимна моллата. — Утре наистина трябва да посетя още няколко летища с някои членове на моя комитет.

Саболир тежко въздъхна, разигравайки толкова пресилено разочарованието си, че Макайвър замалко не избухна в смях.

— За нещастие едва ли ще ви бъде възможно да ги обиколите всички с кола или пеш, а едновременно с това да бъдете навреме тук, за да посрещнете този самотен самолет, който не по своя вина навлезе във въздушното пространство на Техеран. Вината е на арогантните авиодиспечери в Киш и Исфахан, които са си позволили да издадат разрешение за кацане, без да поискат съвета ви!

— Вярно, вярно — закима моллата. — Те са виновни.

— Ваше превъзходителство Техрани, удобно ли ще ви бъде в седем часа сутринта? — включи се моментално Макайвър. — С радост ще помогнем на комитета, който отговаря за нашето летище. Ще ви дам своя най-добър пилот и по този начин ще разполагате с достатъчно време да… да упражните контрола си тук. Колко души ще пътуват с вас?

— Шест — отвърна моллата, силно привлечен от примамливата идея да изпълни задълженията си сред комфорт и лукс, като истински аятолах. — Това… Това може ли да се уреди?

— Разбира се! — усмихна се Макайвър. — Точно в седем сутринта тук ще ви очаква капитан… Главен капитан Натаниел Лейн с готов за полет 212. Ще бъдем готови да приемем седем души, заедно със съпругите им, разбира се. Вие, като ръководител, ще имате мястото до пилота. Считайте, че всичко е уредено!

През целия си живот моллата беше летял само два пъти — до Англия и обратно със студентски билет втора класа в претъпкана машина на „Иран Еър“. На лицето му цъфна доволна усмивка.

— Добре, точно в седем! — рече той и посегна към микрофона.

Макайвър и Гавалан с нищо не издадоха обзелото ги облекчение, Саболир също остана с каменно лице.

„Такава е била волята на Аллаха — успокои се вътрешно иранецът. — Сега вече си имам съюзник, в случай че на някой му хрумне да ме обвинява. Този скапан молла прие подкуп, нали? Всъщност два — нови очила и безполезен нелегален полет! Такива като него позволяват на коварните англичани да си въобразяват, че вечно могат да ни подкупват с шепа дрънкулки и няколко риала и вечно да смучат от благата на страната ни! Господи, какъв глупак! Сега ще го чуя как дава на чужденците всичко, което поискаха!“

Той хвърли един настоятелен поглед на Макайвър, онзи едва забележимо поклати глава. „Мръсно западно куче! — изруга Саболир наум и отново сведе очи към пода. — Хубавичко си помисли как ще ми се отплатиш за тази услуга!“

Френският клуб в Техеран: 7,10 вечерта.

Гавалан пое чашата с червено вино от облечения в ливрея французин, Макайвър — бялото. Чукнаха се леко и жадно отпиха, изтощени от преживяванията на летището.

— Господи, прекрасно е — въздъхна Макайвър и сложи чашата си на масата. — Моля те, не казвай на Джен, че сме се отбили тук!

— Тя и без това ще разбере, Мак.

— Прав си, нали запазих маса за вечеря… Струваше цяло състояние, но не се знае докога ще можем да си позволяваме и това… — Имаше предвид факта, че всички останали клубове в Техеран вече бяха закрити, а запасите им от алкохол — унищожени.

— Ще можеш, Мак, ще можеш — опита се да го успокои Гавалан. — Не позволявай на онзи молла да ти разваля настроението!

— Де да беше само той! — въздъхна Макайвър. — Ами Армстронг, ами оня мазник Толбът? Но ти си прав, Анди, няма смисъл човек да се тревожи. Ще стане това, което ни е писано…

Гавалан кимна, после погледна приятеля си в очите:

— Мак, ще ти задам един прям въпрос и искам да получа прям отговор: имаш ли желание да напуснеш Иран и да предадеш работата на някой заместник?

Макайвър го погледна недоумяващо.

— Пресвети Боже, откъде пък ти хрумна това? Не, решително не! Сигурно си си помислил, че всички тези неприятности, които ми развалят настроението… Не! — В съзнанието му обаче изведнъж отекна същият въпрос, поставен далеч по-болезнено: нима волята ти отслабва, нима вече не можеш да се справяш? Не е ли време да отстъпиш мястото си на друг? На лицето му се появи малко пресилена усмивка: — Стига, Анди, всичко ще бъде наред!

— Добре, извинявай за въпроса. Мисля, че историята с този молла е окуражаваща, като изключим приказките му за „нашите самолети“.

— Това е истината, Анди. Веднага след подписването на договора Валик и партньорите му започнаха да се разпореждат с машините като с тяхна собственост.

— Да благодарим на Бога, че договорът е подписан в Англия и е предмет на британското законодателство — отвърна Гавалан и изведнъж млъкна, отправил поглед към вратата. Момичето беше на около двадесет и пет години, великолепна, съвършена брюнетка. Макайвър проследи погледа му, усмихна се и се изправи:

— Здравей, Саяда — леко се поклони той. — Позволи ми да ти представя Андрю Гавалан… Анди, това е Саяда Бертолин, приятелка на Жан-Люк. Ще се присъединиш ли към нас?

— Благодаря, Мак, но не мога. Обещала съм да играя скуош с една приятелка. Изглеждаш много добре… Радвам се, че се запознах с вас, мистър Гавалан — протегна ръка тя и Анди бавно я пое. — Съжалявам, но трябва да бягам, поздрави Джени!

Седнаха на местата си и Гавалан вдигна пръст към келнера:

— По още чаша от същото, моля. — После се наведе към Макайвър и добави: — От тази птичка ми омекнаха краката, Мак…

— Обикновено е обратното — засмя се Макайвър. — Наистина е много хубава! Ливанка е, работи в посолството на Кувейт… Жан-Люк е луд по нея!

— Мога да го разбера — въздъхна Гавалан и изведнъж млъкна. В заведението влезе Робърт Армстронг в компанията на висок, около петдесетгодишен иранец с твърди черти на лицето. Той леко им кимна и пое нагоре по стълбите към залите за по-интимни срещи. — Все още се питам откъде, по дяволите, ми е познат този… — Млъкна за момент, спомените ясно изплуваха в главата му: — Ами да! Робърт Армстронг, главен резидент на СИД в Каулуун! Поне тогава беше такъв!

— СИД? — разшириха се очите на Макайвър. — Сигурен ли си?

— Да, освен ако не беше от Специалния отдел… Чакай малко… Да, той беше приятел на Иън, там го срещнах — в Голямата къща на върха, а не на надбягванията… Ако правилно си спомням, това стана в нощта, в която неканен се появи Куилън Горнт… Не мога точно да си спомня, но оттогава минаха повече от шестнадесет години!

— Имам чувството, че той те позна в мига, в който те зърна!

— Аз също — призна Гавалан. Допиха чашите си и излязоха, всеки странно разстроен за нещо свое.

Техеранският университет: 7,32 вечерта.

Нахлуването на повече от хиляда студенти левичари в карето на предния двор беше шумно и опасно — имаше прекалено много фракции, прекалено много фанатици и твърде много от тях бяха въоръжени. Беше студено и влажно, все още не се беше стъмнило съвсем, но в полумрака светеха няколко факли и фенери.

Ракоци беше в задните редици, смесен с тълпата, облечен небрежно също като другите, за да изглежда като тях, въпреки че вече бе променил външността си и не беше нито Смит, нито Фьодор Ракоци, руският мюсюлманин и симпатизант на ислямските марксисти, а Димитрий Язернов, съветски представител в Централния комитет на Туде — пост, който заемаше от време на време през изминалите няколко години. Стоеше в единия ъгъл на карето заедно с петима от студентските лидери на Туде, закътан от надигащия се вятър, с преметната през рамо пушка, въоръжен и готов, и чакаше първия изстрел.

— Всеки момент ще се почне — тихо каза той.

— Кого да очистя пръв, Димитрий? — попита го един от студентските водачи.

— Онзи муджахидин, ей онова проклето копеле, дето стои там — отвърна той спокойно и посочи един чернобрад мъж, доста, по-възрастен от околните. — Само че изчакай, Фармад, изчакай да ти дам знак. Той е професионалист от ООП.

Студентите го изгледаха стъписано.

— От ООП? — ахна Фармад. Беше дребничък, с голяма глава и малки интелигентни очи. — Нали ООП са ни приятели! Толкова години ни помагат, обучават ни, дават ни оръжие…

— Но сега поддържат Хомейни — обясни търпеливо Язернов. — Нали той покани Арафат тук идната седмица. Нали предостави Израелската мисия за постоянен техен щаб. ООП може да осигури специалистите, нужни на Базарган и Хомейни за подмяна на израелците и американците — особено в нефтодобива. Нали не искаш Хомейни да се закрепи, а?

— Не, но ООП толкова години…

— Иран не е Палестина. Палестинците нямат работа тук. Кой спечели революцията? Вие, нали? Защо тогава да подарявате победата си на чужденците?

— Но ООП са ни приятели! — настоя Фармад и Ракоци дори се зарадва — беше видял слабостта му, преди да му даде каквато и да било власт.

— На приятелите, които са станали врагове, не дължим нищо. Помни целта.

— Съгласен съм с другаря Димитрий — намеси се рязко един от студентските ръководители. Очите му бяха студени като лед. — Няма да позволим ООП да ни командва. Щом не искаш да го ликвидираш ти, ще го направя аз. Разбра ли ме, Фармад? И него, и всички кучета от Зелените ленти.

— Не бива да се доверяваме на ООП — продължи урока си Ракоци. Семената падаха на благодатна почва. — Вижте ги само как се извъртат и променят становищата си дори когато това засяга самите тях — в един момент казват, че са марксисти, в следващия — мюсюлмани, на следващия ден се подмазват на предателя Садат, а после пък се нахвърлят срещу него. Мога да ви го докажа и с документи. — Дезинформацията му беше добре дошла. — Имаме документи, доказващи, че са замисляли да убият крал Хюсеин, да се отметнат от Йордания и да сключат сепаративен мир с Израел и Америка. Вече са се срещали тайно с ЦРУ и Израел. И да ви кажа, те всъщност не са антиизраелски настроени…

„Ах, Израел — мислеше си той, докато продължаваше добре заучения си урок, — колко си важен за Русия точно тук, сред арабите, за да ги ядосваш вечно, за да ги насъскваш срещу всички свои поддръжници и най-вече срещу американците, англичаните и французите! Да намаляваш влиянието им и да вадиш от равновесие целия Запад, а ние да си играем играта — тази година Иран и Афганистан, догодина Никарагуа, после Панама и така нататък, та всички важни точки да са наши — Ормузкият проток, Панама, Константинопол, съкровищата на Южна Америка… Ах, Израел, ти си коз в световната монополна игра! Но засега няма да цакаме с тебе! Няма да те играем. Вярно, ще те оставим да изгубиш много битки, но не и войната, ще те оставим да гладуваш, но не и да умреш от глад, ще помагаме на враговете ти — но не докрай, така че никога да не изчезнеш! Никога! Прекалено си ценен!“

— ООП са самодоволни натрапници — мрачно каза един висок студент. — Простаци, които не разбират световната роля на Иран и не знаят нищо за древната ни история.

— Прав си. Плъзнаха като гниди дори тук, в Залива, и ни отнемат най-добрата работа — добави друг.

Ракоци се засмя наум. Обичаше работата си, особено със студентите — толкова благодатна почва, обичаше да е наставник. „Всъщност точно такъв съм — помисли си той, — професор по тероризъм, по насилие и власт. Или може би земеделец — засявам семената, плевя и жъна, работя неуморно и непрестанно — пролет, лято, есен, зима, всяка година малко по-добре, с повечко опит, с повече знания за земята, с повече търпение, на една и съща нива — Иран, с една и съща цел: Иран да стане част от Русия или поне неин сателит, а ние да стъпим на Ормузкия проток… Ех, ако мога да й го дам — въздъхна той в почти религиозен порив, — ако мога да дам Иран на Русия, значи не съм живял напразно… Западът просто трябва да загуби, особено американците. Толкова са глупави и егоцентрични, наистина са глупави. Няма начин Картър да не вижда ценността на целия Залив и на Иран в частност, и каква катастрофа ще е за Запада загубата им. Ама на — дава ни ги.“

Ракоци си спомни как никой — дори Политбюро, не повярва, когато агентите им във Вашингтон съобщиха, че Картър се кани да се отрече от шаха.

„О, какъв приятел излезе Картър! Ако вярвах в Бога, щях да се моля да е жив и здрав — та той е най-добрият ни приятел! Бог да благослови президент Тъпчо и да го дари с втори мандат! Тогава Америка ще стане наша и ние ще управляваме целия свят… Велик е Господ! Иншаллах!…“

Потрепери. Толкова време се бе правил на мюсюлманин и бе крил истината от себе си, че понякога вече не знаеше кой е и какъв е.

„Аз съм Игор Мжитрик, капитан от КГБ, и любимата ми жена ме чака в Тбилиси, любимата ми арменка — чака ме да се върна! И се моли на Бога, в който вярва тайно — християнския Бог, който е Бог и на мюсюлманите, и на евреите…

Бог. Бог, който има хиляди имена. Има ли Бог?“

„Няма Бог“ — каза си той като молитва и се съсредоточи върху действията на околните.

Напрежението нарастваше. Сред тълпата студенти се чуваха викове:

— Не сме си проливали кръвта заради моллите! Те искат да вземат властта! Съюз, братя и сестри! Съюз под знамето на Туде!…

— Долу Туде! Елате при нас, ислямските марксисти! Ние, муджахидините, проливахме мъченическа кръв като имам Али и Ленин…

— Долу моллите и Хомейни, предателят на Иран…

Ракоци критично наблюдаваше тълпата. Беше още безформена, на фракции, не беше маса, която може да се насочи и да се използува като оръжие. Имаше и странични наблюдатели — едни спокойни, други ядосани. Някои просто клатеха глави и си тръгваха — не искаха да имат нищо общо с настроените срещу Хомейни студенти.

Дворът бе заобиколен от високи тухлени здания — Реза шах бе построил университета още през тридесетте години. Преди пет години Ракоци бе прекарал тук пет семестъра. Беше се представял за азербайджанец, макар че в Туде го познаваха, знаеха, че се казва Димитрий Язернов и че е пратен да организира университетски групи. От създаването си досега университетът винаги беше място на раздори, настроения против шаха, въпреки че шах Мохамад, повече от всеки монарх в историята на Персия, щедро подкрепяше образованието. Техеранските студенти бяха авангардът на бунта много преди Хомейни да стана обединяващо ядро.

„Без Хомейни ние никога не бихме успели — помисли си той. — Хомейни беше огънят, около който се скупчихме и се обединихме, за да съборим шаха от трона и да изгоним Съединените щати. Той не е нито немощен старец, нито верски фанатик, както мнозина биха го нарекли, а е безжалостен водач с кристално ясен план, изключително обаяние и огромно влияние сред шиитите — така че вече е време той да отиде при Бога, какъвто никога не е имало.“

Внезапно Ракоци се разсмя.

— Какво има? — попита Фармад.

— Тъкмо си мислех какво ще кажат Хомейни и всички молли, когато открият, че няма Бог и никога не е имало — няма рай, няма ад, няма хурии, а всичко е мит.

Останалите също се разсмяха. Само един не се разсмя — Ибрахим Киаби. У него не беше останал смях — само желание за отмъщение. Когато вчера следобед се прибра, той завари къщата в паника, майка си обляна в сълзи, братята и сестрите си — отчаяни. Току-що беше дошла вестта, че баща му, който беше инженер, е убит от ислямската гвардия до кантората на „Иран Ойл“ в Ахваз, а тялото му е хвърлено на лешоядите.

— Защо? — изкрещя той.

— За престъпления против исляма — отвърна през сълзи чичо му Девар Киаби, който беше донесъл вкъщи ужасната вест. — Така ни казаха те — убийците му. Те са от Абадан — фанатици, повечето неграмотни. Казаха ни още, че бил американски предател, че от много години сътрудничил с враговете на исляма, позволявал им и им помагал да крадат нашия нефт, че…

— Лъжи, само лъжи — изкрещя срещу него Ибрахим. — Баща ми беше против шаха, патриот, вярващ! Кои са тези кучета? Кои? Ще ги изгоря и тях, и бащите им. Как се казват?

— Такава е била Божията воля, Ибрахим — те да направят това. Иншаллах! О, мой бедни братко! Божията воля…

— Няма Бог!

Всички се вторачиха в него ужасени. И Ибрахим за пръв път изрече мисълта, която беше пазил от години, мисълта, подхранвана от приятели студенти, завърнали се от чужбина, от приятели от университета, подклаждани от някои от преподавателите, които никога не я изказваха открито, а само ги насърчаваха да поставят всичко под въпрос.

— „Иншаллах“ е за глупаците — каза той, — проклятие от суеверия, под което да се крият глупците!

— Не бива да казваш това, синко — изплака майка му в ужас. — Иди в джамията, помоли Бога за прошка — твоят баща е мъртъв по Божията воля, нищо повече. Върви в джамията.

— Ще отида — каза той, но в себе си разбра, че животът му се е променил — никой Бог не би могъл да позволи това да се случи. — Кои бяха тези хора, чичо? Опиши ги.

— Просто обикновени хора, Ибрахим, както вече ти казах, повечето от тях по-млади от теб — с тях нямаше нито водач, нито молла, макар че в хеликоптера на чужденците имаше един, който беше дошъл от Бандар-е Делам. Но бедният ми брат умря, проклинайки Хомейни; ако само не се беше връщал от хеликоптерите на чужденците, ако само… но тогава, иншаллах… те така или иначе го чакаха.

— В хеликоптера е имало молла?

— Да, да, имаше.

— Ще отидеш ли в джамията, Ибрахим? — отново го попита майка му.

— Да — отвърна той и за първи път я излъга.

Не му отне много време да намери лидерите на университетската организация на Туде и Димитрий Язернов, да се закълне във вярност, да получи автомат и, най-вече, да ги разпита и да научи името на моллата в хеликоптера. А сега стоеше тук в очакване, в търсене на отмъщение, с вик в душата си против насилието, извършено срещу баща му в името на лъжливия бог.

— Димитрий, да започваме! — каза той, но гневът му бе заглушен от виковете на тълпата.

— Трябва да почакаме, Ибрахим — тихо отговори Ракоци, много доволен, че младежът е с тях. — Не забравяй, че тълпата е само средство за постигане на целта — помни плана!

Когато им го каза преди час, те застинаха от изненада.

— Да нападнем американското посолство?

— Да — спокойно потвърди той, — светкавично, утре или вдругиден. Демонстрацията довечера ще се превърне в тълпа. Посолството е едва на миля и половина. Ще бъде лесно негодуващата тълпа да бъде насочена натам. Какво по-съвършено прикритие бихме могли да желаем за нападението от един бунт? Оставяме муджахидините и федаините на врага да тръгнат срещу привържениците на исляма и да се избиват едни други, а ние вземаме инициативата. Довечера посяваме новите семена. Утре или вдругиден нападаме американското посолство.

— Но това е невъзможно, Димитрий, невъзможно!

— Лесно е. Просто нападение, не опит за завземане — това ще стане по-нататък. Едно нападение ще бъде неочаквано и всъщност е много лесно. Можеш лесно да завладееш посолството за час, да задържиш посланика и всички други в плен за около час, докато ги ограбиш. Американците нямат воля да се съпротивляват. Това е тяхната слабост! Ето плановете на сградите, а отредите от моряци и аз ще бъдем там, за да помогнем. Ударът ви ще бъде невероятен — ще попадне на първо място в световните новини и напълно ще обърка Базарган и Хомейни, а американците — още повече. Не забравяйте кой е истинският ни враг и че сега трябва да действате бързо, за да отнемете инициативата от Хомейни…

Лесно ги убеди. И щеше да бъде лесно да осъществи диверсията, да отиде направо в подземната канцелария и радиоапаратната на ЦРУ, да разбие сейфа и да задигне всички документи и шифровъчни книги, после да се качи обратно по стълбите на втория етаж, да завие наляво, в третата стая отляво — спалнята на посланика, до сейфа зад картината, която виси над леглото, да го разбие и също да го опразни. Внезапно, бързо и безмилостно — ако въобще срещне някаква съпротива.

— Димитрий! Погледни!

Ракоци се завъртя. По пътя идваха стотици младежи — Зелените ленти с молли начело. Изведнъж Ракоци извика:

— Смърт на Хомейни! — и изстреля един откос във въздуха. Внезапните изстрели накараха всички да обезумеят — понесоха се викове от едната и другата страна, прозвучаха и други изстрели и изпълниха целия лагер, всички наскачаха, заблъскаха се в суетнята, закрещяха.

Ракоци видя как Ибрахим се прицели в приближаващите Зелени ленти и стреля, но не можа да го спре. Няколко души от челните редици паднаха, чуха се яростни викове и към тях се насочиха пушки. Той се хвърли на земята с проклятие. Градушката от куршуми не го засегна, но улучи Фармад и другите край него, Ибрахим и останалите трима лидери на Туде останаха незасегнати. Той им извика и всички се проснаха на цимента. Студентите, обхванати от паника, стреляха по тях с карабини и пистолети.

Мнозина бяха ранени, преди големият муджахидин Ракоци да събере хората, готови на жертва, около себе си, да поведе атака срещу ислямистите и да ги отблъсне. Веднага на помощ му дойдоха и останалите, отстъплението се превърна в бягство, сред редиците на студентите се понесе рев, а групата се превърна в разярена тълпа.

Ракоци хвана Ибрахим, който безразсъдно се беше впуснал в преследване.

— След мен! — заповяда той, почти избута Ибрахим и останалите по-далеч, към прикритието на сградата, а след това, когато се увери, че са с него, побягна в безумно, болезнено отстъпление.

На един кръстопът, сред покритите със сняг градини, той спря за момент да си поеме дъх. Вятърът беше леден. Вече беше нощ.

— А Фармад? — изпъшка Ибрахим. — Той беше ранен!

— Не — каза Ракоци, — той умираше. Хайде!

Отново уверено се втурна през градината, по улицата покрай Научния факултет, през един паркинг до следващия, и не спря, докато шумът от безредиците не остана далеч зад тях. Имаше шевове отстрани на гръдния кош и дъхът му излизаше с тежки прорязващи пъшкания. Проговори с мъка:

— Не се безпокойте за нищо. Върнете се по домовете си или в общежитията. Подгответе всички за нападението — утре или вдругиден, — комитетът ще издаде заповед. — И бързо изчезна, погълнат от нощта.

В апартамента на Локхарт: 7,30 вечерта.

Шаразад лежеше във ваната, покрита с пяна, с глава, опряна на непромокаема възглавница, със затворени очи и коса, вдигната нагоре и увита в хавлиена кърпа.

— О, Азадех, мила — промърмори сънливо тя. По челото й беше избила пот. — Толкова съм щастлива.

Азадех също беше във ваната и лежеше с глава на другата страна, наслаждаваше се на топлината, близостта, сладкия парфюм на водата и лукса; нейната коса също беше увита в чиста бяла кърпа. Ваната беше достатъчно широка, дълбока и удобна за двама. Но под очите й все още личаха тъмни сенки и тя не можеше да се освободи от вчерашния ужас — при барикадата на пътя и в хеликоптера. Зад завесите беше паднала нощта. В далечината отекваха изстрели. И двете не им обръщаха внимание.

— Искам Ерики да се върне — обади се Азадех.

— Няма да се забави, има още много време, мила. Вечерята няма да започне преди девет, така че имаме почти два часа, за да се приготвим. — Шаразад отвори очи и положи ръка върху стройните бедра на Азадех, наслаждавайки се на докосването. — Не се тревожи, мила Азадех, ще се върне скоро твоят червенокос великан! И не забравяй, че ще бъда при родителите си, така че ще можете заедно да си тичате голи цяла нощ. Наслаждавай се на ваната, бъди щастлива и припадни, когато той се върне. — Засмяха се едновременно. — Вече всичко е чудесно, ти си в безопасност, всички сме в безопасност — с Божията помощ имамът победи и Иран е в безопасност и е свободен.

— Бих желала да вярвам в това. Бих желала да вярвам в това като теб — отвърна Азадех. — Не мога да ти опиша колко ужасни бяха онези хора от барикадата на пътя — сякаш се задушавах от омразата им. Защо трябва да ни мразят — мен и Ерики? Какво сме им направили? Абсолютно нищо, и все пак ни мразят.

— Не мисли за тях, скъпа. — Шаразад се прозина. — Всички левичари са луди — обявяват се за мюсюлмани, а в същото време са марксисти. Те са против Бога и затова са прокълнати. А селяните? Селяните са необразовани, както твърде добре знаеш, и повечето от тях са прости. Не се безпокой — това е минало, всичко ще бъде по-добре, ще видиш.

— Надявам се, о, как се надявам да си права. Не искам да бъде по-добре, а просто както си беше — нормално, както винаги си е било.

— О, ще бъде. — Шаразад се чувствуваше толкова доволна, водата беше така копринено гладка, топла и я обгръщаше като майчина утроба. „Само още три дни — помисли си тя, — за да сме сигурни, и тогава Томи ще каже на татко, че да, разбира се, че той иска синове и дъщери, а после, на другия ден — великия ден — аз ще знам със сигурност, макар че съм сигурна и сега. Нали винаги съм била толкова редовна? После ще мога да дам на Томи моя Божи дар и той ще бъде толкова горд…“ — Имамът върши Божието дело. Може ли то да не бъде добро?

— Не знам, Шаразад, но никога в нашата история моллите не са били достойни за доверие — само едни паразити на гърба на селяните.

— Ах, сега е друго — каза й Шаразад, без желание да обсъжда такива сериозни въпроси. — Сега имаме истински водач. Сега за пръв път той владее положението в Иран. Не е ли той най-набожният от всички хора, най-ученият и в исляма, и в правото? Не върши ли той Божието дело? Не постигна ли невъзможното, като изгони шаха и корумпираните му хора, като не позволи на генералите да направят преврат заедно с американците? Татко казва, че сега сме в безопасност повече от всякога.

— Така ли? — Азадех си спомни Ракоци в хеликоптера и неговите думи за Хомейни и разходката му назад в историята. Знаеше, че той говори истината, голямата истина, а тя се нахвърли с нокти върху него, ненавиждаше го, искаше той да умре, защото разбираше, че той би използвал простодушните молли, за да зароби всички останали. — Ти искаш да бъдеш управлявана от законите на исляма от времето на Пророка — отпреди повече от хиляда и петстотин години — задължителен чадор, загуба на трудно завоюваните ни права на гласуване, работа и равенство?

— Не искам нито да гласувам, нито да работя, нито да бъда равна — как може една жена да бъде равна с мъжа? Просто искам да бъда добра съпруга на моя Томи, а в Иран предпочитам на улицата да нося чадор. — Шаразад деликатно прикри още една прозявка, беше сънена от топлината. — Иншаллах, мила Азадех. Разбира се, всичко ще бъде като преди, а татко казва — и още по-чудесно, защото сега ние сме господари на себе си, на нашата земя, нашия нефт и всичко в земята ни. Няма противни чужденци генерали или политици, които да ни презират, няма го лошият шах и отсега нататък ние всички ще заживеем щастливо — ти с твоя Ерики, аз с моя Томи и ще имаме много, много деца. Как другояче може да бъде? Бог е с имама и с нас! Голям късмет имаме. — Шаразад й се усмихна и с обич положи ръце върху бедрата на приятелката си. — Толкова се радвам, че остана с мен, Азадех. Струва ми се, че си в Техеран от сто години.

— Да. — Те бяха приятелки от много години. Първо в Швейцария, където се запознаха в училището, високо в планините, макар че Шаразад остана само един срок — беше се почувствувала нещастна далеч от семейството си и от Иран, — а по-късно в университета в Техеран. И сега, за малко повече от година, понеже и двете се бяха омъжили за чужденци от една и съща компания, те се сближиха още повече, повече от сестри, помагайки си една на друга да се приспособят към нравите на чужденците.

— Понякога просто въобще не разбирам моя Томи, Азадех — споделяше уплашено Шаразад в началото. — Той обича да бъдем сами — искам да кажа, съвсем сами, само той и аз, в празна къща, без нито един слуга — казвал ми е, че обича да бъде съвсем сам, просто да чете, без семейство или деца наоколо, без разговори или приятели. О, понякога това е просто ужасно.

— Ерики е съвсем същият — казваше Азадех. — Чужденците не са като нас — те са много странни. Искам да прекарвам дните си с приятели, деца и семейство, но Ерики не иска. Добре е, че Ерики и Томи работят през деня — ти имаш по-голям късмет. Томи го няма за по две седмици и през това време можеш да бъдеш нормална. Още нещо — нали знаеш, Шаразад, трябваха ми месеци, за да свикна да спя в легло като…

— Аз не мога. О, толкова високо над пода, толкова е лесно да паднеш, винаги има огромна яма от неговата страна, така че се чувстваш неудобно и се събуждаш с болки в гърба. Какво ужасно легло в сравнение с нашите юргани върху прекрасните килими на пода — толкова удобни и цивилизовани.

— Да. Но Ерики не иска да използува юргани и килими — той настоява за легло. Просто не иска дори да опита — понякога е такова облекчение, когато го няма.

— О, ние вече спим по правилния начин, Азадех. След първия месец се преборих с глупавото западно легло.

— Как го направи?

— Въздишах по цяла нощ и не давах на моя любим да заспи — после спях през деня, за да бъда бодра през нощта, за да мога отново да охкам по цяла нощ. — Шаразад се засмя радостно. — След седем нощи любимият ми се призна за победен, следващите три нощи спа като къпан на пода и сега винаги спи, както се полага на цивилизован човек — дори когато е в Загрос! Защо не опиташ и ти? Гарантирам ти успех, мила, особено ако освен това непрекъснато се оплакваш, че леглото ти причинява и болки в гърба и че, разбира се, все още обожаваш да правиш любов, но нека да бъде малко по-внимателен.

Азадех се разсмя.

— Моят Ерики е по-умен от твоя Томи — когато Ерики пробва юрганите върху нашия килим, той въздиша цяла нощ, въртя се и не ми даде да заспя — след три нощи бях толкова изтощена, че леглото почти ми хареса. Когато отидох на гости у нашите, спах цивилизовано, макар че когато Ерики е в двореца, използуваме легло. Нали знаеш, мила, има и друг проблем: обичам Ерики, но той понякога е толкова груб, че ми се иска да умра. Постоянно казва „да“ и „не“, когато го питам нещо — как може да се води разговор след „да“ или „не“?

Тя се усмихна. „Да, има тежък характер, но не бих могла да живея без него — без любовта му, чувството му за хумор, грамадното му силно тяло… И как винаги прави това, което искам, просто малко прекалено лесно, така че не ми дава голяма възможност да прилагам хитрините си.“

— Голям късмет имаме ние двете, нали, Шаразад?

— О, да, мила. Можеш ли да останеш една-две седмици — дори и Ерики да се върне, нали ще останеш, моля те!

— Бих искала. Когато Ерики се върне… може би ще го помоля.

Шаразад се размърда във ваната, раздвижи пяната пред гърдите си и я избърса от ръцете си.

— Мак каза, че ако закъснеят, ще пристигнат от летището тук. Джени ще дойде направо от апартамента, но не преди девет. Помолих и Паула да намине — това е онази италианка — но не заради Ногър, а за Чарли. — Тя се подсмихна. — Чарли припада само като я погледне!

— Чарли Петикин? А, чудесно! Трябва да му помогнем — дължим му поне това! Да му помогнем да свали сексапилната италианка!

— Чудесно! Да измислим план как да ги съберем с Паула.

— Дали ще бъде подходяща за съпруга, или само за любовница?

— За любовница. Чакай да помисля! На колко години е тя? Трябва да е поне на двайсет и седем. Мислиш ли, че би била добра съпруга за него? Време му е да се ожени. Но пък на всички момичета, които Томи и аз сме му показвали дискретно, той само се усмихва и вдига рамене — аз дори му доведох третата си братовчедка, която беше на петнадесет, и мислех, че това ще го изкуши, но нищо не се получи. Този път може да се хване на въдицата. Имаме достатъчно време да измислим плана, да се облечем и да се приготвим — имам няколко прекрасни рокли, от които можеш да си избереш, която пожелаеш.

— Толкова странно чувство е това, Шаразад, да нямаш нищо — съвсем нищо. Нито пари, нито документи… — За момент Азадех се върна мислено обратно в рейнджровъра до барикадата на пътя, а пред нея беше муджахидинът с тлъстото лице, който им беше откраднал документите, и от автомата му излизаше пламък, а Ерики го притисна до другата кола и го смачка като хлебарка. От устата му се процеждаха кръв и мръсотия. — Да нямаш нищо — повтори тя, прогонвайки лошия спомен, — дори червило.

— Няма значение. Ще ти дам от моите. А и Томи ще бъде много доволен вие с Ерики да сте тук. Той не обича да съм сама. Не се тревожи, скъпа. Сега си в безопасност.

„Съвсем не се чувствам в безопасност — каза си Азадех, ненавиждайки страха, който беше толкова чужд на цялото й възпитание. От страх даже сякаш престана да усеща топлината на водата. — Не съм се чувствала в безопасност, откакто оставихме Ракоци на земята и дори това трая само миг — щастието на бягството от дявола — аз, Ерики и Чарли, невредими. Дори радостта, когато намерихме заредената с бензин кола, за да стигнем до малката писта, не прогони страха ми. Мразя да се страхувам.“

Тя се потопи още по-надолу във ваната, после се протегна и завъртя крана на горещата водя. Рукна вряла струя.

— Толкова ми е хубаво — промърмори Шаразад, обвита в гъстата ароматна пяна и приятно топлата вода. — Наистина се радвам, че пожела да останеш.

Миналата вечер, когато Азадех, Ерики и Чарли стигнаха до апартамента на Макайвър, вече се беше стъмнило. Там намериха Гавалан, така че за тях нямаше място — Азадех беше твърде уплашена, за да поиска да остане в апартамента на баща си, дори и с Ерики — затова попита Шаразад дали може да се пренесе при нея, докато Локхарт се върне. Шаразад веднага се съгласи, радостна, че ще има компания. Всичко щеше да се уреди, когато след вечеря наблизо внезапно се чу стрелба. Тя подскочи.

— Не се тревожи, Азадех — каза Макайвър. — Просто няколко горещи глави се охлаждат, вероятно празнуват. Не чухте ли заповедта на Хомейни да се предадат всички оръжия?

Всички кимнаха.

— Ще се подчинят на имама — обади се Шаразад. — Винаги говореше за Хомейни като за „имама“, свързваше го с Дванадесетте имама на шиитството, преките потомци на пророка Мохамед, представяше го като полубожество, а това си беше чисто кощунство. — Това, което извърши имамът, е истинско чудо, нали? Свободата ни наистина е Божи дар.

После беше толкова топло и уютно, в леглото с Ерики, но той беше странен и замислен, не беше този Ерики, когото тя познаваше.

— Какво се е случило?

— Нищо, Азадех, нищо. Тази вечер не остана време да говоря с Мак или Гавалан, но утре ще съставим план как да се измъкнем от това положение, а сега спи, мила.

През нощта тя на два пъти се събужда, разтреперана и ужасена, от собствените си викове — беше сънувала кошмари.

— Няма нищо, Азадех, тук съм — успокои я Ерики. — Било е само сън, сега си в пълна безопасност.

— Не, не, не сме в безопасност. Не се чувствам в безопасност, Ерики. Какво става с мен? Да се върнем в Табриз или да избягаме далеч, далеч от тези ужасни хора.

А на сутринта Ерики тръгна с Макайвър и Гавалан, а тя остана да поспи още малко, но сънят не я ободри. Останалата част от деня прекара унесена или в слушане на новини от Шаразад как е ходила в Галег Морги, или в изслушване на текущия поток от слухове от слугите: още много генерали разстреляни, много нови арести, затворите били разбити от тълпите, а хотелите на западни туристи — подпалени и обстрелвали. Слухове как Базарган е поел юздите на правителството, за открито въстание на муджахидини на юг, въстание на кюрдите на север, обявяване на независимост от Азербайджан, номадските племена кашкаи и бахтияри отхвърлят игото на Техеран; всички предават оръжието си и никой не предава оръжието си. Слухове, че министър-председателят Бахтияр е пленен и разстрелян, или е избягал в планините или в Турция, или в Америка; че президентът Картър подготвя нахлуване или Картър признава правителството на Хомейни; за струпване на съветски войски на границата, готови за нахлуване, или че Брежнев идва в Техеран, за да поздрави Хомейни; че шахът се приземява в Кюрдистан, подкрепян от американски войници, или че умира в изгнание.

После Азадех отиде да обядва с родителите на Шаразад в къщата на Бакраван близо до пазара. Презираше чадора, който Шаразад беше настояла да носи, и всичко, което той олицетворяваше. Още слухове в огромната семейна къща, но сега — доброжелателни, без страх и абсолютно надеждни. Изобилие, както винаги, точно както в нейния собствен дом в Табриз, усмихнати слуги, безопасност и благодарности към Бога за победата, както им беше казал весело Яред Бакраван. Сега, когато отваряха пазара, а всички чуждестранни банки се затваряха, бизнесът щеше да върви така добре, както преди установяването на неверническите закони на шаха.

Следобед двете приятелки се върнаха в апартамента на Шаразад пеша, увити в чадорите. Нямаше проблеми, всички мъже се отнасяха към тях с уважение. Пазарът беше пълен с хора, но почти нямаше какво да се купи, макар че всеки търговец обещаваше изобилие от стоки, готови да пристигнат с камион, влак или самолет — пристанищата били задръстени от стотици кораби, натоварени със стока. На улицата хиляди хора вървяха в различни посоки и името на Хомейни беше в устата на всички с напевното „аллах-ул акбар“, почти всички мъже и момчета бяха въоръжени, само старците не. На някои места Зелените ленти ръководеха движението вместо полицията. Правеха го по рискован и любителски начин или просто стояха с агресивен вид. На други места имаше полиция както обикновено. Два танка, карани от войници, преминаха с грохот, натоварени с гроздове гвардейци и цивилни, които махаха на пешеходците.

Въпреки това под маската на радостта всички бяха напрегнати, особено жените, обвити в своите покривала. Азадех и Шаразад завиха зад един ъгъл и видяха група младежи, които бяха обградили тъмнокоса жена, облечена в западни дрехи. Подиграваха й се, подхвърляха обидни думи и правеха неприлични знаци, а няколко от тях се бяха разкопчали и размахваха членовете си срещу нея. Жената беше тридесетгодишна, облечена прилично — със сако върху полата, дълги крака и дълга коса под малка шапчица. После към нея се доближи един мъж, проправяйки си път през тълпата. Той веднага се развика, че били англичани и трябвало да ги оставят на мира, но мъжете не му обърнаха никакво внимание, отблъснаха го и пак се струпаха около жената. Тя стоеше сред тях вцепенена от ужас.

Шаразад и Азадех не можеха да заобиколят тълпата, която бързо се разрастваше и ги обграждаше, и бяха принудени да стоят и да гледат. После пристигна един молла, нареди на тълпата да се разпръсне и произнесе пред чужденците цяла тирада, че трябва да се подчиняват на ислямските обичаи. Когато стигнаха вкъщи, и двете се чувстваха уморени и някак омърсени.

— Би трябвало ние, жените, да организираме протести, преди да е станало твърде късно. Добре ще е да излезем на улиците без чадори или фереджета, да се защитим пред моллите — ние не сме робини, имаме права и дали ще носим чадор или не, зависи от нас, а не от тях.

— Ами да! Все пак ние също помогнахме за спечелването на победата! — Шаразад се прозя, полузаспала. — О, толкова съм уморена.

Азадех с празен поглед наблюдаваше пукането на мехурчетата пяна. Водата вече беше по-гореща, а сладкият аромат на парата — много приятен. Тя се наклони напред за миг и поглади пяната по гърдите и раменете си.

— Странно, Шаразад, но аз съм доволна, че днес носех чадор — онези мъже бяха толкова противни.

— Мъжете на улицата винаги са такива, скъпа. — Шаразад отвори очи и погледна златистата й блестяща кожа и щръкналите зърна на гърдите. — Толкова си прекрасна, Азадех.

— Благодаря ти, но ти си, по-хубава. — Азадех сложи ръка върху корема на приятелката си и я погали. — Ще ставаш майка, нали?

— О, наистина се надявам. Още три дни и после ще знам със сигурност. — Шаразад въздъхна, затвори очи и отново се отдаде на топлината. — Не мога да си представя как ще се чувствам като майка. Вие с Ерики кога смятате да имате деца?

— След една-две години. — Азадех изрече спокойно тази лъжа, която беше повтаряла вече много пъти. Дълбоко в себе си изпитваше страх, че не може да има деца, защото, откакто беше женена, не беше използвала противозачатъчни средства и с цялото си сърце от самото начало искаше да има дете от Ерики. Винаги я преследваше един и същ жесток кошмар: че абортът й е отнел всички шансове за деца, колкото и да беше се опитвал да я успокои германският доктор. „Как може да съм била толкова глупава?“

„Толкова просто. Бях влюбена. Бях на седемнадесет и бях влюбена, о, колко дълбоко влюбена. Не както в Ерики, за когото с радост бих дала живота си. С него любовта е истинска и завинаги, нежна, страстна и сигурна. С моя светлоок Джони беше като сън.

Къде ли си сега, какво ли правиш, все така висок и рус, със синьо-сивите си очи — истински англичанин! Дали си се оженил? Колко ли сърца си разбил, както разби моето, мили мой!“

Онова лято той учеше в Ружмон — село, съседно на това, в което тя завършваше училище — уж за да учи френски. Това стана, след като Шаразад си беше заминала. Срещна го в Зоненхоф — грееше се на слънце и се любуваше на красотата на Гщаад сред чашата, образувана от планините. Тогава той беше на деветнадесет, а тя преди три дни беше навършила седемнадесет. Цялото лято те се разхождаха в планините — така красиви, така примамливи, — обикаляха върховете и горите, плуваха в потоците, играеха и се любеха безразсъдно високо над облаците.

„Повече облаци, отколкото имаше в главата ми“ — припомни си тя в унес — онова лято умът й наистина хвърчеше в облаците. После, през есента, той й съобщи: „Съжалявам, но трябва да тръгвам, връщам се в университета, но ще дойда за Коледа“. И не дойде. А много преди Коледа тя разбра, че е бременна. Там, където имаше пълно щастие, сега имаше срам и мъка. Беше ужасена от това, че в училището могат да разберат, защото тогава трябваше да съобщят на майка й и на баща й. В Швейцария беше забранено да се прави аборт без съгласието на родителите, затова отиде оттатък границата — в Германия, където всичко се уреди без много формалности. Там откри любезния доктор, който я успокояваше непрекъснато. Имаше само малка трудност, докато вземе пари назаем, иначе всичко мина бързо и без усложнения. Беше все още влюбена в Джони. После, на следващата година, завърши училището и се върна в Табриз. Всичко си остана тайна. Но мащехата й някак си разбра. „Сигурно сестра ми Нажуд ме предаде, нали тя ми даде назаем парите?“ После и баща й научи.

Цяла година живя като забодена с игла пеперуда. После й простиха — успяха някак си да се примирят. Помоли да я изпратят в университета в Техеран. „Съгласен съм, при условие че се закълнеш в Бога — никакви истории, абсолютно подчинение и ще се омъжиш само за онзи, когото избера аз“ — заяви ханът.

Азадех показа отличен успех и стана първенец в курса. После подаде молба за Учителския корпус — търсеше повод да се измъкне от двореца. „Съгласен съм, но само в нашите земи. Имаме предостатъчно села, в които да работиш“ — каза баща й.

Много мъже от Табриз искаха да я вземат за жена, но той все отказваше, срамуваше се от нея. После се появи Ерики.

— Какво ще стане, когато този чужденец, този… този прост, вулгарен, невъзпитан, вярващ в духове варварин, който не говори нито дума фарси или турски, не знае нищо за нашите обичаи или история, или за това, как да се държи в цивилизовано общество, чийто единствен талант се състои в това, че може да изпие огромни количества водка и да управлява хеликоптер — когато той открие, че не си девствена, че си омърсена, развалена, а може би разрушена отвътре завинаги?

— Вече му казах, татко — обясни тя през сълзи. — Както и това, че без твоето разрешение не мога да се омъжа.

После дойде нападението върху двореца, за малко да убият баща й, а Ерики се прояви като воин отмъстител от древните книги. Получи разрешение да се омъжи — още едно чудо. Ерики разбира — още едно чудо. Но ето, че още нямаше дете. „Старият доктор Нът казва, че съм съвсем нормална и трябва да бъда търпелива. С Божията помощ скоро ще се сдобия със син и този път ще има само щастие, както е при Шаразад — толкова е красива с прекрасното си лице, гърди и бедра, а косата и кожата й са нежни като коприна.“

Азадех почувствува мекотата на тялото на приятелката си под пръстите си и това я изпълни със задоволство. Разсеяно започна да я гали, остави се да бъде потопена в топлината и нежността й. „Благословени сме да бъдем жени — помисли си тя, — да можем да се къпем заедно и да спим заедно, да се целуваме и докосваме, без да чувстваме вина.“

— Ах, Шаразад — промълви тя и се предаде съвсем, — колко те обичам.

В стария град: 7,52 вечерта.

Мъжът бързаше през покрития със сняг площад близо до древната джамия на Мехрид. Влезе през главната порта на големия покрит пазар — от вледеняващия студ попадна в топлия, пълен с хора, познат полумрак. Беше към петдесетгодишен, пълен, запъхтян от бързането, с накривена астраганена шапка и скъпи дрехи. Тежко натоварено магаре препречи пътя му в тесния проход и той изруга, отдръпна се, за да могат животното и господарят му да се проврат покрай него, после отново забърза, зави наляво, после излезе на улицата на продавачите на дрехи.

„Спокойно — отново и отново си повтаряше той, а гърдите и крайниците го боляха. — Сега си в безопасност, не бързай.“ Но ужасът му отново надделя над съзнанието и все още в паника, той ускори крачките си и изчезна в огромния лабиринт. По петите го следваха група въоръжени Зелени ленти. Те не бързаха.

Тясната уличка на магазините за ориз пред забързания мъж беше задръстена с повече хора от обикновено, всички в борба за малкото стока за продан. Той спря за миг и избърса челото си, после продължи. Пазарът беше като кошер, пълен с живот, със стотици мръсни коридори, алеи и проходи, обграден от двете страни със слабо осветени, открити отпред магазини, някои на два етажа, както и с будки и стаички, някои от тях съвсем малки, за стоки и услуги от всякакъв вид — от храни до вносни часовници, от меса до кюлчета злато, от лихвари до търговци на оръжие — всички очакващи клиенти, макар че нямаше много за продан или за работа. Над шума, тракането и пазарлъците, на високия куполообразен таван, имаше отвори за проветряване и за пропускане на слънчева светлина през деня. Въздухът беше натежал от особената миризма на пазара — миризма на дим и гранясала мазнина, гнили плодове и печено месо, храна, подправки и пикоч, тор, прах, бензин, мед, фурми и мърша — всичко това смесено с миризмата на телата и потта на множеството хора, които бяха родени, живееха и умираха тук.

Хора от всички възрасти и националности се тълпяха в страничните улички — техеранци, тюрки, кюрди, кашкаи, арменци и араби, ливанци и левантинци, — но мъжът не им обърна внимание, нито пък се отзова на постоянните предложения да спре и да купи нещо. Той се промушваше и криволичеше през тълпите, пресече собствената си улица на златарите, премина по тази на продавачите на подправки и съседната на бижутерите, навлизайки все по-навътре в лабиринта. Под астраганената шапка косата му се бе слепила от потта, лицето му се беше зачервило. Двама собственици на магазини, които го забелязаха, се усмихнаха и единият каза на другия:

— За Бога, никога досега не съм виждал стария Пакнури да бърза толкова — сигурно този кучи син е тръгнал да събира дълг от най-малко десет риала.

— По-вероятно е да го очаква някое дебело момиче от племената, на което задникът се тресе като желе.

Закачката им бързо секна, защото се показаха въоръжените Зелени ленти. А когато те отминаха, за всеобщо успокоение, някой промърмори:

— Какво търсят тук тези бездомни кучета?

— Търсят някого. Да го приберат. Бащите им да изгорят дано! Не чу ли, че днес цял ден арестуват хора?

— Арестуват хора? И какво правят с тях?

— Хвърлят ги в затвора. Сега те владеят затворите — не чу ли, че са разбили вратата на затвора Каср, освободили са всички и са затворили тъмничарите — сега те го управляват. Чух, че назначили собствени наказателни взводове и съдилища й разстреляли много генерали и полицаи. А точно сега в университета имало бунт.

— Бог да ни пази! Синът ми Фармад отиде там на събрание — тоя млад глупак! Казах му да не ходи тази вечер, ама не ме послуша.

Яред Бакраван, бащата на Шаразад, се бе разположил във вътрешната стая на горния етаж, над открития магазин на Улицата на лихварите, който беше собственост на семейството му от пет поколения и се намираше на едно от най-добрите места на пазара. Неговата специалност бяха банките и финансите. Той седеше на дебели мъхнати килими и пиеше чай със стария си приятел Али Киа, който се беше уредил на служба в правителството на Базарган. Най-старият син на Бакраван — Мешанг, благообразен, гладко избръснат мъж на тридесетина години, предразположен към затлъстяване — седеше зад баща си, слушаше и се учеше. Али Киа също беше гладко избръснат, с очила, а Бакраван — с бяла брада, тежък. И двамата бяха над шестдесетте и се познаваха почти цял живот.

— А как ще бъде изплатен заемът за такъв кратък период? — попита Бакраван.

— От печалбите от нефт, както винаги — обясни търпеливо Киа, — точно както би направил шахът. Срокът е повече от пет години, с обичайния един процент на месец. Приятелят ми Мехди, Мехди Базарган, казва, че парламентът ще гарантира заема веднага щом бъде свикан. — Той се усмихна и добави с леко преувеличение: — Тъй като аз съм не само член на кабинета на Мехди, но сме и много близки, мога лично да следя законодателната власт. Естествено ти знаеш колко важен е заемът.

— Разбира се. — Бакраван подръпна брадата си, за да не се изсмее. „Бедният Али — помисли си той, — надува се както винаги!“ — Не е моя работа да го споменавам, стари приятелю, но някои от хората от пазара ме попитаха какво ще стане с милионите в кюлчета злато, които вече са дадени в аванс за подкрепа на революцията? Дадени на фонда за аятолах Хомейни — да го пази Бог — добави престорено учтиво той и си помисли: „Дано Бог го вземе от нас по-бързо, щом вече победихме, преди той и неговите ненаситни, късогледи, паразитиращи молли да са нанесли твърде много вреди. Що се отнася до тебе, Али, стари приятелю, който изкривяваш истината и преувеличаваш собствената си важност, ти може да си най-старият ми приятел, но ако мислиш, че ще ти се доверявам по-дълго, отколкото камилата хвърля тора си… Ще ти се доверя, колкото всеки от нас би имал вяра на някой иранец извън семейството си — при това много предпазливо.“ — Разбира се, аз знам, че аятолахът никога не е виждал, искал или докосвал и един риал — продължи той, — но дори и така да е, ние, търговците, му дадохме огромни количества пари, кюлчета и чужда валута, финансирахме кампанията му — разбира се, за славата на Бога и за нашия любим Иран.

— Да, знам. И Бог ще ви благослови за това. Също и аятолахът. Разбира се, тези заеми ще бъдат изплатени веднага щом имаме толкова пари — на секундата! От всички вътрешни дългове заемите от техеранските търговци са първите, които трябва да бъдат изплатени — ние, в правителството, разбираме колко важна беше вашата помощ. Но, Яред, благородни стари приятелю, преди да направим каквото и да било, трябва да дадем тласък на производството на нефт, а за да направи това, трябва да имаме някакви пари. Първите пет милиона долара, от които се нуждаем, ще бъдат като оризово зърно в бъчва в този момент, когато чуждите банки са спрели работа за ревизия, а повечето са закрити. Премие…

— Иран няма нужда от чужди банки. Ние, търговците, можем да направим всичко необходимо — ако ни помолят. Всичко. Ако прилежно се стараем за славата на Иран, бихме могли да открием, че имаме всички умения и подходящи хора между самите нас. — Бакраван сръбна от чая си със заучена елегантност. — Синът ми Мешанг има степен от Харвардския бизнес-университет. — Лъжата не обезпокои никого от тях. — С помощта на отлични студенти като него… — Яред остави мисълта си недовършена.

Али Киа незабавно я подхвана.

— Естествено, че ти не би и помислил да предложиш услугите му на моето Министерство на финансите и банките, нали? Той е далеч по-важен за теб и твоите колеги. Естествено, че е така!

— Да, да, така е. Но интересите на нашата любима страна трябва да стоят над личните ни желания — ако, разбира се, правителството иска да използува уникалния му талант.

— Ще спомена на Мехди утре сутринта на редовната ми сутрешна среща с моя стар приятел и колега — обеща Али Киа и за миг се зачуди кога ли ще му бъде позволено да направи първата си аудиенция — твърде закъсняла, — след като бе назначен за заместник-министър на финансите. — Мога ли да му кажа, че си съгласен за заема?

— Веднага ще се посъветвам с колегите си. Това разбира се, ще решат те, а не аз — добави Бакраван с неприкрито съжаление, което не можеше да измами никого от двамата. — Но аз ще придвижа твоя случай, стари приятелю.

— Благодаря ти — усмихна се Киа отново. — Ние, в правителството, както и аятолахът, ще бъдем благодарни на търговците от пазара за помощта им.

— Винаги сме готови да помогнем. Както знаете, винаги е било така — отвърна любезно Бакраван и си спомни мощната финансова подкрепа, давана от пазара на моллите и на Хомейни в продължение на години, както и на всяка обединяваща политическа фигура като Али Киа, който се беше противопоставил на шаховете.

„Бог да прокълне шаховете Пахлави — помисли си Бакраван, — те са причината за нашите беди. Да ги прокълне за всички нещастия, които причиниха с тяхното настойчиво, прекалено припряно желание за модернизация, с тяхното лудо незачитане на нашите съвети и влияния, за това, че поканиха чужденците у нас — само американците бяха почти петдесет хиляди допреди година, и ги оставиха да заемат най-добрите работни места и цялото банково дело. Шахът отхвърли нашата помощ, разби нашия монопол, задуши ни и прекъсна нашето историческо наследство. Навсякъде, в целия Иран.

Но ние получихме своята отплата. Заложихме останалото ни влияние и съкровища на непреклонната омраза на Хомейни и неговото въздействие върху дрипавите и неграмотни маси. И спечелихме. А сега, когато няма чужди банки, няма чужденци, ние ще бъдем по-богати и с по-голямо влияние от всякога. Този заем ще се уреди лесно, но Али Киа и правителството му трябва да се поизпотят. Ние сме единствените, които можем да намерим парите. Предложеното заплащане още не е достатъчно високо, дори не е близко до достатъчното за компенсация за затварянето на пазара през всичките тези месеци. А какво да поискаме? — се запита той, много доволен от преговорите. — Може би процентът тряб…“

Вратата рязко се отвори и в стаята влетя емир Пакнури.

— Яред, ще ме арестуват! — извика той. Лицето му бе обляно в сълзи.

— Кой? Кой ще те арестува и за какво? — заломоти Бакраван. Обичайното спокойствие изчезна от лицето му. Коридорът вече беше изпълнен от лицата на изплашени помощници, момчета за поръчки и управители.

— За… престъпления против исляма! — открито проплака Пакнури.

— Сигурно има някаква грешка! Това е невъзможно!

— Да, невъзможно е, но те… те дойдоха у дома ми със заповед… преди половин час…

— Кой? Дай ми имената им и ще им дам да разберат! Кой дойде?

— Казах ти! Гвардията, Революционната гвардия, Зелените ленти… Да, те, разбира се — изпъшка Пакнури и продължи, без да осъзнава внезапно настъпилото мълчание. Али Киа пребледня. Някой промърмори: „Бог да ни пази!“ — Преди около половин час с името ми, написано на къс хартия… моето име, Пакнури, предводител на лигата на златарите, дето съм дал милиони риали… те дойдоха в дома ми да ме обвиняват, но слугите… жена ми и аз бяхме там и аз… в името на Бога и пророка, Яред — извика той и падна на колене, — не съм извършил никакви престъпления! Аз съм старши на пазара, аз дадох милиони… — Изведнъж той забеляза Али Киа и спря. — Киа, Али Киа, ваше превъзходителство, вие добре знаете какво съм направил, за да помогна на революцията.

— Разбира се. — Киа беше пребледнял, сърцето му биеше силно. — Сигурно има някаква грешка. — Той познаваше Пакнури, първия съпруг на Шаразад, като търговец с голямо влияние и високоуважаван гражданин. — Сто на сто има грешка!

— Разбира се, че има грешка! — Бакраван прегърна нещастника и се опита да го успокои. — Донесете веднага пресен чай! — заповяда той.

— Уиски. Моля те, имаш ли уиски? — промълви Пакнури. — След това ще пия чай, а сега предпочитам уиски.

— Нямам уиски, бедни приятелю, но, разбира се, има водка. — Тя пристигна незабавно. Пакнури пресуши чашата и леко хлъцна. Отказа втора. След една-две минути се поуспокои и отново започна да разказва какво се беше случило. Първото, по което разбрал, че нещо не е наред, били високите гласове в коридора на къщата му — истински дворец, който се намираше точно до пазара. Той бил на горния етаж с жена си и се приготвял за вечеря.

— Водачът на гвардейците — те бяха петима — размахваше този къс хартия и настояваше да ме види. Разбира се, слугите не биха посмели да ме безпокоят или да пуснат такава маймуна вътре, затова главният ми слуга им казал, че ще види дали съм вкъщи и се качи горе. Документът бил подписан от някой си Увари, от името на Революционния комитет — в името на Бога, кои са те? Кой е този Увари? Чувал ли си някога за този човек, Яред?

— Доста разпространено име — предпазливо рече Бакраван, следвайки иранския обичай винаги да имаш готов отговор за нещо, което не знаеш. — Ти чувал ли си за него, благородни Али?

— Както казваш, името е разпространено. Този човек спомена ли за някой друг, уважаеми Пакнури?

— Може и да е споменал. Бог да ни пази! Но кои са те — този Революционен комитет? Али Киа, сигурен ли си, че не знаеш?

— Много имена се споменават — важно каза Киа.

Мъчеше се да скрие безпокойството си. Както и всеки друг в правителството или извън него, той мислеше с отвращение: „Нямам никаква информация за истинския състав на този Революционен комитет или за това, кога и къде се събира. Знам само, че се е появил на бял свят в момента, когато Хомейни се върна в Иран — едва преди две седмици — и от вчера, когато Бахтияр избяга и се укрива, комитетът действува, като че сам е законът, управлява от името на Хомейни и с неговия авторитет, главоломно назначава нови съдии, повечето от тях без никакво правно образование, организира арести, революционни съдилища и незабавни екзекуции, абсолютно извън нормалния закон и юриспруденция — и срещу нашата конституция! Дано къщите им изгорят и те да отидат в ада, както заслужават!“

— Тази сутрин приятелят ми Мехди… — продължи той с поверителен тон, после спря и като се престори, че едва сега забелязва прислугата, която беше изпълнила коридора, властно махна с ръка, за да ги освободи. Когато вратата неохотно се затвори, той понижи глас и разказа слуха, като че ли това бяха някакви тайни сведения. — Тази сутрин със или без благословия, той отишъл при аятолаха и заплашил да се оттегли, ако Революционният комитет не престане да заобикаля него и неговия авторитет и по този начин за пръв път ги поставил на мястото им.

— Слава на Бога! — извика Пакнури, с огромно облекчение. — Ние не победихме в революцията, за да оставим мястото на САВАК, чуждото господство и шаха да бъде заето от по-големи беззакония!

— Разбира се, че не! Слава на Бога, че сега правителството е в най-добри ръце. Но моля, благородни Пакнури, моля да продължиш твоя разказ, който силно ме разтревожи.

— Не остана за разказване, Али — отвърна Пакнури, вече по-спокоен и по-смел сред могъщите си приятели. — Аз… аз веднага отидох да видя тези натрапници и им казах, че всичко това е фатална грешка, но онова тъпоглаво, неграмотно кучешко лайно само размаха бележката пред лицето ми, рече, че съм арестуван и трябва да тръгна с тях. Казах им да почакат — и отидох да взема някои документи, но жена ми… жена ми ми рече да не им вярвам и че може би те са от Туде или предрешени муджахидини, или пък федаини. Съгласих се с нея и реших, че е най-добре да дойда тук, за да се посъветвам с вас и с другите. — Той скри факта, че беше избягал веднага, щом чу водачът им да крещи, че в името на Революционния комитет и лично на Увари лихварят Пакнури ще се представи пред Бога заради встъпления против исляма.

— Бедни приятелю — развълнува се Бакраван. — Бедни ми приятелю, колко ли си страдал! Нищо, сега си в безопасност. Остани тук тази нощ. Али, веднага след първата молитва утре иди в кабинета на министър-председателя и виж този въпрос да бъде уреден, а онези глупаци — наказани. Ние всички познаваме емир Пакнури като голям патриот и знаем, че той и всички златари подкрепиха революцията и са необходими за този заем. — Той уморено пропусна покрай ушите си всички баналности, които в момента сипеше Али Киа.

Огледа Пакнури, видя все още пребледнялото му лице и косата, сплъстена от пот. „Горкият човек, какъв ли удар е било за него. Какъв срам — при всичките му богатства и добро име, при връзките му с каджарите чрез Ануш, жената на братовчеда Валик, — че целият ми план за Шаразад се провали. Колко жалко, че той не й направи деца, поне едно дете, за да циментира връзката между семействата, защото тогава със сигурност не би се стигнало до развод и неприятностите ми не биха се усложнили с онзи чужденец Локхарт. Колкото и да се опитва да научи нашите обичаи, никога няма да успее. И само колко скъпо излиза да го издържам, за да повдигам репутацията на семейството! Трябва да говоря с братовчеда Валик и пак да го помоля да уреди допълнителна сума за Локхарт. Валик и неговите алчни съдружници от компанията лесно могат да си позволят да направят това за мен от милионите, които печелят — повечето от тях вече в чужда валута! Сумата трябва да се предаде на Гавалан и С-Г. Съдружниците ми дължат тази услуга — на мен, който от дълги години ги съветвам как да печелят такова влияние и богатство с толкова малки усилия!“

— Плати сам на Локхарт, уважаеми Яред — отказа му грубо Валик последния път, когато го беше помолил. — Това, разбира се, са твои лични разноски. Ти получаваш дял от всичко, което печелим — а и какво представлява такава жалка сума за моя любим братовчед, най-богатия търговец в Техеран?

— Но това трябва да бъдат разноски на съдружниците. Ние можем да го използуваме, когато владеем сто процента от акциите. При новия план за бъдещето на „Импириъл Хеликоптърс“ дружеството ще бъде по-богато, отколкото когато и да…

— Веднага ще се посъветвам с останалите съдружници. Разбира се, решението ще вземат те, а не аз…

„Лъжец — помисли си Бакраван, посръбвайки от чая, — но на негово място и аз бих казал същото.“ — Той се прозина — беше уморен и гладен. Една дрямка преди вечеря би му се отразила добре.

— Много съжалявам, но трябва да се занимая с една спешна работа. Драги Пакнури, радвам се, че всичко се разреши. Остани тук тази нощ. Али, приятелю, ела с мен до портите на пазара — имаш ли транспорт? — попита хитро той, като знаеше, че първият помощник на един заместник-министър трябва да има кола с шофьор и бензин без ограничения.

— Да, благодаря ти, министър-председателят настоя да имам — предполагам поради важността на нашето министерство.

— Такава е Божията воля — заключи Бакраван. Удовлетворени, всички излязоха от стаята, слязоха по тесните стълби в малкия коридор, който водеше до открития магазин. Изведнъж усмивките им изчезнаха, а в устата им загорча.

Тук ги очакваха същите петима от Зелените ленти, изтегнати по бюрата и столовете, всички въоръжени с американски армейски карабини, всички на по двадесетина години, небръснати или брадати, с бедни и мръсни дрехи, някои от тях с дупки в обувките, някои без чорапи. Водачът мълчаливо си човъркаше зъбите с клечка, а останалите пушеха, без да ги е грижа, че тръскат пепелта върху безценните кашмирски килими на Бакраван. Един от младежите кашляше тежко от дима и гърдите му свистяха.

Бакраван усети как коленете му омекват. Всичките му слуги стояха като замръзнали до една от стените. Всички. Дори и любимото му момче за поръчки. Навън на улицата беше много тихо, наоколо нямаше никого — дори собствениците на лихварските дюкяни от отсрещната страна на уличката като че ли бяха изчезнали.

— Салаам, ага, Бог да ви благослови — поздрави любезно той, като се опитваше да скрие уплахата си. — Какво мога да направя за вас?

Водачът не му обърна внимание, а продължи да пронизва с поглед Пакнури. Лицето му беше симпатично, но поразено от някаква болест, пренасяна от пясъчните мухи. Беше на двадесетина години, с черни очи и коса и огрубели от работа ръце, които си играеха с карабината. Казваше се Юсуф Сенвар — Юсуф Зидаря.

Мълчанието натежа и Пакнури не издържа на напрежението.

— Това е грешка — развика се той. — Правите огромна грешка!

— Мислеше, че ще се отървеш от Божията разплата, като избягаш, а? — гласът на Юсуф щеше да бъде почти приятен, ако не беше грубият селски акцент, чийто произход Бакраван не можеше да определи.

— Каква Божия разплата? — изкрещя Пакнури. — Не съм направил нищо лошо, съвсем нищо.

— Сигурен ли си? Не си ли работил за и с чужденци дълги години, не си ли им помагал да изнесат богатството на нацията ни?

— Не е вярно. Те само създаваха работни места и помагаха на иконо…

— А не беше ли дълги години в услуга на дяволския шах?

Пакнури отново се развика:

— Не, аз бях в опозиция, всички знаят, че аз… Аз бях в опо…

— Но все пак му служеше и му се подчиняваше, нали?

Лицето на Пакнури се разкриви и той вече не можеше да го владее. Устата му се отваряше, но думите не можеха да излязат. Най-сетне проговори отново:

— Всички му служеха — разбира се, че всички му служеха — той беше шахът, но ние работехме за революцията… Шахът си беше шах — разбира се, че всички му служеха, докато беше на власт…

— Имамът не му е служил — прекъсна го Юсуф и гласът му изведнъж загрубя. — Имам Хомейни никога не е служил на шаха. В името на Бога, не е ли така? — Той бавно местеше поглед от лице на лице. Никой не му отговори.

В тишината Бакраван гледаше как мъжът бръкна в скъсания си джоб, извади някакво листче и се взря в него. Знаеше, че той е единственият тук, който може да спре този кошмар.

— По заповед на Революционния комитет — започна Юсуф — и на Алиаллах Увари, скъпернико Пакнури, ти се призоваваш на съд. Предай се на…

— Не, ваше превъзходителство — твърдо каза Бакраван, а ударите на сърцето тупкаха в ушите му. — Тук е пазарът. Откакто свят светува, пазарът има свои закони, свои водачи. Емир Пакнури е един от тях и не може да бъде арестуван или задържан против волята си. Никой не може да го докосне — това е законът на пазара, откакто свят светува. — Той се вгледа отново в младежа — знаеше, че никога нито шахът, нито дори САВАК, бяха дръзвали да нарушат техните закони или право на убежище, и това му вдъхна смелост.

— Законът на пазара по-голям ли е от закона на Бога, лихварю Бакраван?

Той усети леден полъх да преминава през него.

— Не, не, разбира се, че не.

— Добре. Аз се подчинявам на Божиите закони и върша Божие дело.

— Но вие не можете да арес…

— Аз се подчинявам на Божиите закони и върша Божие дело. — Тъмните очи на младежа гледаха невинно под черните вежди. Той махна към карабината. — Аз нямам нужда от тази пушка — никой от нас няма нужда от пушки, за да върши Божието дело. Моля се с цялото си сърце да дам живота си в името на Бога, защото тогава ще отида направо в рая, без да бъда съден, а греховете ми ще бъдат опростени. Ако това стане, ще умра, благославяйки този, който ме е убил, защото ще знам, че умирам, вършейки Божието дело.

— Бог е велик — извика един от мъжете, а другите повториха след него.

— Да, Бог е велик. Но ти, лихварино Бакраван, молиш ли се ти пет пъти на ден, както повелява пророкът?

— Разбира се, разбира се. — Бакраван чу гласа си сякаш някъде отдалеч. Знаеше, че тази лъжа не го вкарва в грях заради такията — скриването, разрешението на Пророка всеки мюсюлманин да може да излъже, ако чувствува, че животът му е застрашен.

— Добре. Мълчи и потърпи. По-късно ще се занимая и с тебе. — Нови тръпки го побиха, когато видя, че младежът пак насочва вниманието си към Пакнури.

— По заповед на Революционния комитет и Алиаллах Увари: скъпернико Пакнури, трябва да отговаряш за престъпления против Бога.

Устните на Пакнури замърдаха.

— Аз… аз… вие не можете… има… — Гласът му заглъхна. В ъгълчетата на устата му изби пяна. Всички го гледаха — Зелените ленти с безразличие, останалите — с ужас.

Али Киа прочисти гърлото си.

— Сега слушайте, може би е по-добре да оставите това за утре — започна той, като се опитваше да придаде важност на гласа си. — Емир Пакнури очевидно е разстроен от греш…

— Кой сте вие? — Очите на водача се впиха в него, както преди в Пакнури и Бакраван. — Е?

— Аз съм заместник-министър Али Киа — отговори Али, като издържа храбро погледа му — от Министерството на финансите, член на кабинета на министър-председателя Базарган, и ви предлагам да почакате до…

— В името на Бога вие, вашето Министерство на финансите, вашият кабинет, вашият Базарган нямат нищо общо с мен и с нас. Ние се подчиняваме на моллата Увари, който изпълнява заповедите на Комитета, който пък се подчинява на имама, а над него стои само Бог. — Мъжът разсеяно се почеса и отново насочи вниманието си към Пакнури.

— Хайде, тръгвай — нареди му той, все още с кротък глас. — Или ще заповядам да те извлекат насила.

Пакнури изстена и се свлече на земята. Остана да лежи неподвижен. Другите гледаха безпомощно, някой промърмори: „Такава е Божията воля“, а момчето за поръчки захълца.

— Тихо, момче — каза спокойно Юсуф. — Мъртъв ли е?

Един от мъжете излезе напред и клекна над Пакнури.

— Не. Иншаллах.

— Иншаллах. Хасан, вдигни го, потопи му главата във вода и ако не се свести, ще трябва да го носим.

— Не — храбро се намеси Бакраван, — не, той трябва да остане тук, лошо му е и…

— Ти глух ли си, старче?

В гласа на Юсуф се появи остра нотка. Стаята се изпълни с напрежение. Малкото момче пъхна юмрука си в устата, за да не заплаче. Юсуф задържа поглед върху Бакраван, а мъжът, когото нарекоха Хасан, широкоплещест и силен, с лекота вдигна Пакнури и излезе от магазина на улицата.

— Бог пожела така — изрече водачът, вперил поглед в Бакраван. — Е, какво има още?

— Бихте ли ми казали, моля… къде ще го отведете?

— В затвора, разбира се. Къде другаде?

— В кой… кой затвор?

Един от другите мъже се разсмя.

— Какво значение има в кой затвор?

В стаята стана задушно и тя заприлича на клетка.

— Бих искал да знам, ваше превъзходителство — отвърна Бакраван. Гласът му беше приветлив, опитваше се да прикрие омразата. — Моля да ми отговорите.

— В Евин. — Това беше най-печално известният от затворите в Техеран. Юсуф, водачът, усети нов прилив на страх в стаята. „Сигурно всички са виновни, щом толкова се страхуват“ — помисли той. Погледна по-малкия си брат. — Дай ми документа.

Брат му едва ли беше на повече от петнадесет години, бе мърляв и кашляше лошо. Той извади няколко хартийки и ги прерови. Намери онази, която търсеше.

— Ето го, Юсуф.

— Сигурен ли си, че е този?

— Да. — Младежът посочи с дебелия си пръст името. Бавно, буква по буква, той го произнесе: — Яред Бакраван.

„Бог да ни пази“ — промълви някой. В пълната тишина, която настана, Юсуф взе документа и го протегна на лихваря. Другите гледаха слисани.

Старецът го взе с треперещи пръсти. Дишаше тежко. За момент не можа да съсредоточи погледа си. После успя да прочете: „Яред Бакраван от Техеранския пазар, по заповед на Революционния комитет и Алиаллах Увари вие се призовавате пред Революционния трибунал в затвора Евин веднага след първата молитва, за да отговорите на въпросите.“ Документът беше подписан с неграмотен почерк: „Алиаллах“.

— Какви въпроси? — попита безизразно старият лихвар.

Водачът метна карабината си през рамо и стана.

— Имате време до разсъмване. Вземете със себе си документа и не закъснявайте. — В този момент той забеляза сребърния поднос с кристалните чаши и полупразната бутилка водка на ниската масичка, почти скрита зад завесата в тъмния коридор, която проблясваше на светлината на свещите.

— В името на Бога и Пророка — рече сърдито той, — да не сте забравили Божиите закони?

Хората в магазина се разстъпиха, а той обърна бутилката надолу, изля съдържанието й върху мръсния под и я захвърли. Част от водката се разля по един от килимите. Инстинктивно момчето за поръчки коленичи и започна да я бърше.

— Остави я!

Слисано, то избяга. Юсуф небрежно размаза локвата с крак.

— Ако остане петно, нека ти напомня за законите на Бога, старче — каза той. За момент се загледа в килима. — Какви цветове! Прекрасно! — Въздъхна и се почеса, после се обърна към Бакраван и Киа: — Ако съберем всичко, което притежават нашите семейства и семействата на бащите ни, пак не бихме могли да си позволим и ъгъл от този килим. — Юсуф се усмихна криво. — И после, дори ако бях богат като теб, лихварю Бакраван, — знаеш ли, че лихварството е също против Божиите закони? — дори ако бях толкова богат, пак не бих си купил такъв килим. Нямам нужда от такова съкровище. Аз нямам нищо, ние нямаме нищо, на нас не ни трябва нищо. Нужен ни е само Бог.

И излезе с твърда крачка.

Близо до американското посолство: 8,15 вечерта.

Ерики чакаше вече почти четири часа. От апартамента на своя приятел Кристиан Толонен ясно виждаше високата стена, която опасваше ярко осветената площ на американското посолство оттатък улицата. Пред масивния железен портал потропваха да се стоплят морски пехотинци, зад тях се виждаха контурите на огромната сграда на самото посолство. Движението по улицата беше все така оживено, тук-там ставаха малки задръствания, всички безразсъдно се тикаха напред, натиснали клаксоните; пешеходците се движеха по обичайния си непредвидим начин. Светофарите не работеха, полицаи нямаше. А и да ги имаше, резултатът щеше да е все същият. Техеранците пет пари не дават за правилника за движение, никога не са го правили и никога няма да го правят. Също като онези безумци на планинския път, които се самоубиха пред очите им. Като тях са и жителите на Табриз, на Казвин, изобщо всички…

При спомена за Казвин той неволно стисна огромните си юмруци. Сутринта беше във финландското посолство и там се запозна с обезпокоителните съобщения — в Казвин имаше открито въстание, в Табриз азербайджанските националисти също се бяха разбунтували и водеха тежки сражения с лоялните на Хомейни армейски подразделения. Цялата богата на петрол погранична провинция с изключително стратегическо значение отново се бе обявила за независима от Техеран — независимост, за която се беше борила от векове, неизменно подпомагана и насърчавана от Русия. Ракоци и такива като него сигурно бяха наводнили територията на Азербайджан.

— Разбира се, че руснаците ни висят на главата! — ядосано се тросна Абдула Горгон-хан малко преди Ерики и Азадех да потеглят за Техеран. — Разбира се, че твоят Ракоци и такива като него шарят нагоре-надолу. Само чрез нас те могат да се доберат до Залива и Ормузкия проток — вратата към целия западен свят! Ако не бяхме ние, Горгоните, и нашето влияние сред племената и кюрдите, отдавна вече да сме съветска провинция. Това, разбира се, би станало не без участието на коварните англичани! Ох, как ги мразя тези мръсници! Мразя ги дори повече от американците, които са обикновени варвари — прости и невъзпитани! Това е истината, не си ли съгласен?

— Мисля, че не са точно такива, поне тези, които познавам. В компанията се отнасят добре с мен.

— Засега. Но в даден момент ще те предадат — англичаните винаги предават всеки, който не е от тяхната кръв, предават се дори помежду си, когато им е изгодно!

— Иншаллах.

— Иншаллах — мрачно се усмихна Абдула Горгон-хан. — Особено ако руснаците дръпнат войските си от границата! Тогава ще им дадем една „Азербайджанска демократична република“ и „Кюрдска народна република“! Ще видят те! Но аз се възхищавам на руснаците — залагат само на сигурно и променят правилата на играта, когато им е угодно. Истинският победител от световната ви война е Сталин! Нали взе всичко, което му трябваше, в Потсдам, Ялта и Техеран? Нали надхитри и Чърчил, и Рузвелт? Направи дори така, че Рузвелт му остана на гости в съветското посолство в Техеран! Господи, колко се смяхме тогава ние, иранците! Великият президент позволи на Сталин да очертае своето бъдеще както му е угодно, вместо да го натика в тайгата! Какъв гений! Пред него вашият съюзник Хитлер изглеждаше като невръстен сополанко! Иншаллах, а?

— Финландия застана на страната на Хитлер само за да си възвърне заграбените от Сталин територии.

— Но загубихте. Станахте съюзници не на когото трябва и загубихте. Дори на глупаците беше ясно, че Хитлер ще бъде победен… само не и на нашия архиглупав Реза шах! Ох, капитане, никога няма да разбера защо Сталин не затри Финландия от лицето на земята! На негово място бих го сторил, просто за да дам добър урок на другите! Защо ви остави да живеете? Може би защото му се опряхте в Зимната война?

— Не зная, може би… Съгласен съм обаче, че СССР никога няма да се откаже от апетитите си тук.

— Нито пък ние. Азербайджанците винаги ще ги надхитряват, както направихме това през 1946.

„Но тогава Западът беше силен, срещу руснаците се прилагаше с цялата й тежест «доктрината Труман» — помисли си мрачно Ерики. — А сега? Защитник е Картър! Но какъв защитник е той?“

Той тежко се наведе напред и напълни чашата си. Нямаше търпение час по-скоро да се прибере при Азадех. Отоплението беше изключено и в апартамента беше толкова студено, че той не посмя да свали палтото си.

Помещението беше широко и приятно, обзаведено като за типичен ерген — стари удобни фотьойли, малки, но прекрасни персийски килими и бронзови украшения по стените. Навсякъде бяха пръснати книги, вестници и списания на три езика — финландски, руски и ирански, на една от лавиците се виждаха небрежно захвърлени дамски обувки. Той отново отпи от водката, която приятно го затопляше, после отправи поглед към американското посолство насреща. За миг се запита дали няма да е по-добре да емигрира в Щатите заедно с Азадех.

— Бастионите се рушат — промърмори на себе си той. — В Иран няма сигурност, Европа е прекалено беззащитна, а Финландия е на острието на бръснача…

Долу движението окончателно се задръсти. По улицата, която доскоро се наричаше „Рузвелт“, се влачеха тълпи от младежи. Как ли се нарича сега? Сигурно „Булевард Хомейни“ или нещо подобно.

Външната врата се отвори и в апартамента влезе Кристиан Толонен. Беше облечен в подплатено с кожи късо палто и кожена шапка, закупени по време на един пиянски уикенд в Ленинград.

— Как си, Ерики? — широко му се усмихна младият мъж.

— Чакам цели четири часа!

— Три часа и двадесет и две минути плюс половин бутилка прекрасна контрабандна „Московская“, която струва цяло състояние! — уточни весело Толонен, тридесетгодишен ерген с руса коса и сиви очи, заместник-културен аташе във финландското посолство. Двамата се бяха сприятелили преди няколко години, непосредствено след пристигането на Толонен в Техеран. — Я сипи и на мен, за Бога! Долу се оформя поредната демонстрация и едва успях да се промъкна! — Без да сваля палтото си, той се приближи до прозореца.

Двата лъча на тълпата младежи се бяха слели пред портала на американското посолство; сред тях не се забелязваха молли. Разнесоха се групови скандирания.

— Смърт на Америка, смърт на Картър! — преведе Кристиан, който говореше отлично фарси, тъй като още като дете беше прекарал пет години в Техеран заедно с баща си — също на дипломатическа работа тук. — Обичайните фъшкии — долу Картър и американският империализъм!

— Няма „Аллах акбар“, няма и молли — отбеляза Ерики, спомни си пак инцидента на пътя и потръпна от ужас.

— Вярно — кимна Кристиан. — Не видях нито един. Повечето са студенти, взеха ме за руснак и ми обясниха, че пред университета имало истинско сражение между различни групировки — най-вече левичари срещу Зелени ленти. Убити са най-малко двадесет-тридесет души и сблъсъците продължават.

Изправени до прозореца, двамата гледаха как петдесет-шестдесет младежи се заловиха за железните решетки на портала и започнаха да го разтърсват.

— Търсят си белята — отбеляза Кристиан.

— Няма полиция да ги спре — сви рамене Ерики и му подаде чашата.

— Какво ще правим, като свърши водката?

— Ще минем на коняк — засмя се Ерики. — Нали имаш запаси?

— Не са неизчерпаеми, но все пак са нещо — усмихна се Кристиан, настани се зад ниската масичка, отвори куфарчето и измъкна от него купчина документи. — Слава Богу, че имахме копия от брачното ти свидетелство и кръщелното ти! По този начин пробутах двата нови паспорта в канцеларията на Базарган и там ги подпечатаха с временно разрешение за пребиваване. Три месеца, но все пак е нещо.

— Ти си магьосник!

— Обещаха да ти издадат и ново пилотско разрешително, но не уточниха кога. Според тях стига и служебната ти карта от компанията, придружена от фотокопие на британското ти полетно разрешително. — Той отвори единия от новите паспорти и добави: — Паспортът на Азадех е временен, с нестандартна снимка… направих полароидно копие от тази, която ти ми даде… По-късно ще я подменим. Накарай я да го подпише. Напускала ли е страната, след като се оженихте?

— Не, защо?

— Не зная как ще се отрази на иранското й гражданство едно евентуално пътуване с финландски паспорт. Властите винаги са настроени ревниво към иранците с двойно гражданство, а сега този Хомейни положително ще затегне нещата в тази посока. Има опасност да решат, че се е отказала от местно гражданство и да не я пуснат обратно…

Навън тълпата зарева още по-силно и двамата за миг отклониха вниманието си. Някакъв тип с високоговорител крещеше антиамерикански лозунги, посрещани с гора от вдигнати юмруци и оглушителни крясъци.

— В момента се чувствам така, че изобщо не ми пука дали ще я пуснат обратно — въздъхна Ерики.

Кристиан го погледна, помълча, после каза:

— Може би трябва да знае за тази опасност, Ерики. Не мога да й осигуря друг ирански паспорт или временни документи, но да напусне страната без тях е изключително рисковано. Защо не помолиш баща й? Той лесно би я снабдил с всичко необходимо, нали е владетел на почти целия Табриз!

— Така е — кимна Ерики. — Но преди да заминем, отново се скарахме. Той не одобрява брака на дъщеря си.

— Може би защото все още нямате деца — замислено рече Кристиан. — Знаеш колко чувствителни са иранците на тази тема.

— Време за деца колкото щеш — въздъхна отново Ерики. „Ще си създадем деца в по-подходящо време — помисли си той. Нали доктор Нът я прегледа и каза, че е съвсем здрава. По дяволите! Ако чуе това, което току-що каза Кристиан, тя никога няма да напусне Иран! А ако го премълча и после й откажат входна виза, цял живот няма да ми прости! Но така или иначе, тя няма да замине без разрешението на баща си.“ — За да я снабдим с нови документи, ще трябва да се върнем обратно в Табриз — каза на глас той. — А аз не искам.

— Защо, Ерики? Обикновено нямаш търпение да заминеш за Табриз…

— Заради Ракоци — отвърна Ерики и после му разказа невероятните си патила, спестявайки само убийствата. „Някои подробности трябва да се премълчават“ — мрачно си помисли той.

— И какъв е проблемът? — отпи глътка водка Кристиан Толонен.

— Ракоци — погледна го в очите Ерики, после разпредели останалата водка в чашите. — Наздраве и благодаря за документите.

— И какво ще правиш сега? — погледна го в очите Кристиан.

— Още не зная. Първо трябва да говоря с Макайвър, но сутринта не успях — двамата с Гавалан се опитваха да открият иранските си партньори, после имаха среща в английското посолство с някой си Толбът…

— Джордж Толбът? — попита Толонен с внезапно нараснал интерес.

— Да, познаваш ли го?

— Втори секретар в посолството — отвърна Толонен. „И ръководител на цялото английско разузнаване в Иран от дълги години“ — пропусна да добави той. — Не знаех, че още е тук, бях чул, че си заминава преди два дни. Но каква работа имат с него Макайвър и Андрю Гавалан?

Ерики сви рамене и се извърна към прозореца. Очите му равнодушно пробягаха по фигурите на няколко младежи, които се опитваха да се покатерят по стената на посолството, мислите му бяха насочени единствено към проблема с документите на Азадех.

— Казаха, че искат да научат нещо повече за някакъв негов приятел, с когото се запознали вчера на летището. Някой си Армстронг… Робърт Армстронг.

Кристиан Толонен замалко не изпусна чашата си.

— Армстронг ли? — смаяно прошепна той, доволен, че Ерики е с гръб към него.

— Да — извърна се Ерики. — Говори ли ти нещо?

— Често срещано име — отвърна младият мъж, доволен от безразличието, което успя да придаде на гласа си. Робърт Армстронг от МИ–6, бивш служител на Специалния отдел, вече години наред в Иран като специален съветник на свръхсекретния Отдел за контраразузнаване, изпратен тук вероятно по силата на таен договор между правителствата на двете страни. Почти никой не го познаваше, а тези, които все пак го бяха виждали, бяха предимно секретни агенти.

„Като мен“ — помисли Толонен и се запита какво ли би казал Ерики, ако научи, че той самият е експерт по иранските въпроси към финландското разузнаване, че знае всичко за Ракоци и още куп чужди агенти, че основната му работа е да знае всичко за положението в Иран, да гледа, наблюдава и запомня, без да се забърква в нищо? Но какво прави още тук този Армстронг?

Той стана и се приближи до прозореца, стараейки се да прикрие обзелото го безпокойство.

— Научиха ли това, което ги интересува? — небрежно попита той.

— Не знам — сви рамене Ерики. — Така и не успях да ги хвана… Бях… — изведнъж млъкна и се втренчи в лицето на приятеля си. — Важно ли е?

— Ами! — усмихна се малко пресилено онзи и побърза да смени темата: — Гладен ли си? Свободни ли сте за вечеря с Азадех?

— Съжалявам, друг път — отвърна Ерики и хвърли поглед на часовника си. — По-добре е вече да тръгвам, отново ти благодаря за помощта.

— Нищо — стисна протегната му ръка Толонен. — Та какво ще правят Макайвър и Гавалан? Да не са решили да променят операциите на компанията?

— Мисля, че няма такова нещо. В три следобед имахме среща да отидем заедно на летището, но за мен беше далеч по-важно да се видя с теб и да оправим проблема с паспортите. Благодаря ти още веднъж.

— Ще се видим утре — усмихна му се топло Толонен.

Виковете навън бяха замлъкнали, в квартала се възцари заплашително мълчание. Двамата бързо се приближиха до прозореца. Всички демонстранти бяха извърнали глави към широкия булевард, наричан само до преди дни „Рузвелт“. В далечината се разнесе нещо като грохот от гръмотевица и мигове по-късно се превърна в мощно, макар и все още приглушено „Аллах акбар“.

— Има ли заден изход твоят блок? — загрижено попита Ерики.

— За съжаление няма.

Прииждащата по булеварда тълпа беше предвождана от молли и Зелени ленти, всички въоръжени, както и тези, които пристъпваха след тях и унесено виеха: „Аллах е велик, Аллах е велик!“ Новите демонстранти бяха далеч по-многобройни от студентите пред посолството, които също бяха въоръжени.

Левичарите се пръснаха сред блокираните коли на улицата и заеха позиции за стрелба. Жените и децата, останали безпомощни в капана на собствените си возила, започнаха да изскачат от тях и панически да бягат. Религиозните фанатици ускориха стъпка, първите им редици се появиха на добре осветеното пространство пред посолството, ревът им се усили, пушките се насочиха напред. Изведнъж студентите започнаха да се оттеглят, мълчаливо и организирано. Зелените ленти се поколебаха, но не се впуснаха да ги преследват. Миг по-късно от протестиращите нямаше и следа, моллите и ислямските гвардейци се пръснаха сред блокираните коли и започнаха да насочват трафика. Хората, които бяха избягали от автомобилите си и се криеха край оградата, отново се върнаха в тях. Скоро обичайната блъсканица на уличното движение беше възобновена. Порталът на посолството остана затворен, но една малка вратичка в него леко се открехна.

— Залагам живота си, че тук щеше да се разрази кръвопролитно сражение! — преглътна развълнувано Кристиан.

Ерики беше не по-малко смаян.

— Сякаш предварително знаеха точно кога и откъде ще се появят Зелените ленти — промълви той. — Имам чувството, че това беше нещо като репетиция на… — Изведнъж млъкна и се приближи до стъклото, лицето му бавно започна да почервенява:

— Виж! Този там на вратата е Ракоци!

— Кой? Онзи с пилотското яке, който разговаря с някакъв дребосък? — Кристиан залепи нос за стъклото. Двамата мъже бяха почти скрити в сянката, после стиснаха ръцете си и излязоха на светло. Единият наистина беше Ракоци. — Сигурен ли си, че…

Но Ерики вече беше отворил входната врата и летеше надолу по стълбите. Кристиан успя да забележи как измъква широкия ловджийски нож от колана си и го пъха в ръкава.

— Ерики, не прави глупости! — извика той, но едрият финландец вече беше изчезнал. Кристиан се спусна към прозореца и стигна точно навреме, за да види как Ерики се втурва в тълпата. От Ракоци нямаше никаква следа.

Но Ерики го беше хванал на фокус и не отместваше очи от него. Ракоци беше на петдесетина метра пред него, сви по „Рузвелт“ и изчезна. Ерики се втурна напред, стигна до ъгъла и видя руснака пред себе си. Ходеше бързо и целеустремено. Между тях имаше множество пешеходци, воят на клаксоните беше невъобразим. Ракоци заобиколи някакъв камион, спря да изчака преминаването на очукан фолксваген и се огледа. Видя Ерики веднага, тъй като финландецът се извисяваше поне с тридесет сантиметра над всички останали. Плю си на петите без никакво колебание, шмугна се в тълпата и се насочи към една от страничните улички. Ерики се втурна подире му. Пешеходците ги засипаха с ядосани ругатни, някакъв старец отлетя в калната канавка, блъснат от Ракоци.

Страничната улица беше тясна и покрита с нечистотии, тъмна, със спуснати кепенци на дюкяните. Няколко бавно клатушкащи се фигури се влачеха по средата на платното и изчезваха под многобройните арки и ниски сводове. Вонеше на урина и гниещи зеленчуци.

Ракоци имаше преднина от тридесетина метра. Свърна в някакъв тесен проход и събори временните жилища на няколко окаяни просяци, които го засипаха с ругатни. После смени посоката и хлътна в някакъв безистен, профуча през него, отново смени посоката, хлътна в друг тесен проход и изведнъж се закова на място. Дишаше тежко и забързано се оглеждаше. Отвсякъде го заобикаляха високи стени, беше попаднал в задънена уличка. Ръката му се спусна към автоматичния пистолет, но в същия момент забеляза някакъв нисък проход в една от стените и се насочи натам.

Стените на тясната уличка бяха толкова близо, че той можеше да ги докосне с разперени ръце. Някаква старица се беше навела над вадата с нечистотии и изсипваше нещо в нея. Ракоци я простря насред калдъръма с глава в нечистотиите на вадата и полетя напред. Други възрастни хора се притиснаха до стените да му направят път, обсипвайки го с проклятия. Окрилен от яростта, Ерики бързо скъсяваше разстоянието помежду им. Когато прескочи падналата старица, то беше по-малко от десет метра. Ракоци свърна в първата, също така тясна пресечка и светкавично дръпна зад себе си някаква паянтова платформа на уличен търговец, изправена до стената. Ерики не успя да спре, блъсна се в нея и се стовари с цялата си тежест върху прогнилите дъски. Замаян за миг, той изруга и скочи на крака. Ножът се озова в ръката му и той се втурна към следващия ъгъл.

Но в прохода нямаше никого. Ерики се подхлъзна и спря. Дишаше тежко и на пресекулки, цялото му лице беше обляно в пот. Макар че притежаваше остро зрение, той не виждаше почти нищо в мрака на проходчето. После очите му свикнаха с тъмнината и той видя малката арка в стената. Хлътна в нея с готов за битка нож. Озова се в малък вътрешен двор, покрит с едри груби плочи. Навсякъде имаше мръсотия, в дъното се очертаваше ръждясалият скелет на изоставен автомобил. Стените наоколо бяха прорязани от многобройни дупки за входове, много малко от тях имаха врати. Беше тихо и мрачно. От близката купчина нечистотии изскочиха плъхове и се шмугнаха в някаква дупка.

Над близката арка беше написано нещо на фарси, отворената врата под нея беше от дебели, обковани с желязо дъски, вътре потрепваше светлинката на свещ.

— Какво искаш?

Гласът долетя изотзад и космите на врата му настръхнаха. Но това не беше Ракоци, гласът беше с тежък акцент, въпросът беше зададен на английски.

— Кой си ти? — попита Ерики и се озърна.

— Какво искаш? — повтори гласът, все така скрит в непрогледния мрак.

— Аз… Аз гоня един човек…

— Няма го тук, върви си.

— Кой си ти?!

— Няма значение, върви си.

Бледото пламъче на свещта правеше мрака наоколо още по-непрогледен.

— Някой не мина ли оттук? — попита Ерики и отново безпомощно се озърна. — Някой, който да тича?

Отвърна му тих смях, после гласът каза нещо на фарси. Наоколо се разнесе шумолене и смях от много гласове, Ерики стреснато се извъртя.

— Кои сте вие?

Шумоленето продължи, някъде далеч капеше вода, въздухът вонеше, напоен с тежка, непозната миризма. Усети, че някой е почти до гърба му и отново рязко се извърна. Нямаше никого, под арката зад гърба му едва се очертаваше нощта. Потта се стичаше на вадички по лицето му. Той внимателно пристъпи към вратата, опря гръб на влажната стена, вече напълно сигурен, че Ракоци е тук. Обгърна го тежко мълчание.

— Защо не отговаряте? — попита Ерики. — Видяхте ли някого?

Тих смях.

— Върви си!

После отново мълчание.

— Защо се страхуваш? Кой си ти?

— Не е твоя работа кой съм аз, а тук се усеща само твоят страх! — Гласът беше все така тих и спокоен.

После добави нещо на фарси и наоколо отново се разнесе шумолене, примесено с приглушен шепот и смях.

— Защото никой иранец или читателя на Светата книга не би дошъл тук нито през деня, нито през нощта… Това може да стори само пълен глупак!

С периферното си зрение Ерики долови, че някой застава между него и светлината на свещта и вдигна ножа си.

— Ракоци?

— Това ли е името на мъжа, когото търсиш?

— Да… Той е тук, нали?

— Не.

— Не ти вярвам, който и да си!

Мълчание, последвано от дълбока въздишка.

— Добре, както е рекъл Бог. — После нещо на фарси, което Ерики не разбра.

В тишината се разнесе драскане на многобройни кибрити, пламнаха свещи и малки кандила. Ерики зина от изумление. Оказа се, че е застанал в средата на висока пещера с многобройни подпорни колони, сред които се валяха увити в парцали човешки тела. Стотици мъже и жени, по-скоро отвратителни остатъци от човешки същества, проснати на мръсни сламени рогозки или направо на пода. Към него се блещеха очи, почти изхвръкнали от кухините си, зееха страшни рани, размахваха се остатъци от крайници. Почти до краката му мърдаше някакъв полуразкапан старец и той уплашено отскочи настрана.

— Ние сме прокажени — проговори старецът, облегнат на близката колона. Приличаше на дрипав вързоп. Мръсен парцал прикриваше очите му, но въпреки това си личеше, че от лицето му не е останало нищо, освен две тънки устни. — Всички тук сме прокажени — повтори той и размаха остатъка от ръката си: — Да виждаш сред нас твоя човек?

— Не… Извинете ме — едва успя да промълви Ерики.

— Да те извиним ли? — засмя се страшният старец. — Всичко е в ръцете на Бога, всичко!

Ерики отчаяно искаше да се обърне и да избяга, но краката му бяха като вкопани в каменния под. Някой наблизо се прокашля — призрачен, страховит звук. Устата му неволно се разтвори и той запита:

— Кой си ти?

— Някога бях учител по английски, но сега съм омърсен, един от живите трупове… Така е пожелал Аллах… А ти си върви и благодари на своя Бог за милостта му!

Зашеметен, Ерики забеляза как остатъкът от ръката на стареца леко се поклаща и светлината в дупката започва да намалява. Разнесе се лек шепот и прокажените започнаха да гасят свещите, множество опулени очи без клепачи продължаваха да проблясват насреща му.

Озовал се на чист въздух, той с усилие на волята се удържа да не хукне. Чувствуваше се мръсен, обзе го желание веднага да захвърли всички дрехи и да скочи във ваната. А после да се търка, да се търка с четка и сапун, да се търка до кръв!

— Стига! — промърмори на себе си той. — Няма от какво да се страхуваш!

Сряда

14 февруари 1979 г.

27

Затворът Евин: 6,29 сутринта.

Затворът беше като всеки друг модерен затвор — мрачен, с високи стени.

Днес разсъмването беше доста особено, виделината на хоризонта — странно червена. Небето беше чисто и безоблачно, обещаващо хубав ден за пръв път от седмици насам, въпреки щипещия студ. Нямаше смог, въздухът беше кристалночист и прозрачен. Лек ветрец отвяваше встрани пушека на все още димящите развалини на коли и улични барикади, останали след снощните сражения между вече поелите законната власт Зелени ленти и попадналите извън закона лоялисти и левичари, обединили се с подозрителни бивши полицаи и военни. Освен тези развалини димяха и хилядите комини на техеранските жилища.

Малцината пешеходци боязливо извръщаха очи от тежката метална порта, разкривена и изтръгната от пантите си, ускоряваха крачка и бързаха да се отдалечат от погледите на Зелените ленти, които се мотаеха край нея. Уличното движение беше слабо. Поредният камион намали и спря пред портала за проверка. Каросерията му беше пълна със затворници и охрана. Временната бариера се вдигна и бързо се спусна отново, зад стените проехтя пушечен залп. Зелените ленти на пост край стените се протягаха и прозяваха.

С изгрева на слънцето се чуха и протяжните призиви на мюезините от минаретата, записани на касета и многократно усилени от високоговорителите. Стигнали до ушите на правоверните, те предизвикваха незабавна реакция — мъжете спираха, прекратяваха всякаква дейност и се обръщаха с лице към Мека за първата сутрешна молитва.

Яред Бакраван нареди да отбият встрани. Колата спря, пътниците й, включително шофьорът, слязоха и коленичиха. През по-голямата част от нощта Бакраван беше пътувал, тъй като искаше да стигне час по-скоро до своите влиятелни приятели и поддръжници. Новината за незаконното арестуване на Пакнури и неговия насилствен разпит бързо обиколи пазара. Всички изпаднаха в гняв, но не се намери никой, който да поведе хилядите търговци на протестна демонстрация. Яред получи много разнообразни съвети — да протестира лично пред Хомейни и министър-председателя Базарган, да не се явява в съда, да се яви, но да откаже да отговаря, да се яви и да отговаря на всички въпроси. Същевременно никой не прояви желание да го придружи, дори неговият най-близък приятел, един от най-известните адвокати на Техеран, който се кълнеше, че ще се изправи пред Върховния съд да го защитава в мига, в който това бъде необходимо. Затова той потегли на път само с жена си, сина си и трите си дъщери, които в момента се молеха на своите килимчета зад гърба му.

Той приключи молитвата и колебливо се изправи. Шофьорът веднага се зае да сгъва килимчетата. Яред потръпна. Тази сутрин се облече добре — дебело палто, хубав костюм, астраганена шапка, без никакви скъпоценности.

— Оттук ще вървя пеш — съобщи на останалите той.

— Не, Яред — възпротиви се със сълзлив глас жена му, без да обръща внимание на далечната стрелба. — По-добре е да се появиш като уважаван водач. Нима не си най-важният търговец в Техеран? Ходенето пеша не отговаря на твоето положение.

— Да, да, права си — съгласи се той и отново седна в колата — голям тъмносин мерцедес, поддържан в отлично състояние. Жена му — пищна матрона с безупречна прическа, скрита под тънко наметало, което се спускаше чак до визоновото й палто, седна до него и хвана ръката му. Гримът й беше леко повреден от сълзите. Синът му Мешанг също изглеждаше разтревожен, дъщерите му носеха плътни наметки, включително и Шаразад. — Права си, дано Бог накаже проклетите бунтовници! — добави той.

— Не се тревожи, татко — обади се Шаразад. — Бог ще те закриля, защото революционните гвардейци изпълняват заповедите на имама, а той е Божи наместник! — Гласът й звучеше уверено, но видът й беше толкова, разстроен, че Бакраван пропусна да я скастри, че нарича Хомейни имам.

— Да — кимна той. — Всичко е една ужасна грешка.

— Али Киа се закле в Корана, че министър-председателят Базарган ще прекрати тези безсмислици — каза жена му. — Закле се, че ще говори с него още снощи. Вероятно заповедите вече са… вече са там.

Снощи той заяви на Али Киа, че без Пакнури кредити няма да има, а ако той самият има неприятности, пазарът положително ще се разбунтува и всички средства, които текат към правителството, Хомейни, джамиите и самия Киа, незабавно ще секнат.

— Али няма да се провали — мрачно промърмори той. — Не би посмял да направи такова нещо, познавам много добре хората като него.

Колата спря пред портала. Яред Бакраван потръпна под хладните погледи на Зелените ленти и събра кураж.

— Няма да се бавя — рече той.

— Бог да те закриля — изхлипа жена му и го целуна. — Ще те чакаме тук, няма да мърдаме никъде! — Яред разцелува децата си и слезе от колата.

— Салаам — поздрави гвардейците той. — Аз съм… аз съм свидетел, призован от трибунала на молла Алиаллах Увари.

Началникът на караула пое личната му карта наопаки, хвърли й един кратък поглед и я предаде на онези, които можеха да четат.

— Той е от пазара — обяви младо войниче. — Това е Яред Бакраван.

Началникът равнодушно сви рамене.

— Покажи му къде да иде.

Войничето тръгна напред през разбития портал, Бакраван го последва. Когато бариерата се спусна зад гърба му, той усети как увереността го напуска. Тук, на малкото голо пространство, мръсно и запуснато, на крачка от мрачната сграда на затвора, беше пусто и тревожно. Въздухът вонеше от хилядите човешки същества, натикани в източното крило, сгушени едно до друго в опит да се предпазят от студа. Много от тях носеха офицерски униформи. Западната част на дворчето беше празна. На крачка от него се отвори висока врата със стоманени решетки и той пристъпи напред. Чакалнята беше пълна с хора, загрижени и уплашени мъже, които седяха по пейките или направо на пода. Някои бяха офицери, сред раздърпаните униформи Яред забеляза еполетите на полковник. Доста от лицата му бяха познати — известни бизнесмени, дворцови фаворити, администратори, депутати… Някои леко му кимнаха, в препълненото помещение изведнъж стана тихо.

— По-бързо! — раздразнено го подтикна гвардеецът — младеж с надупчено от шарка лице, после разбута хората пред гишето и се изправи пред отегчения чиновник: — Водя ти още един за негово превъзходителство молла Увари!

Чиновникът пое документите на Бакраван и небрежно махна с ръка.

— Сядай някъде, ще те повикат.

— Добър ден, ваше превъзходителство — любезно поздрави Бакраван, шокиран от грубостта му. — Кога ще стане това? Казаха ми да се явя рано сут…

— Когато Аллах пожелае! — отпрати го с нетърпелив жест чиновникът. — Ще те повикат!

— Но аз съм Яред Бакраван, представител на…

— Мога да чета, ага! — още по-грубо го прекъсна чиновникът. — Ще те повикат, когато имат нужда от теб! Иран вече е ислямска държава и законът за всички е един, независимо кой е богат и кой беден!

В следващия миг Бакраван беше избутан встрани от гишето от новопристигналите. С разтреперани от гняв крака той се обърна към чакалнята. В ъгъла някакъв мъж пикаеше в отдавна преливаща кофа, урината течеше по пода. Няколко души леко му кимнаха. Помещението непоносимо вонеше. Сърцето лудо блъскаше в гърдите му, мъжете на пейката пред него се сбутаха и му направиха място.

— Бог да ви благослови, ваши благородия — промърмори той и с благодарност се отпусна на твърдата дъска.

— Теб също, ага — отвърна един от тях. — Обвиняем ли си?

— Не, извикаха ме като свидетел — стреснато го погледна той.

— Свидетел пред съда на молла Увари?

— Да, ваше превъзходителство, точно така. Кой е той?

— Съдия… — промърмори мъжът, слаб и посивял, на около петдесет години, с изпито сбръчкано лице. — Революционен съдия. Никой не знае какво става, никой не знае защо е повикан, никой не познава този Увари… Знаем само, че е назначен лично от аятолаха и съди от негово име…

Бакраван надникна в очите на мъжа и видя неприкрит ужас.

— Ваше превъзходителство също ли е свидетел? — попита той, усещайки как нервите му се опъват до крайност.

— Да — кимна мъжът. — Само не мога да разбера за какво им е потрябвал един обикновен управител на пощенски клон като мен.

— Пощата е нещо изключително важно за всяко управление, вероятно имат нужда от съветите ви… Как мислите, дълго ли ще ни карат да чакаме?

— Иншаллах — отвърна мъжът. — Извикаха ме вчера след четвъртата молитва и оттогава чакам. Не ме пуснаха да се прибера у дома през нощта, казаха, че трябва да чакаме да ни повикат… — Пръстът му се насочи към кофата в ъгъла: — Това е единствената тоалетна… нощта беше ужасна… През цялото време… през цялото време стреляха… Според слуховете са били разстреляни още трима генерали и десетина офицери от САВАК…

— Петдесет-шестдесет — поправи го мъжът от другата страна на Бакраван, бавно излязъл от вцепенението си. — Ако не и повече… Затворът е претъпкан с хора, като дървеници в бедняшки сламеник. Преди два дни Зелените ленти разбиха портала, обезоръжиха стражата, пуснаха престъпниците навън и започнаха да пълнят килиите с местни граждани… — Гласът му се снижи до едва доловим шепот: — Тук има много повече хора, отколкото по времето на шаха, Аллах да го накаже, че ни изостави!… А Зелените ленти продължават да мъкнат хора, повечето почтени правоверни граждани… Смесват ги с разни федаини, с хора на Туде и друга паплач… — Гласът му се снижи още повече, Яред виждаше само бялото на очите му: — Казват, че новата власт с охота прибягва до мъчения… Щом сте тук, ще останете Бог знае докога, ваше превъзходителство… Храната е отвратителна, аз имам язва, но онова куче чиновникът не иска дори да чуе, че трябва да съм на постоянна диета…

В другия край на помещението настана блъсканица, вратата рязко отскочи и вътре нахлуха половин дузина Зелени ленти, които започнаха да си пробиват път сред тълпата с прикладите на пушките си. Зад тях се появи човек в офицерска униформа, заобиколен от още пазачи. Ръцете му бяха вързани отзад, но главата му беше гордо вдигната. Униформата му беше разкъсана и мръсна, от якичката му висяха полуоткъснати еполети на полковник. Бакраван зина от изумление, познал полковник Пешади, командир на военновъздушната база в Ковис, негов братовчед.

Повечето от чакащите също го познаха — Пешади беше изключително популярен след победоносното иранско нахлуване в Южен Оман преди няколко години, където разби комунистическите войски на Южен Йемен, като поведе лично танковия си батальон.

— Това не е ли героят от Дофар? — попита някой слисано.

— Да, той е…

— Бог да ни закриля! Щом и него са арестували…

Един от пазачите нетърпеливо блъсна Пешади в гърба, подтиквайки го да върви по-бързо. Полковникът рязко се извърна назад въпреки белезниците.

— Кучи син! — изруга той. — Не мога да ходя по-бързо, Господ да те убие!

Пазачът го изруга и рязко заби приклада в корема му. Полковникът изгуби равновесие и се строполи на пода, но и оттам продължаваше да ругае. Не млъкна и когато двама го вдигнаха под мишниците и го затътриха към празното пространство между високите стени в западната част на затвора. Ругаеше тях, Хомейни и фалшивите молли, въпреки че знаеше какво го очаква.

— Да живее шахът! — извика той и се изправи пред стената. — Няма друг Бог, освен… — Автоматен откос прекъсна последните му думи.

В чакалнята стана тихо, някой в ъгъла едва чуто ридаеше, един старец повърна. Бакраван не можеше да повярва на очите си, имаше чувството, че сънува ужасен кошмар. Вонящият въздух беше леден, но той се потеше и не можеше да си поеме дъх. „Умирам ли?“ — безпомощно се запита той и дръпна яката на ризата си. Някой леко докосна ръката му и той отвори очи. В първия момент не можа да разбере къде се намира, после видя лицето на дребничкия си съсед, сетивата му установиха, че е проснат на пода.

— Добре ли сте? — попита го човечецът.

— Да, да, мисля, че съм добре — тихо отвърна той.

— Припаднахте, ваше превъзходителство…

Ръце на хората около него му помогнаха да се изправи, той смотолеви някакви благодарности. Усещаше тялото си тежко като олово, очите му не виждаха нищо, сетивата му бяха притъпени.

— Слушайте — говореше човекът с язвата. — Това, което става тук, е повторение на Френската революция с гилотината и всичко останало… Само не мога да разбера как стана така, че на върха е Хомейни, а въпреки това стават такива ужаси!

— Той нищо не знае — поклати глава дребничкият човек. — Невъзможно е да знае и да позволява всичко това — той е свят човек, най-образованият аятолах!

Умората се спусна като плътна пелена над главата на Яред, той се облегна на стената и се предаде. Събуди го грубо разтърсване.

— Ставай, Бакраван! Викат те!

— Да, да — промърмори объркано той и с мъка се изправи. В лицето на гвардееца разпозна Юсуф, водачът на Зелените ленти, който го намери вчера на пазара. Запрепъва се след него, напусна претъпканата чакалня и излезе в коридора. Тук беше също така студено, от двете страни бяха наредени врати с шпионки, край тях стояха надзиратели с тежки студени погледи.

— Къде… Къде ме водите? — попита Бакраван.

— Спести си дъха, ще ти потрябва — отвърна през рамо Юсуф, после спря пред една врата, отвори я и го тикна вътре. Помещението беше тясно и претъпкано с хора. В центъра, зад гола дървена маса, седяха един молла и четирима младежи, пред тях имаше някакви хартии и дебел том на Корана. През малкото зарешетено прозорче под тавана проникваше весел слънчев лъч, под него се бяха облегнали въоръжени бунтовници.

— Яред Бакраван, търговец и лихвар — представи го Юсуф.

Моллата вдигна глава от списъка, който проучваше.

— А, Бакраван… Салаам.

— Салаам, ваше превъзходителство — колебливо отвърна Бакраван. Моллата беше около четиридесетгодишен, с черна брада и тъмни очи. Тюрбанът му беше снежнобял, робата — тъмнокафява и нова. Младежите от двете му страни бяха около двадесетгодишни, брадясали и зле облечени, пушките стърчаха зад столовете им. — С какво мога да ви бъда полезен? — попита той, опитвайки се да запази спокойствие.

— Аз съм Алиаллах Увари, назначен за съдия от Революционния комитет, тези мъже тук също са съдии. Този съд действува според Божиите закони и Светата книга. — Моллата говореше рязко, акцентът му издаваше казвински произход. — Познаваш ли Пакнури, известен с прозвището „Скъперника“?

— Да, ваше превъзходителство, но ако позволите… според конституцията и стария търговски закон…

— По-добре отговаряй само на въпросите! — рязко го прекъсна един от младежите, — нямаме време да слушаме речи! Познаваш ли го, или не?

— Да, да разбира се…

— Ваше превъзходителство Увари — обади се от вратата Юсуф. — Кого ще заповядате да доведа след този?

— Пакнури, после… — Моллата хвърли поглед на списъка пред себе си. — … после полицейски сержант Юфруди.

— Това куче беше осъдено от другия революционен трибунал снощи, а тази сутрин го разстреляха — обади се един от заседателите.

— Иншаллах — кимна моллата и задраска името в списъка. Всички над него вече бяха задраскани. — Тогава иди в килия 573 и доведи Хасан Турлак.

Бакраван почти проплака от ужас и отчаяние. Турлак беше известен писател и журналист, наполовина афганистанец, който смело и безпощадно критикуваше режима на шаха и беше лежал в затвора.

Небръснатият хлапак до моллата нервно почеса пубертетните пъпки по лицето си и попита:

— Кой е Турлак, ваше превъзходителство?

— Вестникарски репортер — прочете в списъка си моллата.

— Няма смисъл да го разпитваме — обади се друг. Несъмнено е виновен… Нали той беше казал, че Словото трябва да се промени, че Словото на Пророка не подхожда на действителността? Виновен е, разбира се!

— Иншаллах — кимна моллата и насочи вниманието си към Бакраван. — Пакнури… Той е лихвар, нали?

Бакраван с усилие на волята изхвърли Турлак от мислите си.

— Не, той никога не…

— Отпускал ли е заеми под лихва?

Стомахът на Бакраван се сви. Под тежестта на студените черни очи той направи отчаян опит да разсъждава.

— Да, но при едно модерно общество…

— Не пише ли в Корана, че лихварството противоречи на Божиите закони?

— Да, лихварството противоречи на Светия Коран, но в съвременното общество…

— Светият Коран е съвършен! Словото му е кристално ясно! Лихварството си е лихварство, законът си е закон! — Очите на моллата леко се присвиха: — Ти спазваш ли светия закон?

— Да, ваше превъзходителство, разбира се, че го спазвам!

— Придържаш ли се към петте основни задължения на исляма? — Говореше за нещата, които всеки правоверен е длъжен да прави: да произнася пет пъти на ден ритуалните молитви Шахада, доброволно да дава една десета от доходите си на църквата — данъка Закат, да пости от изгрев до залез-слънце по време на светия празник Рамадан, и накрая — да стане хаджия, т.е. поне веднъж в живота си да посети Мека.

— Да, ваше превъзходителство, само последното още не съм изпълнил… Не съм ходил до Мека…

— Защо? — попита пъпчивият. — Ти имаш повече пари, отколкото мухи върху конска фъшкия. С тези пари можеш ла си платиш билета за всеки самолет… Защо не си го сторил досега?

— Здравето не ми позволява — прошепна Бакраван и се помоли на Бога лъжата му да прозвучи убедително. — Не съм добре със сърцето…

— Кога за последен път си влизал в джамия? — попита моллата.

— В петък, бях в джамията на пазара — отвърна Бакраван. Наистина беше там, но не за молитви, а за делови преговори.

— А Пакнури? — попита друг от съдебните заседатели. — Той спазва ли основните изисквания на Корана?

— Вярвам, че ги спазва.

— Нищо подобно. Всички знаят, че не го прави, всички знаят, че е привърженик на шаха. Е?

— Той е патриот, който оказа финансова подкрепа на революцията и аятолах Хомейни, Аллах да го благослови. Години наред оказваше финансова подкрепа и на моллите, които…

— Но той говори американски, работил е за американците и шаха, помагал им е да крадат богатството на страната ни!

— Той е патриот и ако е работил с чужденци, го е правил за благото на Иран!

— Но когато шахът-сатана сформира незаконна партия, Пакнури влезе в нея и започна да служи на шаха като депутат в Межлиса, нали?

— Вярно е, беше депутат — призна Бакраван. — Но и там работеше за…

— Като депутат той е гласувал за тъй наречената „Бяла революция“ на шаха, с помощта на която джамиите бяха лишени от земя, жените получиха равни права с нас, бяха създадени граждански съдилища и държавно образование в противоречие със Светия Коран! — заплашително каза моллата.

„Разбира се, че е гласувал за нея — понечи да извика Бакраван, усещайки как потта се стича на едри капки по лицето и гърба му. — Всички гласувахме за нея, дори много молли и аятоласи! Нали шахът контролираше всичко — полиция, жандармерия, САВАК, армията? Нали повечето от земята беше негова собственост? Шахът беше въплъщение на върховната власт! Проклет да е, проклета да е неговата «Бяла революция» от шестдесет и трета година! Нали тя предизвика загниването на цялата държава и подлуди моллите, нали тя продължава да ни трови, а нейните «модерни реформи» предопределиха появата на този непознат дотогава аятолах Хомейни! Нима търговците не предупредиха хиляда пъти съветниците на шаха за подобна опасност?“

— Да или не?

Той се стресна и се прокле, че се бе унесъл в миналото, толкова ненужно в момента. „Съсредоточи се! — заповяда си той, обзет от паника. — Този прокажен кучи син се опитва да ти постави капан! Какъв беше въпросът му? Внимавай, защото от това зависи и собственият ти живот! Ах, да… за «Бялата революция»…“

— Емир Пак…

— Да или не, в името на Аллаха? — заповеднически го прекъсна моллата.

— Да, той наистина гласува за „Бялата революция“ като депутат в Межлиса…

Моллата въздъхна, младежите се размърдаха на столовете си. Един от тях се прозя, несъзнателно пусна ръка към слабините си и започна да се попипва.

— Ти депутат ли си?

— Не, подадох си оставката след заповедта на аятолах Хомейни…

— Искаш да кажеш заповедта на имам Хомейни?

— Да, да — объркано запелтечи Бакраван. — Подадох си оставката веднага след като имамът нареди… — Пропусна да добави, че всички си подадоха оставките по предложение на Пакнури, когато стана ясно, че шахът е решил да напусне страната и да предаде властта в ръцете на умерения, рационален министър-председател Бахтияр. „Не направихме това, за да узурпира Хомейни властта, това не влизаше в нашите планове!“ Много му се прииска да извика всичко това на глас, но знаеше, че то ще бъде равносилно на смъртна присъда. „Бог да убие американците, които ни продадоха, Бог да убие и генералите, които ни предадоха, Бог да убие и шаха, който е виновен за всичко!“ — Всички знаят, че аз съм твърд привърженик на имама, дано живее вечно! — високо добави той.

— Аллах да го благослови — рече моллата, останалите му запригласяха. — А ти, Яред Бакраван от пазара, ти практикувал ли си някога лихварство?

— Никога! — побърза да отговори Бакраван, макар че сърцето му се сви от страх. „Цял живот съм давал пари назаем, но лихвите ми винаги са били съвсем приемливи — помисли си той. — Освен това съм посредничил за прехвърляне на капитали от и в Иран, един изключително доходен бизнес, който винаги е бил напълно законен.“ — Аз… аз бях противник на „Бялата революция“ на шаха и правех всичко възможно да не…

— Шахът извърши престъпления срещу Бога, исляма, Светия Коран, срещу имама — Аллах да го пази, срещу шиитската вяра. Всички, които са му помагали, носят същата вина! — Очите на моллата се впиха в лицето му: — Какви престъпления си извършил срещу Бога и Неговото Слово?

— Никакви! — извика Бакраван, почти извън себе си. — Никакви, кълна се в името на Аллаха!

Вратата рязко се отвори. Влезе Юсуф, тикайки пред себе си Пакнури. Бакраван насмалко щеше пак да припадне. Ръцете на Пакнури бяха оковани с белезници зад гърба. Панталоните му бяха изцапани с изпражнения, предницата на сакото му беше залята с повръщано. Главата му се клатушкаше, косата му беше мръсна и разрошена, изглеждаше съвсем полудял. Когато видя Бакраван, лицето му се изкриви в гримаса:

— Ах, Яред, старият приятел и колега! И ти ли дойде да се присъединиш към нас в ада, твое превъзходителство? — Закиска се, после се овладя и добави: — Не е така, както съм си го представял… Дяволите още ги няма, няма ги и пламъците над казана с разтопено масло… Просто воня и липса на въздух, стоим прави един до друг и чакаме като сардели… не, като хайвер на сандвич… — Очите му се спряха върху моллата и се изпълниха с ужас: — Ти не си ли Аллах?

— Пакнури, ти си обвинен в престъпления срещу Бога — започна меко моллата. — Този свидетел срещу теб твърди, че…

— Да, да, аз извърших престъпления срещу Бога! — изпищя пронизително Пакнури. — Нали затова съм в ада? — Изведнъж се свлече на колене и лицето му се обля в сълзи: — Няма друг Бог, освен Бога, а Мохамед е пророк на Бога, който не съществува! — Рязко млъкна и вдигна нагоре разкривеното си лице: — Аз съм Аллах, а ти си сатаната!

Настъпилото тежко мълчание беше нарушено от един младеж:

— Той е богохулник, той е обладан от Сатаната. Призна, че е виновен, такава е волята на Аллаха!

Останалите кимнаха в знак на съгласие и моллата каза:

— Такава е Неговата воля!

Направи жест на един от пазачите, той пристъпи напред, помогна на Пакнури да се изправи и го изведе навън. Бакраван безмълвно гледаше след своя приятел, обезумял светкавично, просто за една нощ.

— А сега, Бакраван… — започна моллата, но Юсуф го прекъсна:

— Онзи Турлак чака отвън!

— Добре — кимна моллата и отправи хладен поглед към Бакраван. Всичко му стана ясно — съдбата му нямаше да бъде по-различна от тази на Пакнури! Кръвта зашумя в ушите му и той видя, че устните на моллата се движат, но не чу нито дума. Останалите очаквателно го погледнаха.

— Извинявайте, но не ви чух — глухо проговори той.

— Можеш да си вървиш, засега си свободен — повтори моллата. — Бог ще реши докога. — После хвърли нетърпелив поглед към един от стражите — висок и грозен тип, нехайно облегнат на стената. — Ахмед, изхвърли го оттук! — Очите му се извиха към Юсуф и той остро нареди: — След Турлак ще ми доведеш капитан Мохамед Дези, килия 917…

Бакраван усети, че го дърпат за ръкава, стана и излезе. В коридора политна и щеше да падне, но Ахмед го подхвана, облегна го на стената и неочаквано любезно каза:

— Поемете си дъх, ваше превъзходителство.

— Аз… Свободен ли съм? Мога ли да си вървя?

— Изненадан съм не по-малко от вас, ага — призна си пазачът. — Кълна се в Аллаха и неговия Пророк, че вие сте първият пуснат на свобода днес, независимо дали става въпрос за свидетели или обвиняеми!

— Няма ли малко вода?…

— Тук няма, но навън вода колкото щете. По-добре да излезете веднага… — Ахмед снижи глас и повтори: — По-добре веднага да се махате… Облегнете се на ръката ми.

Бакраван с благодарност се облегна на високия мъж и бавно пое по обратния път. Беше му трудно да диша, не виждаше нито задържаните в чакалнята, нито охраната. Ахмед разбута с рамо хората в коридора и излезе на откритото пространство в западната част на двора. Взводът за екзекуции беше на мястото си, пред войниците имаше трима мъже, здраво привързани към високите колове. Четвъртият стърчеше празен и при вида му Бакраван усети как червата му се отпускат и лепкава влага протича надолу по крачолите му.

— Побързай, Ахмед! — раздразнено подвикна началникът на войниците.

— Идвам, по волята на Аллаха — отвърна ухилен Ахмед и затътри към кола полуприпадналия Бакраван. До него безсмислено дърдореше и се кикотеше Пакнури, затънал в собствения си ад.

— Няма да се измъкнеш, мръснико! — процеди злобно Ахмед. — Всички чухме лъжите, които не се посвени от Бога да произнесеш! Всички те познаваме, знаем как действаш… Дори имама се опита да подкупиш с твоите пари, за да отървеш кожата! А откъде имаш тези пари, ако не от лихварство и кражби?!

Залпът не беше особено точен. Командирът на взвода нехайно се приближи до единия от осъдените и прекрати мъките му с револвера си, после пръсна главата на Бакраван.

— Не можах да го позная — сви рамене той. — Ето как лъжат вестниците, дори и със снимките си!

— Това не е Хасан Турлак — поясни Ахмед. — Той ще дойде след малко.

— Кой е тогава? — изненадано го погледна гвардеецът.

— Търговец — отвърна Ахмед. — Безбожен лихвар като всички търговци. Зная ги аз, цял живот блъсках там, баща ми преди мен също… А тоя тук беше най-богатият лихвар! Не зная много за него, но съм сигурен, че беше страшно богат! Освен това позволяваше на жените си да ходят разбудени, особено една от безбожните му дъщери, която идваше на пазара полугола, друсаше цици и въртеше задник, косата й се ветрееше… Шаразад. Шаразад се казва тая мръсница! Всички я кълняхме да не ни вкарва в изкушение, да не тревожи душите ни! — Почеса се в слабините, усещайки как се възбужда. — Господ да я убие, дано всички като нея се провалят в пъкъла! — Обърна се да си върви и подхвърли през рамо: — Този беше виновен за всички възможни престъпления!

— Но… — Командирът на взвода объркано погледна след него: — Беше ли осъден?

— Бог го осъди. Колът беше празен и ти извика да побързам. Такава е била волята на Аллаха. Аллах е велик, Аллах е велик! Сега отивам да ти доведа проклетия еретик Турлак!

28

В околностите на Бандар-е Делам: 11,58 по обед.

Настана време за обедната молитва и очуканият претоварен автобус, който отдавна не помнеше годините си, бавно отби край пътя и спря. Водени от един молла, който беше пътник като другите, всички мюсюлмани слязоха, простряха килимчетата си и започнаха да се молят на Аллах. Повечето от останалите пътници немюсюлмани също слязоха, с изключение на някакво индийско семейство, което предпочете да остане вътре и да пази местата си. Сред тях имаше арменци-християни, евреи-ориенталци, дори двама японци. И един-единствен самотен европеец.

Денят беше топъл и влажен, над земята висеше лека мараня от изпаренията на близкия Персийски залив.

Том Локхарт уморено се облегна на капака на кипналия мотор. Болеше го глава, боляха го мускулите и ставите. Това се дължеше както на принудителния му преход от Дез Дам, останал на повече от триста километра на север, така и на противното друсане в раздрънкания претъпкан автобус. По целия път от Ахваз, където беше успял да убеди Зелените ленти да го пуснат да се качи, той беше притиснат като сардела на тясната двойна седалка, на която освен него се бяха натикали един въстаник с препречена през корема пушка, бременната му жена и неколкомесечното им бебе. Между седалките, на място за не повече от десетина човека, стояха прави най-малко тридесет-четиридесет души. Останалите места бяха не по-малко претъпкани с мъже, жени и деца от всички възрасти. Въздухът смърдеше, от всички страни се бърбореше на всевъзможни езици и наречия. Багажниците над главите им, както и покривът на автобуса, бяха натъпкани с вързопи, кашони, щайги със зеленчуци и полумъртви пилета, дори, две мършави, зле хранени кози.

„Въпреки всичко имам страхотен късмет, че съм тук“ — помисли си той, вслушвайки се в напевните молитви.

Вчера преди залез се измъкна изпод малкия понтон едва след като чу моторите на своя 212 високо над главата си. Водата беше ледена и той неудържимо трепереше. Въпреки това не забрави да вземе автомата и преди да се насочи към къщата, провери дали е зареден. Вътре нямаше никого, в приятно бръмчащия хладилник, все още захранван от генераторите, имаше предостатъчно храна и напитки, въздухът беше затоплен. Свали дрехите си и ги просна да съхнат пред една газова печка, проклинайки с цялата си душа Валик, Селади и цялата им компания.

— Мръсни копелета! Какво им сторих, освен че се опитах да им спася кожата?!

Топлината и удобствата на къщата бяха примамливи, тялото му просто плачеше за почивка. Предната нощ в Исфахан почти не мигна. „Ще се наспя и ще тръгна на разсъмване — помисли си той. — Имам компас и горе-долу познавам пътя — трябва да заобиколя военновъздушната база, за която спомена Али Абаси, после да се насоча на изток, докато стигна главния път за Керманшах, Ахваз и Абадан. Там сигурно ще ме вземе някой, а може и да попадна на автобус… Или да тръгна още сега? Луната ще осветява пътя ми и така ще избегна евентуалния сблъсък с патрул, изпратен от базата… Али и Седали ненапразно се опасяваха, че може би сме били засечени… Но какво ще разправям, каква ще бъде легендата ми? Тъй или иначе ще се сблъскам с представителите на властта!“

Замисли се по този въпрос, докато си наливаше бренди със сода и си приготвяше нещо за хапване. Валик и останалите бяха отворили две половин килограмови кутии великолепен хайвер, които все още стояха полупълни на масата. Том ги омете с нескрито удоволствие.

Принудителният преход през планините беше тежък, но не чак толкова, колкото беше очаквал. Стигна до главния път малко след разсъмване и почти веднага го взеха минаващи по него корейски строителни работници, изпълняващи договор за изграждане на стоманодобивен завод в Керманшах. Чужденците в Иран задължително си помагаха, независимо къде се намират. Корейците пътуваха за летището на Абадан, откъдето щяха да се приберат в родината си.

— Много битки в Керманшах — обясниха му те на завален английски. — Всеки с пушка, иранци се убиват един друг… Всички луди, всички варвари… по-лоши от японци дори!

Оставиха го на автобусната спирка в Ахваз и той като по чудо успя да убеди касиера да му даде билет за следващия автобус до Бандар-е Делам.

Добре, а сега? Мрачно си спомни как изхвърли празните кутии от хайвера на боклука, после ги изрови обратно и ги закопа, а след това се върна в къщата и избърса както чашата, от която беше пил, така и дръжката на вратата. „Не си добре, трябва да си прегледаш главата! Кой ще се занимава с отпечатъци?… Вярно, но вчера бях обзет от манията да не оставям след себе си абсолютно никакви следи!

Ти си луд! Името ти стои върху разрешителното за полет от Техеран, на гърба ти тежи незаконното измъкване на Валик и семейството му, бягството от Исфахан и превозването на «врагове на народа»! Няма значение от кого се крият те — от САВАК или Хомейни! А как ще обясни Макайвър изчезването на хеликоптер с иранска регистрация, който каца в Кувейт или Багдад? И на кого може да поднесе евентуалните си обяснения?

Каква бъркотия, Господи!

А и Шаразад…“

— Не бива да се тревожиш, ага — прекъсна мислите му приятелски глас. — Всички сме в ръцете на Бога…

Беше моллата, любезен млад човек, който се беше качил в Ахваз заедно с жена си и трите си деца. През рамото си беше преметнал пушка.

— Шофьорът каза, че говориш фарси и си от Канада… — добави моллата.

— Така е, ага — отвърна Локхарт и се съсредоточи. Забеляза, че молитвата е свършила и всички се блъскат пред вратата на автобуса.

— Значи можеш да отидеш в рая, ако се окажеш достоен за него, както е казал Пророкът — усмихна се срамежливо моллата. — Не в нашата част от рая, но все пак там… Ти си първият християнин, с когото разговарям… Къде си учил фарси, в училище ли?

— И в училище, ага, но предимно с частни учители — отвърни Локхарт, вдигна пилотския сак, който беше взел за всеки случай със себе си, и застана на опашката пред вратата. Мястото му беше отдавна заето, край пътя клечаха и се облекчаваха последните пътници — мъже, жени и деца, наредени един до друг без никакъв свян.

— Ваше превъзходителство е в петролния бизнес? — попита моллата и застана на опашката до него. Хората отпред почтително се отдръпнаха да му сторят път. Успелите да се натикат в автобуса пътници вече се караха помежду си, част от тях викаха на шофьора да тръгва.

— Да, работя за вашата чудесна компания „Иран Ойл“ — отвърна Локхарт, усещайки с цялото си тяло как хората около него наострят слух, някои дори протягат врат, за да чуват по-добре. „Още малко — окуражи се той. — Летището не може да е далеч.“ Малко преди пладне успя да зърне един 212, който се появи откъм Залива и се насочи за кацане. Беше твърде далеч, за да види дали е военен, или граждански, но посоката му сочеше, че наблизо има летище. „Ще бъде прекрасно отново да се видя с Руди и останалите, а после да се наспя…“

— Шофьорът казва, че сте били на почивка близо до Керманшах?

— В Луристан, южно от Керманшах — уточни Локхарт и отново застана нащрек. После се зае да разказва историята, която вече беше съчинил пред касиера и Зелените ленти в Ахваз — те също бяха проявили любопитство да научат кой е той и къде отива. — Взех си една седмица отпуск и отидох да се покатеря в планините северно от Луристан… Там бях блокиран от дълбок сняг… Вие за Шираз ли пътувате?

Шираз беше последната спирка на автобуса.

— Да — кимна моллата. — Там е моята джамия, а и аз съм родом от Шираз… Елате, ще седнем заедно… — Той се настани до някакъв старец, взе едно от децата си на колене, прегърна пушката и направи малко местенце на Локхарт на ръба на седалката. Том неохотно се подчини. Никак не му се искаше да седи до този очевидно приказлив молла, който вероятно щеше да го засипе с въпроси, но същевременно беше благодарен, че може да седне. Автобусът бързо се пълнеше. Хората се блъсваха край него, опитвайки се да се натикат по-навътре. — Вашата Канада граничи с държавата на Големия Сатана, нали? — попита моллата.

— Канада и Америка имат общи граници — кимна Локхарт и усети как в устата му се насъбира слюнка. — Но огромната част от американския народ са хора, които вярват в Бога и се подчиняват на неговото слово.

— Да, но много от тях са евреи и ционисти! А евреите, ционистите и християните са врагове на исляма, следователно врагове и на Бога. Не е ли вярно, че евреи и ционисти управляват държавата на Големия Сатана?

— Ако имате предвид Америка, това не е вярно, ага…

— Вярно е, имамът го казва — поклати глава моллата и се накани да цитира Корана, но млъкна поради настъпилата в дъното на автобуса бъркотия. Един иранец бясно дърпаше за дрехата индиец с тюрбан на главата, очевидно решен да заеме мястото му. Индиецът смутено се усмихваше, но не помръдваше от мястото си. Той много добре знаеше обичаите — никъде не се пазят места, всеки има право над това, което заема в момента. Вдигна се невъобразима глъч, над която постепенно започна да доминира гласът на друг иранец, притиснат между хората на пътеката. Беше облечен в мазни парцали, в ръцете си стискаше карабина и гледаше надолу към двамата японци, успели да се сместят до някакъв кюрд с прошарена брада.

— Защо трябва да стоим прави, а местата да се заемат от чужденци неверници? — гневно попита той, после рязко насочи пръст към японците: — Хайде, мърдайте!

Те не се подчиниха, единият свали очилата си и любезно се усмихна на разгневения дрипльо. Онзи се поколеба, понечи да избухне, но се отказа и извика на шофьора:

— Тръгвай, за Бога!

Миг преди да сложи обратно очилата си, японецът улови погледа на Локхарт, усмихна се и леко кимна с глава.

Локхарт му се усмихна в отговор. Запознаха се в Ахваз, сред невъобразимата блъсканица пред вратата на автобуса.

— Дръжте се след нас, сър — беше го посъветвал единият от японците на съвсем поносим английски. — По време на върховото натоварване токийските влакове и автобуси са още по-зле!

После, с помощта на любезни усмивки и извинения, двамата сръчно се вмъкнаха в автобуса и намериха места в дъното. По време на обедното спиране си размениха няколко думи, от които стана ясно, че са инженери и се връщат от отпуск. Местоработата им е „Иран-Тода“.

— Аха, тръгваме, слава на Аллаха — рече моллата, видял, че шофьорът се качва.

Онзи тържествено включи на скорост и раздрънканата машина бавно се отлепи от мястото си.

— Следваща спирка — Бандар-е Делам! — обяви той. — Ако е рекъл Господ!

— Ако е рекъл Господ! — доволно повтори моллата, после се извърна към Локхарт и извика силно, правейки опит да надвие воя на уморения мотор: — Какво казвахте за Големия Сатана, ага?

Локхарт се направи, че не чува, и здраво стисна клепачи, но моллата нетърпеливо го побутна:

— Казвахте нещо за Големия Сатана, ага…

— Нищо, ага, нищо…

— Какво? Не ви чувам!

Съзнаващ, че е в опасно положение, Локхарт отвори очи и любезно отвърна:

— Нищо, ага. Пътуването е уморително, мисля да подремна…

— Как така нищо? — извика младежът, застанал прав над него. — Америка е отговорна за всичките ни беди! Ако не беше Америка, в целия свят щеше да има мир!

Локхарт се намръщи и остана със затворени очи, правейки безуспешни опити да изключи и слуха си. Много му се искаше да има по-лесен достъп до автоматичния пистолет, който намери в къщата на брега и който в момента се гушеше на дъното на сака му. Усети, че моллата отново го разтърсва.

— Преди да задремете, ага, моля отговорете на въпроса: не мислите ли, че светът ще бъде много по-добър без американското зло?

Локхарт сдържа гнева си и остана със затворени очи. Ново разтърсване, този път далеч по-грубо и идващо откъм пътечката.

— Отговори на негово превъзходителство! — извика в ухото му младежът.

Изведнъж му призля от тази примитивна антиамериканска пропаганда, която тровеше душите на един цял народ. Пребледнял от гняв, той отвори очи и рязко отблъсна ръката на младежа, после, извън себе си, извика на английски:

— Добре, молла, ще ти отговоря! По-добре да благодариш на твоя Аллах, че Америка съществува, защото без нея всички ние ще бъдем в разни концлагери или на два метра под земята! Ти, аз, тоя нещастник тук, а дори и любимият ви Хомейни!

— Какво?

Видя широко отворената уста на моллата и в същия миг осъзна, че говори на английски. Моментално се овладя и премина на фарси — ясно съзнаваше, че не може да предложи никакво логично обяснение на избухването си:

— Цитирах Светата Библия на английски — поясни той, после веднага превключи и продължи: — Цитирах Авраам, когато е бил много ядосан. Нали Авраам казва: „Злото завладява света под различни форми, всеки вярващ е длъжен да се бори с него, да се бори със злото докрай!“ Нали така казва Авраам?

— Моллата му хвърли странен поглед и отвърна с цитат от Корана:

— „… И каза Бог на Авраам: Аз ще те направя водач на човечеството, а Авраам отговори: И на моето поколение! А Бог каза: Моето благоволение не се простира над носителите на злото…“

— Съгласен съм — кимна Локхарт. — А сега трябва да видя в мислите си Бог — Единия Бог на Авраам и Мойсей, на Исус и Мохамед, да бъде благословено името Му! — Локхарт отново затвори очи и усети как блъска сърцето му. Всеки миг очакваше приклада на младежа да се стовари върху главата му, а моллата да нареди на шофьора да спре. Не разчиташе на никаква милост. Но секундите отлитаха и никой не го закачаше. Явно бяха решили да го оставят сам с предполагаемите му молитви.

Моллата въздъхна, принуден да стои притиснат до този неверник. „Как ли се моли един неверник — запита се той. — Какво казва на Бога? Ах, какви нещастници!“

Летището на Бандар-е Делам: 12,32 по пладне.

Колата на иранските ВВС профуча покрай сънливите часовои на портала. Зеленото знаменце на Хомейни плющеше на калника й. Пред фургона на Руди, който се използваше и за офис, тя рязко спря и вдигна облак прах. От нея излязоха двама безупречно облечени офицери, следвани от трима революционни гвардейци.

Руди Луц излезе да ги посрещне. Бяха капитан и майор. Той позна капитана и лицето му светна:

— Здравей, Хушан, тъкмо се чудех къде…

— Аз съм майор Казани от разузнаването на ВВС! — рязко и ядосано го прекъсна другият. — Хеликоптер от вашите отряди се опитва да напусне иранското въздушно пространство и отказва да се подчини на заповедите от земята! Какво ще кажете за това?

Руди объркано го погледна.

— Само един от моите хеликоптери в момента е във въздуха, повикан по спешност от контролната кула в Абадан — отвърна той.

— Каква е регистрацията му?

— ЕР-НХХ. Но какво става?

— И аз искам да знам — отвърна майор Казани, мина край него и влезе във фургона. Зелените ленти останаха навън. — Елате вътре, капитан Луц!

Руди се поколеба, после се настани зад бюрото си. Стената зад гърба му беше надупчена от куршуми, през дупките проникваше слаба светлина. Вторият офицер също влезе, следван от охраната, вратата се затръшна.

— Какъв е този НХХ — 206 или 212? — попита майорът.

— 206, но какво, за Бога…

— Колко 212 имате тук?

— Два… Вчера кулата в Абадан даде разрешение за полета на нашия хеликоптер, превозващ по спешност ранените след нападението на федаините…

— Да, знаем това. Знаем още, че сте помагали на гвардейците да ги пратите по дяволите и сме ви много благодарни! Кажете, капитане… дали регистрацията ЕР-НВС е на компанията С-Г?

Руди се поколеба за миг, после отвърна:

— Не мога да ви кажа веднага, майоре. Не разполагам със списъка на всичките ни машини, но мога да попитам в Ковис, стига да направим връзката… Вече цяло денонощие нямаме радиовръзка. Ще помогна с каквото мога, но кажете, моля, за какво става въпрос?

Майор Казани запали цигара и поднесе кутията на Руди, който отказа с поклащане на глава.

— Хеликоптер с регистрация ЕР-НВС, модел 212, който според нас принадлежи на вашата компания, снощи преди залез-слънце е прекосил иракската граница с неизвестен брой хора на борда. Без разрешение и без да се подчини на изричните заповеди по радиото за спешно приземяване!

— Нищо не зная за това — промълви Руди. Умът му бясно препускаше. Някой вероятно бе направил опит да емигрира. — Не е от нашите. Тук ние не можем дори да включим двигателите си без разрешението на кулата в Абадан.

— А как ще обясните регистрацията НВС?

— Може да е машина на „Гърни“, превозваща част от техния персонал, може да е на „Бел“ и всяка друга хеликоптерна компания. Напоследък е трудно, почти невъзможно да се попълнят предварително летателните планове… Вие знаете колко… колко нестабилни са радарите през последните две-три седмици…

— Нестабилни едва ли е най-точната дума — намеси се капитан Хушан Абаси, строен хубав мъж с тънки мустачки и тъмни очила. През последната година служеше в Харг и двамата с Руди се познаваха добре. — А ако все пак се окаже, че този хеликоптер е на вашата компания?

— В такъв случай сигурно ще има и съответното обяснение — отвърна Руди. — Сигурен ли си, че полетът е бил незаконен?

— Сигурен съм, че законните полети се осъществяват със съответните разрешения, а редовните самолети се подчиняват на правилника за въздушния трафик и не бягат извън границата! — отвърна Хушан. Единственото, в което не съм сигурен, е дали машината носеше знака на С-Г, прелетях прекалено далеч от нея.

Очите на Руди се присвиха. Хушан беше отличен пилот.

— Ти си тръгнал да ги прехващаш, така ли? — попита той.

— Бях водач на патрулната двойка изтребители.

Във фургона настъпи тежко мълчание, после Руди тръсна глава:

— Нали нямате нищо против да отворя прозореца, майоре? От цигарения дим ме боли глава.

— Ако този НВС се окаже хеликоптер на С-Г, някой ще страда далеч повече от главобол! — раздразнено рече майорът.

Руди отвори прозореца. „НВС положително е някой от нашите — помисли си той. — Но какво става, по дяволите? През последните няколко дни сякаш сме прокълнати! Първо тоя психопат Затаки, убийството на механика ни, после бедният Киаби, нападението на проклетите федаини вчера, които едва не ни затриха всичките и — раниха Джон Тайрър (дано е по-добре, горкият!), а сега и това!“

— Най-добре е да се опитам да получа връзка — уморено рече той и се върна на мястото си.

— Докъде на север действате? — попита майорът.

— При нормални обстоятелства не по-далеч от Ахваз — отвърна той и млъкна, за да вдигне слушалката на телефона за вътрешна връзка, който рязко иззвъня. Това му попречи да забележи бързите погледи, които си размениха офицерите. — Ало?

— Добре ли си? — прозвуча гласът на Фаулър Джойнс, старшия механик.

— Да, благодаря, няма нищо особено.

— Ако имаш нужда от помощ, викай, приятелче! Веднага ще долетим.

Постави слушалката и се извърна към офицерите с олекнало сърце. Откакто се справи с онзи Затаки, всичките му подчинени го третираха така, сякаш беше самият Анди Гавалан. А след отблъскването на атаката на федаините вчера дори Зелените ленти го гледаха с уважение и покорна готовност. Това не важеше единствено за управителя на базата Йемини, който продължаваше да му вгорчава живота.

— Да вървим да търсим връзка — въздъхна майорът и загаси цигарата си.

Влязоха в радиокабината. Йемини веднага започна да протестира, че не може да разреши радиовръзка без предварителното съгласие на местния, комитет, чийто представител бил, но майорът го побутна да се отмести и включи радиостанцията. Ковис обаче не отвърна на позивните.

— Такава е волята на Аллаха — въздъхна дежурният радист Джахан. — След мръкване връзките са малко по-стабилни, ага.

— Благодаря.

— Какво си въобразяваш, ага? — грубо извика Йемини. Гледаше с блеснали от омраза очи противните шахски униформи на двамата офицери. — Добре ще те подредя, да знаеш!

— Ах ти, кучи сине! — внезапно изрева майорът. Всички в помещението подскочиха, а Йемини се вцепени от изненада. — Ако продължаваш да ми пречиш, ще те предам на военен съд за неподчинение на заповедите на министър-председателя и самия Хомейни! Веднага изчезвай!

Йемини не чака втора покана и изчезна, последван от бурния смях на Зелените ленти.

— Да му счупя ли главата от ваше име, капитане? — попита един от тях.

— Не, благодаря — махна с ръка Хушан. — Той е важен тук толкова, колкото муха върху камилско лайно!

Майор Казани пуфтеше с цигарата си и замислено наблюдаваше Руди. Цялата база говореше как този германец беше спасил живота на Затаки, най-високопоставения гвардейски командир в областта.

Стана и се приближи до прозореца. Около колата му със зелено знаменце се мотаеха няколко одърпани въстаници. „Боклук, кучи синове — помисли си с омерзение той. — Нима се отървахме от американските окови и предателя шах, за да поставим живота си в ръцете на шепа пъпчиви молли, независимо че и сред тях има смели мъже!“

— Хушан, чакай ме тук — произнесе на глас той. — Ще ти оставя и двама души от охраната. Ще чакаш, докато осъществиш радиовръзката, а после ще пратя колата да те прибере.

— Слушам.

Майорът погледна Руди с твърд блясък в очите и бавно каза на английски:

— Искам да зная дали онзи НВС е машина на С-Г, къде е базата му, как се е озовал в този район и кой е бил на борда му!

След тези думи майорът излезе; не след дълго колата му вдигна прах към изхода. Хушан и Руди останаха сами.

— Е — усмихна се широко иранецът и подаде ръка: — Радвам се да те видя, Руди!

— Аз също — пое ръката му Руди и сърдечно я разтърси: — Все се питах какво ли е станало с теб…

— И дали не са ме очистили, нали? — засмя се Хушан. — Не трябва да вярваш на всички слухове, Руди. Всичко се подреди чудесно. След Харг изкарах известно време в Дошан Тапе, после ме прехвърлиха на абаданската база…

— После?

— После, когато Негово Ве… когато шахът напусна Иран, командирът на базата ни строи на плаца и заяви, че сме свободни от клетвата за вярност, дадена лично пред Негово… пред шаха. Даде ни дванадесет часа да решим дали да останем на служба, но добави, че „базата ще премине под командването на новото правителство при пълен ред и законност“. — Хушан се намръщи, после тихо добави: — Напуснаха малцина, предимно старши офицери… Ти какво би сторил на мое място, Руди?

— Щях да остана, разбира се. Родината си е родина.

— Точно така си помислих и аз — рече Хушан и нова сянка пробяга по лицето му. — След като научи решението ни, командирът повика аятолах Ахвази и официално се постави под негово разпореждане, после се оттегли и си тегли куршума… Намерихме бележка, в която пишеше: „През целия си живот съм служил на Мохамад Реза шах така, както баща ми е служил на неговия баща — Реза шах. Не мога да живея в служба на молли и политици, не мога да понасям вонята на предателството, която покри нашата земя.“

— Имал е предвид американците? — колебливо попита Руди.

— Според майора е имал предвид нашите генерали. А някои от нас са на мнение, че е имал предвид предателството срещу исляма.

— От Хомейни? — попита Руди, внезапно обзет от чувството, че под познатото лице на приятеля му се крие непознат човек, който се опитва да го вкара в капан. Но в какъв капан?

— Подобна мисъл е чисто предателство — отвърна Хушан и нещо в гласа му накара Руди да застане нащрек. — Страхувам се за Иран, Руди. Ние сме твърде апетитен залък за всяка от двете суперсили, всичките ни съседи ни мразят и ни завиждат…

— Но вашата армия е най-многобройната в района на залива, а и най-добре въоръжената — възрази Руди и се насочи към малкия хладилник, вграден в стената. — Искаш ли да си разделим една ледена бира?

— Не, благодаря.

Обикновено си поделяха по една бира и го правеха с особено удоволствие…

— Да не си на диета? — учуди се Руди.

— Не — поклати глава капитанът. — Отказах всякакъв алкохол… Това е моят дар за новия режим.

— Тогава ще пием чай, също както някога — рече Руди, без да му мигне окото, влезе в кухнята и сложи чайника на печката. Но умът му усилено работеше. „Хушан наистина се е променил! Но и ти би се променил на негово място — нима в Германия не бяхме също толкова объркани, когато страната ни се оказа разделена на две?“ — Как е Али? — подметна през рамо той. Али беше по-големият обожаван брат на Хушан, пилот на хеликоптер. Руди никога не беше го виждал, но Хушан непрекъснато говореше за него, разказваше с подробности похожденията му из Париж, Рим и Техеран в доброто старо време. Ех, наистина бяха славни времена!

— Али е добре както винаги! — отвърна с доволна усмивка Хушан. Веднага след заминаването на шаха двамата братя бяха провели тайно съвещание и бяха стигнали до единодушното заключение, че трябва да останат на местата си. — Все още сме елитни бойци, Европа тепърва ще научи за нас! — гордо добави той, надявайки се да има поне една десета от успехите на брат си.

Водата завря и Руди запари чай.

— Ще имаш ли нещо против, ако ми обясниш по-подробно за този хеликоптер? — попита той, след като предварително надникна в съседното помещение, за да се увери, че са сами.

— Какво искаш да знаеш?

— Просто какво се е случило, Хушан помълча, после тихо започна:

— Бях командир на патрулна двойка. По радиото ни съобщиха да прехванем хеликоптер, който се промъква ниско над нашия район. Беше цивилна машина, която действително следваше релефа на местността и се движеше по посока на границата, над района на Дезфул. Не отговаряше на радиопозивните нито на фарси, нито на английски. Когато ми се стори, че различавам емблемата на С-Г, аз натиснах спусъка, просто предупредителен изстрел. Но онзи изобщо не реагира, само рязко смени посоката и се насочи на юг. Партньорът ми също пусна един предупредителен ред, но хеликоптерът продължи да бяга.

Хушан присви очи, припомняйки си обзелото го приятно напрежение. Напрежение на ловец, преследващ дивеч, което изпитваше за пръв път. Ушите му отново се изпълниха с приятното свистене на реактивните двигатели, с точните движения на ръцете, автоматически изпълнили долетялата в ефира кратка заповед: „Пригответе ракетите!“

Натисна спусъка и хеликоптерът се размина на косъм с ракетата, разклати се като морско конче и продължи пътя си. Партньорът му стреля след него и също не улучи. И двете им ракети бяха от типа „въздух-въздух“, без реагиращи на топлината сензори за самонасочване. Хеликоптерът прекоси границата и вече се намираше на чужда територия. „Но не и в безопасност — стисна зъби Хушан. — Няма да се измъкнеш от възмездие!“ Направи остър завой над тромавата машина и я засипа с дълъг откос на бордовата картечница. Стори му се, че вижда уплашени лица по илюминаторите, но в следващия миг хеликоптерът избухна в пламъци и падна като камък на земята. При втория кръг видя само дълъг стълб дим. Само това беше останало от противника… Това и изпитаното удоволствие.

— Направих го на решето — каза на глас той. — Свалих го!

Руди се обърна с гръб, за да прикрие изумлението си. Досега имаше чувството, че този НВС е успял да се измъкне, независимо кой е летял на него.

— Нямаше… Нямаше оцелели, така ли? — попита той.

— Не, Руди… Взриви се във въздуха — отвърна Хушан пресилено равнодушно. — Това беше първото… първото ми бойно кръщение. Нямах представа, че ще е толкова трудно!

„Особено когато противникът е беззащитен — помисли си Руди, обзет от гняв и отвращение. — Ракети и бордови картечници срещу беззащитна и тромава машина! Но заповедите са си заповеди, очевидно хеликоптерът е бил в нарушение, който и да е летял с него. Аз положително бих се подчинил на заповедта и бих кацнал! А какво бих сторил на мястото на Хушан? Ако летя на германски прехващан и неизвестен хеликоптер се опитва да премине границата? Чакай, чакай! Дали Хушан не го е свалил над иракска територия? Няма да ги питам. Никога не би си признал подобно нещо.“

Свали чайника от огъня и разсеяно погледна през прозореца. Пред оградата тъкмо спираше очукан автобус, от него слезе висок мъж. За момент той не го позна, после нададе радостен вик и се втурна навън, като подхвърли на младия иранец:

— Извинявай!

Срещнаха се точно пред портала под любопитните погледи на Зелените ленти.

— Том! Страшно се радвам, Том! Защо не съобщи, че идваш? Как е Жан-Люк, как са хората в Загрос?

Беше толкова щастлив от срещата, че в първия миг пропусна да забележи умората на Локхарт и мръсните му, покрити с дебел слой прах дрехи.

— Имам да ти казвам куп неща, Руди — промълви Локхарт. — Куп неща, но в момента направо съм труп! Трябва ми малко чай и една хубава възглавница!

— Как не! — засмя се широко Руди. — Хайде, идвай, ще отворя последната си бутилка уиски, скрита толкова дълбоко, че дори сам не помня къде е! — После очите му пробягаха по фигурата на Том и той най-сетне си даде сметка за състоянието му. — Но какво ти се е случило, по дяволите? Видът ти е такъв, сякаш някой те е влачил из трънаците в задния двор!

Преди да отговори, Локхарт хвърли бегъл поглед към часовите, които с интерес наблюдаваха и слушаха.

— Нищо, Руди, нищо… Нека първо се измия, а?

— Разбира се. Иди в моя фургон — промълви Руди и закрачи редом с Локхарт. Никога досега не беше го виждал толкова изтощен и остарял. Сякаш беше преживял аварийно кацане и едва беше отървал кожата…

Йемини гледаше към тях от прозореца на канцеларията си. Фоулър Джойнс и другият механик бяха спрели работа и се насочваха към тях. В далечния край на лагера се появи стройната фигура на Хушан и… в главата на Руди внезапно се появи ужасната догадка.

— Господи! — простена той. — Не си летял с НВС, нали?

Локхарт се закова на мястото си и лицето му побеля.

— Откъде знаеш, по дяволите?!

— Но той каза, че го е направил на решето и го е свалил! Как тогава си оцелял?

— На решето ли?! — простена Локхарт. — Кой каза това?

Руди спаси положението благодарение на бързите си рефлекси и леко се извърна с гръб към фургона.

— Иранският офицер зад нас… Не се обръщай, за Бога!… Той е летял на изтребителя Ф–14, който е свалил хеликоптера! — На лицето му се появи стъклена усмивка, ръката му сграбчи ръкава на Локхарт и го задърпа към най-близкия фургон, стараейки се това да не личи прекалено. — Можеш да се наспиш в бърлогата на Джон Тайрър! — каза на висок глас той с пресилена веселост, затвори вратата зад гърба им и напрегнато прошепна: — Хушан каза, че е свалил НВС близо до границата с Ирак вчера на залез-слънце! Ти как успя да се спасиш? Кой беше на борда? Бързо! Казвай бързо!

— Аз не летях тази последна отсечка, просто не бях в хеликоптера… — отвърна Локхарт тихо, опитвайки се да съобразява. — Оставиха ме край Дез Дам и оттам…

— Дез Дам ли? Какво си правил чак там, по дяволите. Кой те остави?

Локхарт се поколеба. Всичко се развиваше прекалено бързо.

— Не зная дали… не зная дали да ти кажа, защото…

— За Бога, Томи? Те разследват случая с този НВС и ние трябва да направим нещо веднага! Кой беше на борда?

— Иранци, които бягаха… Началници на ВВС от Исфахан — генерал Селади, осем полковници и майори от базата в Исфахан, не им зная имената… Генерал Валик, жена му и… — топка се сви в гърлото му и той едва успя да добави: — … и двете им деца…

Руди стоеше вцепенен. Беше чувал за Ануш и дечицата, няколко пъти се беше срещал и разговарял с Валик.

— Ужасно, ужасно! — шепнеха почти беззвучно устните му. — Какво трябва да казвам сега?

— За какво?

Думите се заизливаха като порой от устата му:

— Майор Казани и Хушан… дойдоха само преди половин час… Майорът си отиде, но нареди да разберем дали НВС принадлежи на С-Г, къде е базиран и кой е бил на борда. Заповядаха ми да се свържа с Ковис и да поискам тези сведения. Хушан ще слуша какво си говорим, а той съвсем не е глупак… Освен това е сигурен, че е видял емблемата на компанията на борда на хеликоптера, преди да го взриви… Ковис ще съобщи, че машината е наша, оттам ще се свържат с Техеран и това означава край… край на всичко!

Локхарт се отпусна на едно от закованите в пода легла.

— Предупредих ги! Предупредих ги! — заповтаря той и мрачно заклати глава. — А аз какво ще правя сега, по дяволите!

— Трябва да измислим нещо! Може би ще… На вратата се почука и двамата замръзнаха.

— Капитане, аз съм — Фоулър… Донесох малко чай, може би Том ще си пийне.

— Благодаря, Фоулър, само за момент… — Гласът на Руди се снижи до шепот: Каква е легендата ти, Томи? Имаш ли изобщо такава?

— Докато пътувах насам, не можах да измисля нищо по-добро от историята, че съм бил на планинска ваканция в Луристан, южно от Керманшах — отвърна Локхарт. — Там съм бил блокиран от силен снеговалеж, останал съм в някакво селце и току-що съм успял да се измъкна.

— Не е лошо. А коя е твоята база?

— Загрос — отвърна Локхарт и сви рамене.

— Добре. Някой искал ли ти е документи за самоличност?

— Да. Касиерът в Ахваз и двама-трима от тамошните Зелени ленти…

— Отлично — каза Руди и отвори вратата.

Във фургона нахлу Фоулър Джойнс с поднос в ръце.

— Как си, Томи? — усмихна се широко той с беззъбата си уста.

— Радвам се да те видя, Фоулър. Още ли псуваш?

— Не толкова цветисто като Ефър Джордан… Как е старото ми приятелче?

Умората обви Локхарт с плътната си завеса и той безсилно се облегна на тънката стена. Загрос, Ефър Джордан, Родригес, Жан-Люк, Скот Гавалан и всички останали сякаш бяха на светлинни години от него.

— Все още не сваля старото таке от главата си — отвърна с усилие той и с благодарност прие чашата чай — сладък, силен и допълнен с кондензирано мляко. Най-освежителната напитка в света! „Какво каза Руди? Трябва да се измисли нещо…“ Усети как го заливат вълните на съня… Шаразад…

Руди разказа набързо на Фоулър измислената история на Локхарт и нареди:

— Трябва да я разпространиш!

— Туризъм, така ли? — намигна механикът. — Томи Локхарт и туризъм? Сам, без половинката, за която му се къса сърцето? Хайде стига, Руди! Да не си превъртял!

Руди му отправи тежък поглед.

— Добре, добре, приятел! — вдигна ръка Фоулър и се извърна да каже нещо на Локхарт, но той вече дълбоко спеше с лице, посивяло от изтощение. — Пресвета Де… — Умните сини очи, потънали дълбоко в обветреното лице на механика, се извърнаха към Руди и той каза с напълно променен глас: — Ще направя каквото искаш, Руди! Само след час тая история ще бъде достоверна като Божието слово!

Миг преди вратата да се затвори зад гърба му, Руди зърна Хушан, който продължаваше да стои пред фургона. Очите му се върнаха на Локхарт. „Горкичкият Том! Какво ли е правил в Исфахан? Каква ужасна бъркотия, Господи! Ами аз какво да правя?“ Взе внимателно чашата от ръцете на Локхарт, но канадецът стреснато подскочи.

За миг Том не знаеше дали е буден, или сънува. Сърцето му лудо блъскаше, главата му щеше да се пръсне. Отново се озова на ръба на язовира, изправеният насреща му Руди изведнъж се превърна в Али и той не знаеше дали да скочи отгоре му, или да се гмурне във водата, искаше да изкрещи: „Не стреляй, не стреляй, за Бога!…“

— Господи, взех те за Али! — промърмори той, после тръсна глава и добави: — Извинявай, вече съм добре. Няма за какво да се тревожиш.

— Али?

— Пилотът. Онзи, който пое управлението на НВС… Али Абаси, наредиха му да ме убие… — Полузаспал, Локхарт разказа всичко, което се беше случило на онзи далечен бряг, после видя как лицето на Руди стана бяло като вар: — Какво има?

Руди насочи палец навън.

— Това е брат му — Хушан Абаси… Същият, който е свалил хеликоптера…

29

Техеран: 4,17 следобед.

Двамата бяха в таванската канцелария на С-Г и напрегнато наблюдаваха телексния апарат.

— Хайде, за Бога! — промърмори Макайвър и нетърпеливо погледна часовника си. Самолетът щеше да пристигне в пет и половина. — Скоро трябва да тръгваме, Анди. Човек никога не знае в какво задръстване може да попадне тук!

Гавалан унесено се поклащаше в старото поскърцващо кресло.

— Джени още я няма — отвърна той. — Ще тръгнем веднага щом се прибере. В най-лошия случай ще се обадя в Абърдийн от Ал Шаргаз.

— В случай че Джони Хог успее да се промъкне през въздушния контрол над Киш и Исфахан и в случай че разрешителното от Техеран още важи! — напомни му Макайвър.

— Тоя път ще кацне! — усмихна се уморено Гавалан. — Имам чувството, че нашият скъп молла Техрани много иска да има нови очила, дано Джони не е забравил да ги вземе!

— Дано!

Днес за пръв път комитетът ги допусна в сградата. По-голямата част от деня премина в разчистване и задействуване на генератора, който естествено беше останал без капчица гориво. Почти в секундата, в която телексът получи захранване, печатащото устройство побесня:

„Спешно! Моля потвърдете, че телексът ви работи, имам спешно съобщение за шефа. Той още ли е в Техеран? Съобщението е под код ЕЙВИСЯРД.“

Телексът беше от Елизабет Чен в Абърдийн, а ЕЙВИСЯРД бе рядко използван секретен код на компанията, който означаваше, че съобщението трябва да бъде получено лично от Макайвър и да бъде скрито от очите на всички останали сътрудници. Четири пъти се опитва да се свърже с Абърдийн и най-накрая успя. Сега чакаше обратната връзка.

— Добре поне, че все още не сме изгубили нито една машина — въздъхна тежко Гавалан.

— И аз това си мислех — изпъна рамене Макайвър. — Имаш ли представа какво налага използуването на ЕЙВИСЯРД?

— Не — отвърна Гавалан и с тъга си помисли за истинския ЕЙВИСЯРД — прекрасния замък, в който беше прекарал толкова щастливи години с Кати. „Не мисли за Кати в такъв момент! — заповяда си той. — Не мисли!“

— Мразя тия проклети телекси! — промърмори ядосано Макайвър; — Винаги нещо заплитат! — Причината за раздразнението му беше по-скоро снощният скандал с Джени, която упорито отказваше да замине със 125, а също и тревогата му за изчезналия без следа Том Локхарт. Като капак и днес на работа не се появи никой от служителите иранци, в офиса дойдоха само двама пилоти. Макайвър нареди на Петикин да бъде на разположение и освободи Ногър Лейн, който се мота около тях до обед, очевидно чудейки се какво друго да прави. Той докладва, че полетът му с моллата Техрани, шест гвардейци и пет жени преминал нормално.

— Мисля, че нашето приятелче моллата утре пак ще иска да се повози — заключи Лейн. — А днес точно в пет и четвърт ще ви чака на летището.

— Добре, Ногър, иди да смениш Чарли — нареди му Макайвър.

— Хайде стига, Мак, стига, приятел! Цяла сутрин работих като вол, извън всякакви графици! А Паула все още е в града!

— Тя може да бъде тук и следващата седмица, „приятел“! — подигра го Макайвър. — Това обаче не означава, че ще въртиш опашка край нея. Хайде, отивай да смениш Чарли! Искам да попълниш всички полетни документи до днешна дата, а кажеш ли още една дума, ще ти подпиша назначението за Нигерия!

После останаха да чакат с ясното съзнание, че телексните връзки се осъществяват частично по телефонната мрежа.

— Купища жици ни разделят от Абърдийн — промърмори нетърпеливо Макайвър.

— Тръгваме в момента, в който дойде Джени — повтори Гавалан. — Няма да се прибера в Абърдийн, преди да я настаня както трябва в Ал Шаргаз. Но и ти трябва да продължаваш да настояваш за нейното заминаване!

— Как не! — въздъхна Макайвър. — Аз зная, ти знаеш, целият проклет Иран знае, че е време за евакуация, само тя отказва да го признае!

— Жени! — дипломатично въздъхна Гавалан. — Нещо друго, което да искаш от мен?

— Не — поклати глава Макайвър. — Начинът, по който притисна последните ни двама партньори, беше напълно достатъчен.

Гавалан беше успял да ги открие — Мохамед Сиамаки и Туриз Бахтияр — един от множеството богаташи от рода Бахтияр, окупирали висшите ешелони на властта в Иран, включително и министърпредседателското кресло. Гавалан успя да им измъкне пет милиона риала в брой — малко над шестдесет хиляди долара, троха в сравнение с това, което им дължаха партньорите, но все пак нещо. Двамата иранци обещаха да внасят определени суми всяка седмица срещу написана на ръка разписка, в която Гавалан обещаваше „да ги подкрепи финансово в чужбина, ако това се наложи, и да им осигури място на борда на 125, също в случай на нужда.“

— Добре, но къде е Валик, как мога да се свържа с него? — попита ги накрая Гавалан, без да се издава, че знае всичко за бягството му.

— Вече ви казахме — на почивка със семейството си! — отсече Сиамаки, груб и арогантен както винаги. — Ще се свърже с вас в Лондон или Абърдийн, след като се оправим с бъркотията с банковите ни сметки на Бахамските острови.

— Те не са само ваши, а и наши, драги партньоре! — напомни му с твърд глас Гавалан. — Става въпрос за почти четири милиона долара, които ни дължите за вече свършена работа, отделно от вноските за изплащане на хеликоптерите, които бавите прекалено дълго!

— Ако банките работеха, вие щяхте да получите всичките си пари! Не ние сме виновни, че подлите съветници на шаха разрушиха тази страна! Нямаме никаква вина за тази катастрофа! А що се отнася до дълговете ни, нима забравихте как в миналото си плащахме всичко навреме?

— Не съм забравил. С шест месеца закъснение, но все пак плащахте. Но я ми кажете, скъпи приятелю, как възнамерявате да действате в случай, че всички съвместни предприятия бъдат закрити, както спомена моллата Техрани?

— Ще бъдат закрити някои съвместни предприятия, Гавалан, а не всички. Вашата информация е доста неточна и преувеличена. Ние имаме разрешение веднага да възобновим своята дейност и да сменим екипите по сондажите в момента, в който пристигнат новите. Петролните полета трябва час по-скоро да възобновят производството си. Няма проблеми. Но за сигурност ще извършим известни промени в състава на управителния съвет. Утре моят братовчед — министърът на финансите Али Киа, ще присъства на заседанието…

— Чакайте! — прекъсна го Гавалан. — Според договора всяка промяна в състава на управителния съвет трябва предварително да бъде съгласувана с мен!

— Тази власт вече я нямате, съветът гласува в този смисъл. Ако желаете да оспорвате това решение, можете да го сторите на следващото заседание в Лондон. Но при създалите се обстоятелства промяната е полезна и необходима. Министър Киа ни даде уверения, че ще бъдем поставени при особени данъчни облекчения… Естествено неговите хонорари и процент ще бъдат за сметка на вашата печалба…

Гавалан се опита да не гледа проклетия телекс, но му беше трудно да го стори.

— В един момент всичко изглежда наред, после нещата отново се объркват — изпъшка той.

— Така е, Анди — поклати глава Макайвър. — Но… Изведнъж млъкна, тъй като телексът остро прещрака и двамата се втренчиха с надежда в него. Но машината остана безмълвна и от гърдите им се изтръгнаха проклятия.

— Добера ли се до Ал Шаргаз, ще мога да позвъня в офиса и да разбера за какво става въпрос — рече Гавалан и се извърна към вратата, която рязко се разтвори. За тяхна изненада на прага застана Ерики, с когото се бяха разбрали да се срещнат направо на летището. На лицето му грееше обичайната усмивка, но зад нея прозираше загриженост.

— Здрасти, шефе, здрасти, Мак.

— Здрасти, Ерики, какво става? — погледна го дружелюбно Макайвър.

— Малка промяна в плановете. Двамата с Азадех трябва да отидем първо в Табриз.

Снощи Гавалан им бе предложил незабавно да напуснат Иран:

— Идвате с мен още утре, а в Лондон ще се опитаме да оправим документите на Азадех, става ли?

— Какво налага промяната, Ерики? — попита го сега той. — Да не би Азадех да се страхува да напусне Иран без редовни документи?

— Не. Преди един час получихме… по-скоро аз получих бележка от баща й. Ето, прочетете я. — Ерики я подаде на Гавалан и Макайвър се приближи да й хвърли един поглед.

„До капитан Йоконен от Абдула хан. Настоявам дъщеря ми Азадех незабавно да се върне тук и моля да й дадеш съответното разрешение.“ Отдолу имаше подпис: „Абдула хан“, а на обратната страна посланието беше повторено на фарси.

— Сигурен ли си, че това е неговият почерк? — попита Гавалан.

— Азадех е сигурна, освен това познава лично пратеника. Човекът не каза нищо повече, само добави, че в района се водят тежки боеве.

— Изключено е да стигнеш дотам с кола — рече Макайвър и се извърна към Гавалан. — Може би нашият молла Техрани ще издаде разрешение за полет? Според Ногър е бил като послушно кученце след тазсутрешния полет… Можем да качим допълнителни резервоари на машината 206 на Чарли. Ерики може да лети на отиване, а хеликоптера ще върне Ногър или някой от другите… Какво ще кажеш?

— Даваш ли си сметка на какъв риск се излагаш, Ерики? — попита Гавалан.

— Да — кимна Ерики. Все още не беше им казал за убийствата при бягството си заедно с Чарли Петикин.

— Обмислил ли си всичко, което преживя? Ракоци, патилата ви край пътя, състоянието на самата Азадех? Можем да пратим само Азадех, а ти да заминеш още днес със 125. Нея ще я качим в неделя…

— Хайде стига, шефе. Нито ти, нито аз бихме постъпили по този начин… Освен това аз не бих… никога не бих я оставил сама!

— Разбира се, но трябваше да ти посоча и тази възможност. Добре, ти ще имаш грижата за допълнителните резервоари, а ние ще се заемем с разрешителното. Предлагам да се върнете по най-бързия начин и да напуснете страната в събота на борда на 125. И двамата! Може би няма да е зле да заминеш някъде по-далеч — Австралия, Сингапур или Абърдийн, ако там не е прекалено студено за Азадех. Ще ми съобщиш по-късно какво си решил. — Гавалан се изправи и жизнерадостно му подаде ръка: — Приятно прекарване в Табриз!

— Благодаря — кимна Ерики, поколеба се за момент, после попита: — Някакви новини от Том Локхарт?

— Все още нищо. Не можем да се свържем нито с Ковис, нито с Бандар-е Делам… Защо, Шаразад ли се притеснява?

— Нещата са по-сериозни. Баща й е в затвора Евин…

— Боже Господи! — ахна Макайвър. Усмивката на Анди Гавалан бавно се стопи. И двамата знаеха какво става там. — Защо?

— За разпит. Никой не знае по какъв въпрос, нито пък колко дълго ще го държат…

— Дано да е само за разпит… — проточи притеснено Гавалан. — Какво се е случило, Ерики?

— Преди около половин час Шаразад се прибра у дома потънала в сълзи. Снощи група Зелени ленти прибрали емир Пакнури, ако си спомняте, това е бившият й съпруг, прибрали го направо от пазара, а на Бакраван наредили тази сутрин да се яви на разпит. Тръгнали на разсъмване, цялото семейство. Чакали до два часа на обед и щели да продължат да чакат, но Зелените ленти ги изгонили…

В стаята се възцари тежко мълчание.

— Мак, опитай Ковис — примоли се след малко Ерики. — Накарай ги да се свържат с Бандар-е Делам… Том все ще знае нещо за бащата на Шаразад… — Забеляза погледите, които си размениха събеседниците му и попита: — Всъщност какво става с Том?

— Изпълнява чартърен полет до Бандар-е Делам.

— Зная, Мак ми го каза, Шаразад също. Том й казал, че ще се върне след няколко дни… — Изчака за момент, но двамата мълчаха. — Добре, сигурно имате основателни причини.

— Така е — кимна Гавалан. И двамата с Макайвър бяха твърдо убедени, че Том Локхарт няма да замине за Кувейт по своя воля, независимо от размера на подкупа, който ще му предложи Валик. Но знаеха и друго — имаше голяма опасност да са го принудили.

— Окей, вие сте шефовете — въздъхна Ерики. — Аз тръгвам. Съжалявам, че ви донесох лоши новини, но е по-добре да ги знаете. Ще се видим в Ал Шаргаз.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре, Ерики! Ако видиш случайно Джен, не й казвай за бащата на Шаразад! — примоли се Макайвър.

— Добре — кимна Ерики и излезе.

— Бакраван е доста важна личност, за да го арестуват просто така — промълви Макайвър, след като изчака вратата да се затвори.

— Така е — кимна Гавалан. — Дано Ерики не попадне в капан, тая бележка хич не ми вдъхва доверие…

Телексът затрака и двамата подскочиха. Надвесиха се над него и зачетоха съобщението ред по ред. Гавалан започна да ругае и продължи дори след спирането на машината.

— Дано се провалят в ада тези гадове от „Импириъл Хеликоптърс“! — изрева той и откъсна пристигналото съобщение, а Макайвър начука позивните с предложение да чакат обратно послание.

Телексът беше от Лиз Чен и гласеше следното: „Скъпи шефе, опитваме се да установим връзка с теб още от момента, в който Джони Хог ни съобщи, че си останал в Техеран. Съжалявам за неприятната вест, но в понеделник сутринта «Импириъл Еър» и «Импириъл Хеликоптърс» известиха за съвместното си решение да провеждат «нова финансова политика, насочена към съживяване на конкурентоспособността в района на Северно море». ИХ получават опрощение на държавния заем в размер на 17,1 милиона лири стерлинги, капитализират други 48 милиона от дълговете си в размер на 68 милиона, като пускат акции на името на централата. Неофициално научихме, че 18 от всичките ни 19 договора в Северно море ИХ предоставя на други компании по костуема цена! Търстън Дел от «Екс Текс» иска да разговаря с теб по спешност. Операциите ни в Нигерия се нуждаят спешно, повтарям — спешно! — от три 212 — можеш ли да ги прехвърлиш от Иран? Очаквам, че днес ще заминеш за Ал Шаргаз или Дубай с Джон Хог. Чакам инструкции! Мак, обади се, ако шефът вече е заминал! Поздрави на Джени.“

— Ние сме съсипани! — ревна Гавалан. — Това си е чист обир, и то с парите на данъкоплатците!

— Дай ги под съд — промълви Макайвър, уплашен от яркоморавия цвят, покрил лицето на Гавалан. — Нелоялна конкуренция!

— Не мога, дявол да го вземе! — изрева още по-гръмогласно Гавалан. — Само правителството има право да изпищи! Без да обслужват дълга си, онези мошеници могат да свалят цените колкото си искат! Мамка му на онзи гъсок Калахан и неговите противни маймуни!

— Стига, Анди, не всички са маймуни…

— Зная, мамка им! — изрева отново Гавалан. — Но въпреки това не мога да ги понасям! — После вроденото му добродушие започна да надделява и той уморено се засмя: — Проклето правителство! Пълно е с невежи типове, които не могат да различат дупка в земята от собствения си задник! — Видя, че вратата се открехва и зад нея наднича разтревоженото лице на Ногър Лейн: — Ти пък какво искаш, по дяволите? — отново се разгневи той.

— Нищо, шефе, нищо… — смотолеви пилотът. — Просто ми се стори, че в кантората е избухнал пожар! — После побърза да изчезне.

Гавалан затвори очи и се отпусна назад. Макайвър седна срещу него и замълча, за да го остави на спокойствие. „Господи, помислих си, че ще получи инфаркт“ — уплашено въздъхна той, после тревогата отново го заля. Телексът предвещаваше нещастие не само за компанията, но и лично за него, тъй като всичките му спестявания бяха вложени в акции на С-Г.

— Анди — каза Макайвър, когато Ногър се махна. — „Струан“ няма ли да те отърват?

— Те биха могли, макар че едва ли още тази година, но Линбар — не. — Гавалан говореше с равен тих глас. — Когато чуе за всичко това, ще се побърка от радост. Моментът надали би могъл да бъде по-идеален за него. — Той се усмихна кисело, като си помисли за обаждането на Иън Дънрос и предупрежденията му. Не беше ги споделил с Макайвър, който, макар и стар приятел на Иън, не беше член на фамилията. — Откъде, по дяволите, Иън получава сведения?

Изглади с ръка телекса. Това беше кулминацията на много проблеми във връзка с „Импириъл хеликоптърс“. Преди шест месеца те нарочно бяха примамили един от старшите му управители, който знаеше много от секретите на С-Г. Само през последния месец Гавалан беше загубил много важна оферта на Търговския съвет за Северно море — след цяла година работа и огромни инвестиции. Заданието на Търговския съвет беше да се разработи електронно оборудване за морска спасителна операция от въздуха с хеликоптери при всякакви атмосферни условия, денем или нощем, така че хеликоптерите да могат безопасно да излязат на сто мили извън Северно море, да се повъртят във въздуха, да вземат осем души от морето и да се върнат в безопасност — в условия нула-нула и ураганни ветрове. В зимните месеци, дори с морски спасителен комплект, човек може да остане жив в тези морета най-много час.

При тайния ентусиазъм на Иън Дънрос: „Анди, не забравяй, че такива познания и оборудване отлично биха подхождали и за проектираните усилия в Китайските морета“ — Гавалан беше посветил половин милион лири стерлинги и една година работа на разработването на електронни и насочващи системи в една компания за електроника. После, когато дойде големият ден, официалният пилот изпитател беше установил, че не може да работи с оборудването, въпреки че шест от редовните пилоти на С-Г, включително Том Локхарт и Руди Луц, по-късно не бяха имали проблеми. Дори и така, С-Г не успя да получи необходимия сертификат навреме. „Нечестността на целия този прогнил бизнес — беше писал той на Макайвър — е в това, че ИХ получи договора, като използува «Гърни 661» с датско бордово оборудване без сертификат. За нас работата — за тях печалбите. Някое копеле ни прекара между другото, не мога да го докажа, но се обзалагам на каквото щеш, че са се добрали до пилота изпитател, той сега е в «дълга почивка». О, ще си върнем парите и договора след около година, защото нашето оборудване е по-добро, по-безопасно и е произведено във Великобритания. Междувременно мисля, че работата на «Импириъл» по безопасността може да се подобри.“

„Всъщност само това наистина има значение — помисли си той след повторното прочитане на телекса. — Безопасността, отначало докрай.“

— Мак, би ли изпратил от мое име отговор на Лиз: „Тръгвам за Ал Шаргаз и ще телефонирам, щом пристигна.“ Прати телекс на Търнстън и го попитай каква сделка ще предложи, ако удвоя поръчания брой хеликоптери Х–63.

— Е?

— Ами, нищо не пречи да попитаме. ИХ сто на сто ще чуят за нашите проблеми тук и нямам намерение да оставя тези въшкари да ни покажат среден пръст — по-добре да ги извадим от равновесие. Във всеки случай бихме могли да използуваме тук два Х–63 за обслужване на всички договори на „Гърни“ — ако нещата стояха другояче. Завърши телекса с „до скоро виждане“.

— Добре.

Гавалан се облегна в креслото и остави мислите си да текат свободно, събираше сили. „Ще се наложи да бъда много силен. И много умен. Този човек може да погребе и мен, и С-Г, и да даде на Линбар всичко, което му трябва — заедно с Иран. Да, глупаво беше да изпусна нервите си по този начин. Това, което ми трябва сега, е Катиното Дърво на ругатните… Ах, Кати, Кати.“

Дървото на ругатните беше стар обичай — специално дърво, избрано от най-стария във фамилията, някъде около дома, при което можеш да отидеш сам. Баба Дънрос, бабата на Кати, казваше: „Когато дяволът те е обхванал, можеш да отидеш там и да ругаеш, да викаш, да беснееш и пак да ругаеш, докато се умориш. После вкъщи винаги има мир и никога няма нужда наистина да се обижда съпруг, съпруга, любовник или дете. Да, просто едно мъничко дърво, защото едно дърво може да понесе всички ругатни, та ако ще да са измислени от самия дявол.“

Първият път, когато беше използвал Катиното дърво, беше в Хонконг. В градината на Голямата къща — резиденцията на тайпана на Струанови, имаше една джакаранда. Тайпан тогава беше братът на Кати — Иън. Той знаеше точно датата: тя му каза всичко в сряда, 21 август 1963.

„Бедна Кати, моя скъпа Кати“ — помисли той, все още с любов. Кати беше родена под нещастна звезда. Влюбила се в един от Малцината — Джон Селкирк, летец лейтенант от Кралските въздушни сили, награден с орден. Оженила се рано, преди да навърши осемнадесет, внезапно овдовяла само след три месеца — а той излетял в небесата и не се върнал. Скапани военни години и нова трагедия — двама обични братя, убити при акция. Гавалан я срещна в Хонконг през четиридесет и шеста, влюби се в нея от пръв поглед, надяваше се с цялото си сърце, че може да й помогне в нещастието. По-късно се родиха Мелинда и Скот, бяха много мили деца и се развиваха чудесно. Всичко вървеше добре, после, през шестдесет и трета, преди тридесет и осмия рожден ден на Кати, й откриха прогресивна склероза.

„Върнахме се у дома в Шотландия, както винаги си искала — аз да осъществя плановете на Иън, ти да си възвърнеш здравето. Но не би. Гледах те как умираш.

Гледах милата усмивка, с която прикриваше ада вътре в теб — толкова храбра, мъдра и любяща, но си отиде, ден по ден и час по час. Така бавно и все пак така бързо, така невъзвратимо. До шестдесет и осма в инвалидна количка, с все още кристално ясно съзнание, а останалото — просто обвивка, безсилна и трепереща. После дойде седемдесета година…“

Онази Коледа бяха в замъка Ейвисярд. А на втория ден от новата година, когато останалите си бяха отишли, а Мелинда и Скот бяха на ски в Швейцария, тя каза:

— Анди, мили, не мога да издържа още една година, нито още един месец, нито още един ден.

— Да — отвърна просто той.

— Скъпи, имам нужда от твоята помощ. Вече трябва да си отида и… съжалявам, че това продължи толкова дълго… трябва да си отида сега, Анди. Трябва да го направя сама, но имам нужда от помощта ти. Ще го направиш ли?

— Да, мила моя.

Целия ден и цялата нощ разговаряха за добрите времена, припомниха си всички щастливи мигове, говориха за това, какво да направи той за Мелинда и Скот и че тя би искала той да се ожени отново. Тя каза колко чудесен е бил животът й с него, и те се разсмяха — двамата, а сълзите му потекоха едва по-късно. Той държа парализираната й ръка — шепата й беше пълна със сънотворни таблетки, — държа и треперещата й глава до гърдите си, после й подаде чаша вода — с малко уиски в нея — и не я пусна, докато треперенето не престана.

Докторът му беше казал любезно:

— Не я обвинявам — ако бях на нейно място, щях да съм го направил преди години. Горката жена.

После отиде при Дървото на ругатните, но нямаше ругатни, нито проклятия, нищо — само сълзи.

— Анди?

— Да, Кати?

Гавалан вдигна очи и разбра, че го беше повикала Джени. Макайвър стоеше до вратата и двамата го гледаха.

— О, здравей, Джени! Извини ме, за момент се бях разсеял. — Той стана. — Замислих се за Ейвисярд.

Очите на Джени се разшириха.

— О, телекс от Ейвисярд? Да не е паднала някоя от машините?

— Не, не, благодаря на Бога, просто „Импириъл Хеликоптърс“ и вечните им номера.

— О, слава Богу — отвърна Джени с видимо облекчение.

Беше облечена в дебело палто и красива шапка. Големият й куфар беше във външната канцелария, където чакаха Ногър Лейн и Чарли Петикин.

— Е, Анди — каза тя. — Ако не възразяваш на Макайвър, мисля, че трябва да вървим. Аз съм готова, винаги съм готова.

— Хайде, Джен, недей да… — Тя властно вдигна глава и Макайвър млъкна.

— Анди, моля те, кажи на господин Макайвър, че съм влязла в битката.

— Джени! Нима…

— Влязла съм, за Бога! — Тя властно отмести Ногър Лейн от куфара си, вдигна го, малко се залюля под теглото му и излезе навън, като подхвърли през рамо: — Много ви благодаря, но мога сама да си нося куфара.

Стаята сякаш изведнъж опустя. Макайвър въздъхна. Ногър Лейн едва се сдържа да не се разсмее. Гавалан и Чарли Петикин решиха, че ще е по-добре да не взимат страна.

— Е, няма нужда да идваш с нас, Чарли — прегракнало каза Гавалан.

— Все пак бих желал, ако е възможно — отвърна Петикин. Всъщност никак не му се искаше, но Макайвър го беше помолил насаме да му помогне да укротят Джени. („Каква хубава шапка, Джени“ — й беше казал той веднага след приятната закуска с Паула. Джени се бе усмихнала мило: „Не се опитвай да ме разнежиш, Чарли Петикин, защото ще съжаляваш. Много добре ви познавам вас, мъжете — писнало ми е от вас…“)

Гавалан си облече якето. Вдигна телекса и го пъхна в джоба си.

— Всъщност, Чарли — каза той и сега пролича, че беше загрижен, — ако нямаш нищо против, предпочитам да не идваш — имам да довършвам някои разговори с Мак.

— Разбира се. — Петикин бързо протегна ръка и прикри усмивката си. Ако не отидеше на летището, щеше да получи няколко допълнителни часа насаме с Паула. „Светлата Паула“ — така мислеше за нея още от закуска, въпреки че тя беше брюнетка. — Ще се видим у дома — обърна се той към Макайвър.

— Защо не почакаш тук? Искам да вдигна всички бази веднага след мръкване и можем да се върнем заедно. Искам ти да държиш фронта тук. Ногър, ти си свободен. — Ногър Лейн засия, а Петикин изруга наум.

Макайвър караше колата, Гавалан седеше до него, а Джени се бе настанила отзад.

— Мак, да поговорим за Иран.

Обсъдиха възможностите, които стояха пред тях. Всеки път стигаха до едно и също мрачно заключение: трябва да се надяват, че ситуацията ще се нормализира отново, че банките пак ще отворят, те ще си получат парите, че на съвместното им предприятие няма да бъде наложен запор и че няма да ги обвинят за нищо.

— Просто трябва да продължим, Мак. Докато можем да действаме, ти трябва да продължиш, каквото и да се случи.

Макайвър беше не по-малко мрачен.

— Знам. Но как да действам без пари — и какво ще стане с вноските по лизинга?

— Все отнякъде ще намерим. До една седмица ще донеса пари в брой от Лондон. Мога да донеса лизинговата вноска за твоя самолет и резервна сума за още няколко месеца; ще опитам да направя същото за Х–63, ако успея да разсроча вноските, но, да ти кажа честно, не бях планирал да загубя толкова много договори. Може би ще успея да спася някои от тях. Както и да е, предпочитам да рискувам и за известно време да не се тревожа. Надявам се на Бога да разрешат на Джони да кацне; просто сега трябва да се прибера вкъщи, имам толкова задачи…

Макайвър едва избегна челен удар с някаква кола, която изскочи от една пряка, за малко не влезе в канавката, после отново се върна на платното.

— По дяволите! Добре ли си, Джени? — Той погледна в огледалото за обратно виждане и трепна, когато видя каменното й лице.

Гавалан също усети ледения полъх, накани се да й каже нещо, но се отказа. „Дали мога да се свържа с Иън — може би той ще успее да ме измъкне от тази каша“ и като си помисли това, си спомни за трагичната смърт на Дейвид Макструан. Толкова много от тези семейства — Струан, Макструан, Дънрос, враговете им Горнт, Ротуел, Брок, бяха умрели от насилствена смърт или изчезнали — загубени в морето, — или бяха загинали при странни злополуки. Досега само Иън беше оцелял. Но докога? Не му оставаха още много пъти. „Мисля, че съм стигнал до осмия, Анди“ — сподели Дънрос при последната им среща.

— Какво стана този път?

— Нищо особено. Бомба избухна в една кола в Бейрут почти под носа ми. Нищо, за което да се безпокоя. Казвал съм ти го и по-рано — няма определена схема. Просто живея интересен живот.

— Като в Макао?

Дънрос беше запален състезател и бе участвал в много от състезанията за Голямата награда на Макао. През шестдесет и пета — тогава състезанието все още беше аматьорско — почти беше спечелил, но изведнъж предната дясна гума на колата му се пръсна на последната права, колата му се удари в мантинелата и се преобърна на пистата. Другите коли се опитаха да го заобиколят, но една го удари странично. Извадиха го от останките, всичко по него беше цяло, незасегнато — липсваше само лявото му стъпало.

— Като в Макао, Анди — съгласи се Дънрос със странната си усмивка. — Просто злополука. И двата пъти. — Другият път двигателят му експлодира, но той остана невредим. Тръгнаха слухове, че някой е бърникал в мотора — сочеха врага му Куилън Горт, но не открито.

„Куилън е мъртъв, а Иън е жив — помисли си Гавалан. — И аз също. И Линбар — това копеле ще живее вечно… Всемогъщи Боже! Ставам болезнено подозрителен и глупав — трябва да престана. Мак и без това се тревожи достатъчно. Трябва да измисля някакъв изход.“

— Ако има нещо извънредно, Мак, ще пращам съобщения чрез Толбът, ти прави същото. Със сигурност ще се върна до няколко дни. Дотогава ще имам отговорите. Междувременно, 125 ще пътува — Джони може да ни бъде куриер. Това е най-доброто, което мога да направя засега…

Джени, която не беше произнесла нито дума и учтиво бе отказала да участвува в разговора, макар че слушаше внимателно, беше повече от разтревожена. „Ясно е, че за нас няма бъдеще тук и с голяма радост бих си вдигнала чуковете, ако Дънкан също дойде. Дори и тогава не можем просто да избягаме с подвити опашки и да оставим всичко, свършено от него, делото на живота му да бъде опропастено — това би го убило по-сигурно от всякакъв куршум. Уф! Трябваше да се пенсионира още миналата година, когато шахът беше на власт. Мъже! Ужасно са глупави, всички до един! Всемогъщи Боже! Колко глупави са мъжете!“

Движеха се съвсем бавно. На два пъти трябваше да се отклоняват поради барикади, издигнати напреки на пътя, охранявани от въоръжени Зелени ленти, които гневно им махаха да се върнат. Тук-там се търкаляха трупове, изгорели коли, имаше и един танк. Бродеха кучета. Веднъж наблизо се чу стрелба и те свиха по странична улица, за да избегнат разгорещена битка между фракции, чиито имена никога нямаше да узнаят. Заблуден снаряд от базука удари една близка сграда, но без опасност за тях. Макайвър заобиколи останките на един изгорял автобус. Радваше се, че беше настоял Джени да напусне Иран. Отново я погледна в огледалото за обратно виждане, видя бялото й лице под шапката и сърцето му затуптя развълнувано. „Дяволски хубава е — помисли си той гордо, — и е така смела, само да не беше толкова опърничава. Мразя тази глупава шапка. Шапките не й отиват. Защо, по дяволите, не иска да прави това, което й се казва, без да спори? Милата Джен. Ще си отдъхна едва когато е вече в безопасност.“

Близо до летището движението почти замря. Стотици коли, пълни с хора — повечето европейци: мъже, жени и деца, отиваха там заради слуха, че летището отново е отворено, а разгневените Зелени ленти връщаха всички обратно. По дърветата и стените бяха надраскани надписи на фарси и неправилен английски:

„ЛЕТЩЕ ЗАТВОРНО СЕГА. ЛЕТЩЕ ОТВОРЕНО ПУНДЕЛНИК — АКО ИМА БИЛЕТ И РАЗРЕШЕНО ЗА ЗАМИНАВАНЕ.“

Отне им час и половина да убедят въоръжената охрана да ги пусне отвъд бариерата. Накрая Джени беше тази, която го постигна. Както повечето от съпругите, които ежедневно трябваше да пазаруват и да се разправят със слугите, и тя можеше да говори малко фарси. И макар че не беше обелила нито дума през целия път, сега се наведе напред и заговори любезно Зелените ленти с приятния си глас. Веднага ги пуснаха да минат.

— Господи, Джен, чудесен номер — възхити се Макайвър. — Какво каза на онова копеле?

— Анди — обърна се тя към Гавалан. — Моля те, предай на мистър Макайвър, че казах на войниците следното: лекарите подозират, че съм заразена от едра шарка и са ми препоръчали незабавно да напусна страната.

Двамата весело се засмяха.

Пред портала, който водеше към карго-службата и собствената им канцелария, се бяха струпали още Зелени ленти. Тук очевидно ги очакваха, тъй като вдигнаха бариерата без много приказки. Самолетът на Джон Хог вече беше на пистата, заобиколен от въоръжени въстаници и тежки камиони. Двама младежи със зелени ленти им махнаха да ги последват и се качиха на стари мотоциклети.

— Защо закъсняхте? — ядосано попита молла Техрани, появил се на стълбичката на самолета, следван от двама въоръжени телохранители. Макайвър и Гавалан веднага забелязаха новите очила на носа му; зад въстаника с насочен автомат, който пазеше на входа, зърнаха за миг и лицето на Джони Хог. — Самолетът трябва да излети веднага! Защо закъсняхте?

— Много се извиняваме, ваше превъзходителство — кротко отговори Макайвър. — Но бяхме задържани от движението, такава е била волята на Аллаха. — От капитан Лейн научих, че вашата задача, поставена от аятолаха — Бог да го поживи — е била изпълнена задоволително…

— Нямах време да приключа с всичко, такава е била Божията воля… Утре… е… Утре ще се наложи пак да отида… Ще можете ли да уредите нещата, моля? За девет часа сутринта.

— С удоволствие, ваше превъзходителство. Ето ви списъка на пътниците. — Макайвър пристъпи напред и му подаде бланката. В нея бяха вписани имената на Гавалан, Джени и Армстронг, за последния пишеше, че отива в отпуск.

Техрани намести новите си очила с очевидно удоволствие и се взря в документа.

— А къде е този Армстронг?

— О, мислех, че вече е на борда…

— На борда е само екипажът! — ядосано отвърна Техрани, но всъщност беше доволен. Тези очила бяха направо дар Божи, а пилотът му обеща резервен чифт следващата седмица, плюс едни специално за четене. Такава е волята на Аллаха, той е вселил в главата на пилота това толкова примамливо предложение! Да пребъде Неговото име! — Самолетът трябва веднага да излети! — повтори той, все така строг и външно недостъпен.

— Армстронг е изключително точен човек, ваше превъзходителство — замислено каза Гавалан. Нито той, нито Макайвър имаха някаква вест от англичанина. Снощи не се появи въпреки обещанието си. Сутринта Толбът само сви рамене и каза, че Армстронг имал работа, но да не се безпокоят — щял да бъде на летището навреме. — Може би ни чака в офиса — добави Гавалан.

— Там няма външни хора! — сопна се моллата. — Самолетът трябва да излети незабавно, няма да чакам никого!

— Много добре — кимна Гавалан. — Такава е волята Божия. Между другото, ще ни трябва разрешение за кацане на 125 в събота, освен това за чартър на един 206 за утре до Табриз.

— Полет 125 може… може да се върне, но никакви чартъри!

— Но, ваше превъзходителство…

— Не! — твърдо повтори моллата, съзнаващ, че въоръжените въстаници наоколо следят разговора с неприкрит интерес. После нареди на камионите, блокиращи пистата, да се изтеглят, погледна слязлата от колата Джени и одобрително кимна с глава. Гавалан и Макайвър с изненада видяха, че тя беше прибрала косата си под плътен шал, а палтото й беше толкова дълго, че спокойно можеше да мине за мюсюлманска галабия. — Моля, качете се на борда! — галантно се поклони моллата.

— Благодаря, ваше превъзходителство — поклони се в отговор тя, после пристъпи към малката реч, която цяла сутрин беше готвила с помощта на речника. — С ваше разрешение искам да остана. Съпругът ми не е съвсем наред с главата и не може да взема, надявам се, временно, правилни решения. Човек е вашата интелигентност несъмнено ще разбере състоянието, в което се намирам — една съпруга не трябва да се противопоставя на волята на мъжа си, но в Светата книга пише, че дори самият Пророк е имал нужда от грижи!

— Това е истина — кимна моллата и хвърли замислен поглед към Макайвър, който объркано го гледаше, без да разбира нито дума. — Останете щом желаете…

— Благодаря, ваше превъзходителство — поклони се още веднъж Джени. — Благословена да е вашата мъдрост! — После, с мъка прикривайки тържеството си, тя се извърна към Макайвър: — Дънкан, молла Техрани казва да остана тук! — Без да чака недоумението от очите на съпруга й да изчезне, тя добави: — Ще те чакам в колата!

Но той стигна вратичката преди нея.

— Или се качващ на борда на това проклето хвърчило, или ще те кача насила! — изрева извън себе си Макайвър.

— Не ставай глупав, Дънкан — ледено го изгледа тя. — И не викай, защото това вреди на кръвното ти! — Забеляза, че Гавалан се приближава към тях, и изгуби част от самоувереността си. Наоколо имаше само мръсен сняг, оловно небе и дрипави хлапаци, които с интерес ги наблюдаваха. — Знаеш колко много обичам този град — весело добави тя. — Как бих могла да го напусна?

— Или ще заминеш, или ще те вземат дяволите! — изрева Макайвър и тя си помисли, че може би е прекалила.

— Ще замина само с теб! — твърдо рече Джени. — И то веднага! Анди, кажи на този господин… Ох, зная, че можете да ме натикате насила в този проклет самолет, но едва ли бихте си позволили това пред очите на толкова хора! Познавам душичките и на двама ви!

— Получи ли си го, Мак? — избухна в смях Гавалан.

Въпреки яростта, която го беше обзела, Макайвър също не успя да скрие усмивката си. Моллата озадачено ги наблюдаваше и леко поклащаше глава. Тези неверници май наистина са откачени!

— Джен, ти… ти си планирала всичко предварително! — запелтечи Макайвър.

— Аз ли? — учуди се тя. Беше самата невинност. — Опазил ме Бог!

— Е, добре — отстъпи Макайвър с все още потрепваща брадичка. — Печелиш, макар че се изложи, много повече от нас!

— Качвайте се! — подкани ги моллата.

— Ами Армстронг? — попита Макайвър.

— Той знае правилата — отвърна Анди, после прегърна Джени и стисна ръката на Макайвър. — Пазете се, скоро пак ще се видим.

Самолетът набра скорост и бързо се изгуби в небето. По дългия обратен път двамата с Джени изгубиха всякаква представа за времето. Ръката й почиваше на коляното му; тя се чувстваше изтощена, но доволна.

— Ти си добра жена, Джен — каза й той, когато останаха сами. — Но това няма да ти го простя!

— Добре, Дънкан — сладко отвърна тя като истински добра съпруга.

— Никога няма да ти го простя, да те вземат дяволите!

— Добре, Дънкан.

— Престани с това „добре, Дънкан“! — ревна той, после се задълбочи в шофирането. След малко добродушието му надделя, той пусна една крива усмивка и добави: — Предпочитах да си на сигурно място в Ал Шаргаз, но сега се радвам, че си тук.

Тя мъдро премълча, само се усмихна и пак сложи ръката си на коляното му. Мирът беше възстановен. Пътуването им отново беше кошмарно, с много заобикаляне, стрелба, трупове, кучета и разгневени тълпи по улиците. От месеци никой не се грижеше за боклука, отточните вади отдавна бяха задръстени. Нощта бързо встъпи в правата си, студът се засили. Край тях профучаваха раздрънкани коли и камиони, пълни с въоръжени мъже; никой не го беше грижа за разумно шофиране.

— Умори ли се, Дънкан? — попита го тя. — Искаш ли да те сменя?

— Не, добре съм, благодаря — отказа той. На практика беше смазан от умора и когато влязоха в тяхната улица — тъмна и зловеща като всички останали, той въздъхна с облекчение. Единствената светлина идваше от техните прозорци под покрива. Не му се искаше да оставя колата на улицата, тъй като беше сигурен, че ще му източат бензина въпреки ключалката на резервоара. Ако не му задигнат и цялата кола! Вкара я в гаража, заключи и двамата поеха нагоре по стълбите.

На партера ги пресрещна Чарли Петикин с побеляло като вар лице.

— Здрасти, Мак! — поздрави той. — Слава Богу, че… — Видя Джени и объркано млъкна. — Джени! Какво стана? Да не би 125 да не кацна?

— Всичко е наред — успокои го Макайвър. — Какво се е случило, Чарли?

Петикин затвори вратата на офиса и колебливо погледна Джени.

— Добре де, отивам в тоалетната — неохотно промълви тя, продължавайки да се чуди на мъжката глупост. Всички знаеха, че Дънкан споделя с нея абсолютно всичко, а дори и да не го стори, тя си имаше свои източници на информация.

— Не, Джен — спря я Макайвър. — След като сама реши да останеш… — Той сви рамене и тя с изненада откри, че това е нещо ново за него. Не можеше да определи дали е добро, или лошо… — Давай, Чарли!

— Само преди няколко минути Руди успя да се свърже с нас по радиото — напрегнато започна Петикин. — НВС е бил свален, няма оцелели с изклю…

— Господи! — простена Джени и се строполи в близкото кресло. Макайвър остана безмълвен с бяло като платно лице.

— Не зная какво става — безпомощно промълви Петикин. — Сякаш сънувам някакъв проклет кошмар! Въпреки свалянето на хеликоптера Том Локхарт е жив и здрав, в момента е при Руди в Бандар-е Делам!

— Том е жив?! — подскочи Макайвър. — Успял е да се измъкне?

— Човек не може да се измъкне от хеликоптер, улучен по време на полет, Мак — поклати глава Петикин. — Ако това не е някаква игра, аз отказвам да разбера каквото и да било! Том летеше без пътници, превозваше само няколко сандъка с резервни части, нали? А някакъв офицер ми дрънкаше, че хеликоптерът бил пълен с хора! Руди пък рече: „Съобщете на капитан Макайвър, че капитан Локхарт се е върнал от отпуска!“ — Чарли Петикин отново поклати глава и добави: — Господи, аз дори разговарях с него!

— Говорил си с него? — зяпна от удивление Макайвър. — Сигурен ли си? И за каква отпуска става дума, по дяволите?

— Не зная, Мак. Зная само, че наистина говорих с Том.

— Чакай малко, Чарли. Как Руди е успял да се свърже с нас? Той в Ковис ли е?

— Не. Каза, че се обажда от кулата на авиодиспечерите в Абадан.

Макайвър процеди една ругатня и се замисли. Беше доволен, че Том Локхарт е жив и здрав, същевременно изпитваше притеснение за съдбата на Валик и семейството му. Пълен с хора? Би трябвало да са само четирима! Трябваше му незабавен отговор поне на петдесет въпроса, съзнаваше, че и двамата с Том са загазили сериозно. Не беше казвал на никого, с изключение на Гавалан за мисията на Локхарт и собствените си проблеми, свързани с нея.

— Хайде да почнем отначало, Чарли — рече той и хвърли бегъл поглед към Джени, която беше замръзнала в креслото. — Добре ли си, Джен?

— Да, да — тръсна глава тя. — Ще ида да направя нещо топло. — Гласът й беше слаб и немощен, също такава изглеждаше и внезапно смалената й фигурка, отправила се към кухненския бокс.

Петикин седна на ръба на бюрото и започна:

— Спомням си, че Руди каза: „При мен има офицер от иранските ВВС и аз трябва да бъда официално уведомен…“, после в репродуктора се появи гласът на другия: „Аз съм майор Казани от военното разузнаване и искам веднага да получа отговор! Ваш ли е хеликоптер 212 НВС, или не?“ За да спечеля време, му рекох: „Чакайте малко да взема списъка“, мълчах известно време, дано чуя някакви указания от Руди. Нямаше такива указания, затова съобщих: „Да, ЕР-НВС е наша машина.“ В следващия миг Руди избухна в такива ругатни, каквито никога не бях чувал от устата му: „Господи, това е ужасно, защото НВС се е опитал да избяга през границата в Ирак и иранските ВВС съвсем правилно са го свалили, пращайки в ада всички на борда — там, където заслужават! Кой, по дяволите, е пилотирал, и кой, по дяволите, е бил на борда?“

Петикин избърса изпотеното си лице и продължи:

— Мисля, че се проклех, имах чувството, че припадам… не мога да ти кажа точно, Мак… После избърборих нещо от сорта: „Чакайте малко… ще проверя в полетното разписание“, отчаяно се надявах гласът ми да звучи нормално. Намерих разписанието и видях, че името на Ногър Лейн е задраскано със забележката „болен“, вписан е Том Локхарт, а отдолу се мъдрят неговият и твоят подпис, Мак! — Той хвърли безпомощен поглед към Макайвър: — Беше ясно, че Руди не иска да споменавам името на Том, затова рекох: „В полетното разписание не е отбелязано нищо…“

Макайвър почервеня:

— Но след като си…

— Това можах да измисля, Мак! Когато го съобщих, Руди отново започна да ругае, но гласът му прозвуча различно — някак по-облекчено… Сигурен съм, Мак! „Какви ги дрънкаш, да те вземат мътните?“ — така рече. „Капитан Луц — отвърнах, — съобщавам ви това, което е отбелязано в разписанието — според него НВС се намира в хангарите на Дошан Тапе! След като не е там, значи е бил отвлечен от някого!“ Надявах се това да прозвучи убедително. После отново прозвуча другият глас: „Това ще бъде незабавно проверено! Искам веднага да получа вашия полетен дневник!“ „Окей — рекох, — къде да ви го пратя?“ Това малко го обърка, защото е ясно, че няма начин да му го пратим веднага. Рече да го пазим на сигурно място, а той по-късно щял да прати инструкции. После Том взе микрофона и рече нещо от сорта на: „Капитан Петикин, предайте извиненията ми на капитан Макайвър за закъснението от отпуск, но бях задържан от силен снеговалеж в едно селце южно от Керманшах. Ще се прибера веднага щом намеря начин за транспортиране.“ — Петикин изпусна въздуха от дробовете си и хвърли поглед към Макайвър и изправилата се на вратата Джени — Това е всичко. Какво мислиш?

— За Том ли? Не зная. — Макайвър тежко пристъпи към прозореца и двамата забелязаха как видимо се прегърби. На перваза се беше натрупал сняг, вятърът се усилваше. Някъде далеч се стреляше, но никой не обръщаше внимание.

— Джени?

— Нищо не се връзва, Чарли… Особено по отношение на Том… — Тя с усилие вдигна чайника и наля гореща вода в каната. Чашите вече бяха на масата. Обзе я безпомощност, плачеше й се, искаше да крещи срещу цялата тази несправедливост. Знаеше, че Том и Дънкан са хлътнали до гуша — нейният съпруг лично беше подписал разрешението за полета! Едновременно с това знаеше, че не трябва да споменава нито дума за Ануш, Валик и децата, които положително са били на борда… Но кой, по дяволите, е пилотирал, след като Том не е бил в машината? Отвличане? Не, не става… Имената на Том и Дънкан са вписани в полетното разрешение, копие от него имат и техеранските власти… Не става!

— Сега ми е по-ясно, но в онзи момент ми хрумна само тая версия и ми прозвуча доста правдоподобно — промълви Петикин със свито сърце. Ръцете му повдигнаха дневника: — Ами ако това се изгуби, а, Мак?…

— Оригиналът е в контролната кула в Техеран, Чарли… Том е кацал за дозареждане, това също е отбелязано някъде…

— При нормални обстоятелства — да. Но сега, при цялата бъркотия?

— Не знам.

— Може би ще успеем да измъкнем оригинала?

— Хайде стига! Дори адът да замръзне, пак не можем да го направим!

Джени започна да налива чая в чашите; мълчанието надвисна над тях като буреносен облак. Петикин поклати глава и изпъшка:

— Все още не разбирам как Том… Излетял е от Дошан Тапе, кацнал е за дозареждане… Значи само по време на полета е станало нещо… — Раздразнено прокара пръсти през косата си: — Трябва да е било отвличане! Къде е дозаредил? В Ковис? Може би оттам ще могат да ни помогнат!

Макайвър не отговори, погледът му продължаваше да се рее в мрака. Петикин изчака малко, после се зае да прелиства дневника с полетните разрешения. Откри копието, което му трябваше, и вдигна глава:

— Исфахан? — в очите му имаше недоумение. — Защо точно в Исфахан?

Макайвър пак премълча.

Джени добави кондензирано мляко в чая и подаде една от чашите на Петикин.

— Според мен си се справил отлично, Чарли — рече тя. Не знаеше какво друго да каже. После занесе втората чаша на Макайвър.

— Благодаря, Джен.

Видя сълзите по бузите му; очите й веднага се навлажниха. Той обгърна рамото й с ръка и се замисли за Ануш и коледното парти, което двамата с Джени организираха за децата на своите приятели сякаш преди цяла вечност… Малките Сетарем и Джалал, сладки и чудесни деца, бяха сърцето на веселбата… А сега? Късчета обгорено месо за лешоядите!

— Добре, че Томи е оцелял, скъпи — прошепна през сълзи тя, забравила напълно за присъствието на Петикин. Притеснен, пилотът излезе и затвори вратата. Двамата изобщо не го забелязаха. — Добре е за Томи — повтори тя. — Единственото хубаво, нещо в цялата история!

— Да, Джен, единственото…

— Какво ще правим?

— Ще чакаме. Ще се молим на Бога да не са били на борда… но зная, че са били… — Той нежно избърса сълзите от лицето й. — После ще дойде събота, Джен… 125 ще кацне и ти ще отлетиш с него… Обещавам ти, че ще те последвам веднага щом се оправи тази неразбория, но сега вече трябва да заминеш!

Тя мълчаливо кимна, а той отпи глътка чай. Беше отличен. Мак се усмихна:

— Правиш страхотен чай с мляко, Джен.

Похвалата му обаче не можа да окаже обичайното си въздействие. Тя продължаваше да се разкъсва от страх и гняв. Толкова безсмислени убийства и жертви, толкова безцеремонна намеса в, личния живот на хората, толкова отвратителни проблеми, които състаряват съпруга й направо с часове! Тревогата ще го убие! Тя вече го убива!… После разрешението — единственото възможно разрешение, блесна в съзнанието й с кристална яснота.

Огледа се, за да се увери, че Петикин не е в стаята, и прошепна:

— Дънкан! Нали не искаш тези мръсници да ни лишат от бъдеще? Дай да заминем, като си вземем всичко!

— А?

— Всичко — самолети, резервни части, технически персонал!

— Не можем, Джен. Поне петдесет пъти съм ти го казвал!

— Напротив — можем, стига силно да го желаем и да имаме план! — Каза го толкова убедено, че Макайвър неволно усети как го заливат вълните на надеждата. — Анди ще ни помогне. Само той може да изготви плана, но само ти можеш да го реализираш! Щом не ни искат тук — така да бъде! Ще си отидем, но с нашите самолети, с нашите резервни части и с цялото си самоуважение! Трябва да действаме в дълбока тайна, но можем да го сторим. Можем, зная, че можем!

Втора част

Събота

17 февруари 1979 г.

30

Ковис: 6,38 сутринта.

Моллата Хусаин седеше по турски на тънкия сламеник и проверяваше автомата АК–47. С обиграно движение той щракна новия пълнител на мястото му и каза:

— Готово.

— Ще има ли още сражения днес? — попита жена му.

Тя шеташе в другия край на стаята около печката с дърва, на която се загряваше водата за първото сутрешно кафе. Широкият й черен чадор шумолеше при движенията и прикриваше напредналата й бременност.

— Ако е рекъл Аллах.

Тя тихо повтори думите му — опитваше се да прикрие страха си от това, какво ще стане с тях, когато съпругът й поеме бремето на мъченик, толкова неуморно търсено от него. Дълбоко в душата си гореше от желание един ден да викне от някое минаре, за да покаже, че Аллах иска твърде много от нея и децата им. Докато живееше с родителите си — собственици на месарска сергия на пазара, можеше да яде каквото пожелае, да се смее, да излиза навън без фередже и да ходи на пикник, че дори и на кино. Седемте години семеен живот, трите живи и четирите мъртви деца заедно с беднотията през цялото това време, което й беше толкова чуждо, бяха изрязали бръчки по някога красивото й лице. „Ако е рекъл Аллах, но не е честно, не е! Ще умрем от глад — та кой ще тръгне да помага на семейството на един мъртъв, молла.“

Най-големият им син, шестгодишният Али, клечеше на пода на колибата — тя имаше едно-единствено помещение и бе построена съвсем до джамията — и внимателно следеше всяко движение на баща си. Двете му малки братчета, които бяха на две и три години, сияха върху сламеника на пръстения под, завити със старо войнишко одеяло. Бяха се свили като котенца. Цялата покъщнина се състоеше от проста дървена маса с две пейки, няколко тенджери и тави, един голям сламеник и един малък, постлани върху вехти килими. Газена лампа пръскаше оскъдна светлина върху варосаните кирпичени стени, по които нямаше никаква украса. Преграденото място отвън служеше едновременно за умивалня и за нужник. Чешмата работеше само понякога. Беше пълно с мухи и насекоми. А в една ниша, обърната към Мека, святото място за поклонение, беше поставен доста оръфан от употреба Коран.

Денят беше мразовит и облачен, току-що се бе зазорило, и Хусаин вече бе призовал вярващите на сутрешна молитва в джамията. Беше избърсал праха от оръжието и грижливо го бе смазал, бе почистил дулото от нагара и сменил пълнителя. „Сега е тип-топ — помисли си той със задоволство, — готов е да свърши още работа в името на Аллаха, такова оръжие има широко приложение — АК–47 е много по-добър от М–4, много по-прост и удобен, а и също толкова точен при близка стрелба. Ама че са тъпи тия американци, ама толкова тъпи, че се хванали да произвеждат пехотински автомат, който е толкова усложнен и точен при стрелба на хиляда метра, а повечето сражения се водят на разстояние малко повече от триста метра. Освен това АК–47 можеш да го влачиш из калта цял ден и той пак ще прави това, за което е предназначен — ще убива. Смърт на всички врагове на Аллаха!“

Вече имаше няколко сблъсквания между Зелените ленти, Ислямските марксисти и други леви групировки в Ковис. Те бяха по-чести в Гач Саран, близко градче на северозапад, там имаше петролна рафинерия. Вчера, след като се стъмни, моллата поведе Зелените ленти срещу една от тайните къщи укрития на Туде. Един от членовете на тази организация я издал, като в замяна на предателството си се надяваше на помилване. Не можеше да има никаква милост. Нападението беше внезапно, битката — кратка и кървава. Бяха убити единадесет души и той се надяваше, че сред тях са някои от водачите. Досега Туде не бяха излизали на открит бой, но за следващия ден следобед бяха запланували масова демонстрация в подкрепа, на тази на Туде в Техеран, макар че Хомейни изрично ги беше предупредил да не го правят. Конфронтацията вече беше планирана. И двете страни знаеха за това. „Много ще загинат — помисли си Хусаин мрачно. — Смърт на всички врагове на исляма!“

— Заповядай. — Жена му му поднесе горещото, гъсто и сладко черно кафе, единствения лукс, който той си позволяваше, с изключение на петъчните дни, защото са свещени, на другите свещени празници, както и през целия месец рамадан, когато изобщо се отказваше от кафето.

— Благодаря ти, Фатима — отговори й той любезно. Когато го ръкоположиха за молла, родителите му я доведоха, а наставникът му аятолах Исфахани го посъветва да се ожени за нея и той го послуша.

Изпи кафето с голяма наслада и й върна чашата. Женитбата не го беше отклонила от предначертания път, макар че от време на време обичаше да спи с нея, прегърнал я отзад стоплен от големите й бутове през мразовитата зима. Понякога я обръщаше към себе си и се любеха, а после заспиваше, но никога нямаше покой. „За мен мир ще има единствено в рая и това време не е далеч — мислеше си той с нарастващо вълнение. — Слава на Аллаха, че са ме кръстили на имам Хусаин Великомъченика, втория син на имам Али, единия от Великомъчениците от битката при Карбела преди тринадесет века.“

„Той е незабравим“ — мислеше си молла Хусаин и екстазът му се увеличаваше, а това облекчаваше болката от ашура, десетия ден на мухарам, само преди няколко седмици — годишнината от великото мъченичество. Белезите от камшика още личаха по гърба му. Него ден той пак беше в Кум, както миналата и по-миналата година, за да вземе участие в шествията за пречистване на душите заедно с десетки хиляди други иранци, които се налагаха с камшици, за да си припомнят свещеното мъченичество, и се самоизтезаваха с камшици и вериги и измъчваха плътта си с куки.

Трябваше да минат много седмици, докато се възстанови, за да може да стои прав, без да изпитва болка. „Както Аллах желае — каза си той гордо. — Болката и светът са без значение. Както ми беше заповядано, опълчих се срещу Пешади във военновъздушната база, превзех я и я усмирих, закарах го окован във вериги в Исфахан. Днес първо ще отида отново в базата, за да разследвам и обуздая чужденците и онзи сунит Затаки, който се мисли за Чингис хан. Следобед отново ще поведа правоверните срещу атеистите на Туде и ще изпълня делото на Аллаха — така ми заповяда имамът, който се подчинява единствено на Аллаха. Дано да бъда допуснат днес до рая, за да се излежавам там на брокатени дивани и плодовете на двете градини да бъдат леснодостъпни за мен.“ Тези познати слова от Корана се бяха отпечатали дълбоко в съзнанието му.

— Нямаме нищо за ядене — оплака се жена му, прекъсвайки мислите му.

— Днес в джамията ще има храна — отвърна той, а синът му Али наостри уши и моментално спря да се чеше по ухапаните от мухи и насекоми места. — Отсега нататък ти и децата няма повече да гладувате. Ще раздаваме всеки ден ориз на нуждаещите се, както правехме едно време.

Той се усмихна на Али и разроши косата му.

— Аллах знае, че и ние сме сред нуждаещите се.

След завръщането на Хомейни джамиите възобновиха древната си роля — да раздават всеки ден проста, но питателна храна, която се броеше за част от „закята“ — доброволния данък милостиня, с който бяха облагани всички мюсюлмани или от който се откупуваха с пари. Закятът сега беше единствената прерогатива на джамиите. Хусаин изрече още куп проклятия по адрес на шаха, който бе отменил ежегодното субсидиране на моллите и джамиите преди десет години, с което им причини толкова много мизерия и страдание.

— Ела и ти при хората, които чакат в джамията каза той. — Когато всичките се нахранят, вземи колкото ти трябва за теб и децата. Ще правиш това всеки ден.

— Благодаря ти.

— Благодари на Аллаха.

— О, да, разбира се, че благодаря на Аллаха.

Той обу ботушите си и метна автомата на рамо.

— Тате, може ли и аз да дойда? — попита Али с тънкия си писклив гласец. — И аз искам да върша делото на Аллах.

— Разбира се, тръгвай с мен.

Фатима затвори вратата след тях и приседна на пейката. Стомахът й къркореше от глад, чувствуваше гадене и слабост и беше твърде отпаднала, за да изпъди мухите, който я кацаха по лицето. Беше бременна в осмия месец. Акушерката й бе казала, че този път всичко ще протече по-трудно, защото бебето е в неправилно положение. Тя се разплака, като си спомни разкъсващите болки и мъки при последното раждане, при това преди него и при всичките останали.

— Не се тревожи — съветваше я старата акушерка. — Ти си в ръцете на Аллаха. Сложи си малко пресен камилски тор на корема и болката ще премине. Дълг на жената е да ражда деца, а ти си още млада.

„Млада? Та аз съм на двадесет и две години и съм стара, толкова стара. Знам, че е така, и знам защо. Имам достатъчно ум и разум — дори мога да си напиша името — и ми е ясно, че можем да сме по-добре, както и имамът разбира това, стига да изгоним чужденците и да изтръгнем тяхното зло. Имамът, Аллах да го пази, е мъдър и разговаря с Аллаха, само на него се подчинява. Всевишният знае, че жените не са робини, които могат да бъдат обиждани и върнати обратно в дните на Пророка, както искат някои фанатици. Имамът ще ни защитава от екстремистите и няма да им позволи да отменят Закона за семействата на шаха, според който и жените имат право да гласуват и са защитени от развод по бързата процедура. Той няма да допусне да ни бъдат отнети правата и свободите, нито правото на избор да носим фередже или не, това никога няма да стане, като види колко силно се противопоставяме. Не може да стане, докато сме непоколебими. По цялата земя.“

Фатима избърса, сълзите си и при мисълта за планираните демонстрации след три дни й стана радостно, а и болката малко попремина — „Да, ние жените ще излезем по улиците на Ковис и с гордост ще подкрепим нашите сестри от Техеран, Кум и Исфахан. Разбира се аз ще съм с фередже, както съм решила, заради Хусаин. Колко прекрасно е да можеш да подкрепиш и жените и революцията.“

Никой не можеше да каже по какви пътища из цял Иран се бяха разпространили сведенията за предвидените демонстрации в Техеран. Всички жени знаеха. Всички, дори и тези, които не смееха да си го признаят, одобряваха проявата и бяха решили да бъдат смели и единни.

Военновъздушната база: 10,20 сутринта.

Старк стоеше в кулата за управление на полетите и наблюдаваше как 125 се приближи и кацна. При него бяха и Затаки, и Есвандиари с двама от Зелените ленти. Затаки сега беше гладко избръснат.

— Завийте надясно в края на пистата, Ехо Танго Лима Лима — нареди гърлено сержант Вазари, младият ръководител на въздушното движение, обучен във военновъздушните сили на САЩ. Вместо спретнатата си униформа носеше груби цивилни дрехи. Лицето му беше покрито с множество рани, липсваха му три зъба, а ушите му бяха подути от публичния побой, който Затаки му беше нанесъл. Носът му беше разбит и не можеше да диша през него. — Паркирайте пред централната кула на базата.

— Прието — прозвуча гласът на Джони Хог от високоговорителя. — Повтарям, имаме разрешение да вземем трима пътници, да доставим незабавно искани резервни части и веднага да отлетим обратно за Ал Шаргаз. Моля, потвърдете!

Вазари уплашено се обърна към Затаки:

— Ваше превъзходителство, моля за извинение, но не знам какво да отговоря?

— Я мълчи, червей такъв — сопна му се Затаки и взе късата си автоматична карабина. После се обърна към Старк.

— Кажи на твоя пилот да паркира, да спре двигателите и да свали всички от машината на пистата. Самолетът ще бъде претърсен и ако му разреша, ще продължи полета си, а ако не — няма да го продължи. Хайде тръгвай с мен ти също — обърна се той към Есвандиари и излезе.

Старк изпълни заповедта, обърна се, за да тръгне след Затаки, и за секунда остана насаме с младия сержант. Вазари го хвана за ръката и му прошепна развълнувано:

— В името на Аллаха, помогни ми да се кача на самолета, капитане, готов съм на всичко, на всичко…

— Не мога. Невъзможно е — отговори Старк и го съжали. Преди два дни Затаки строи всички на плаца и преби до безсъзнание младия сержант заради престъпления против революцията, свести го, накара го да яде боклуци и отново го преби до несвяст. Само на Мануела и на много болните разрешиха да не присъстват.

— Няма начин!

— Моля ви… умолявам ви, Затаки е полудял, ще ме у…

Вазари се обърна панически, защото на вратата отново се появи един от Зелените ленти. Старк мина покрай него, слезе по стълбите и стъпи на пистата, като прикриваше безпокойството си. Фреди Еър го чакаше зад волана на джипа заедно с Мануела, един от неговите британски пилоти и Джон Тайрър, който беше с превързани очи. Мануела носеше широки панталони, дълго палто и косата й бе прибрана под пилотската фуражка.

— Карай след нас, Фреди — рече Старк и седна на задната седалка до Затаки. Есвандиари натисна съединителя и набра скорост, за да посрещне 125, който в момента излизаше от главната писта. Около него кръжаха камиони със Зелени ленти и двама мотоциклетисти.

— Тия са луди! — измърмори Старк.

Затаки се засмя и белите му зъби блеснаха.

— Пилоте, това са ентусиасти, а не луди.

— Щом такава е волята на Аллаха.

Затаки го изгледа вече сериозно и каза:

— Говориш езика ни, чел си Корана и познаваш нравите ни. Време е да произнесеш Шахадата пред двама свидетели и да станеш мюсюлманин. За мен ще е чест да бъда единият от тях.

— Също и за мен — побърза да добави Есвандиари.

И той искаше да помогне за спасението на една душа, макар и не поради същите причини: „Иран Ойл“ щеше да има нужда от висококвалифицирани пилоти за придвижването на готовата продукция, докато иранските кадри са в процес на обучение, така че Старк би могъл да бъде сред тях, особено ако стане мюсюлманин.

— За мен също ще бъде чест да стана свидетел.

— Благодаря ви — отговори им Старк на фарси.

Мисълта да приеме исляма го беше спохождала през изминалите години. Отдавна, когато в Иран бе спокойно и работата му се състоеше в това да прави колкото може повече полети, да се грижи за хората си и да се смее заедно с Мануела и децата… Нима това беше само преди половин година? Веднъж подхвърли на жена си:

— Знаеш ли, Мануела, в исляма има толкова положителни неща.

— Да не би да ти харесва да си имаш четири жени, скъпи? — закачливо го попита тя и той моментално се стегна.

— Не се занасяй, Мануела, сериозно ти говоря. В исляма има много ценни неща.

— За мъжете, но не и за жените. Не се ли казва в Корана: „А правоверните — между другото, все мъже — ще се излежават на копринени дивани, където ще бъдат хуриите, недокоснати нито от човек, нито от джин.“ Конроу, миличък, ей това никога не мога да го разбера, защо трябва да има вечни девственици? Има ли някакъв смисъл за мъжете? А жените получават ли същото — младост й толкова млади разгонени мъже, колкото искат?

— Ще ме изслушаш ли, за Бога? Искам да ти кажа, че ако живееше в пустинята, някъде дълбоко в Саудитската пустиня или Сахара… я си спомни, когато бяхме в Кувейт и веднъж излязохме навън само двамата. Отидохме в пустинята, звездите бяха колкото стриди и тишината беше толкова огромна, нощта така чиста и безгранична, а ние толкова дребни — спомняш ли си колко запленени бяхме от Безкрая? Припомни си какво ти казах: как разбирам, че ако си номад, роден в шатра, сигурно би могъл да бъдеш завладян от исляма.

— Да, вярно, но аз пък ти отговорих, че не сме се раждали в никаква идиотска шатра.

Той се усмихна при спомена как я прегърна и целуна и как после се любиха, как проникваха един в друг и сливаха телата и душите си под звездите… Мина доста време, докато продължи мисълта си:

— Имам предвид истинското учение на Мохамед, имам предвид как така при толкова пространство, което е ужасяващо с необятността си, непременно изпитваш вътрешна необходимост от сигурно убежище и ето че ислямът може да бъде такова — имам предвид оригиналното учение, а не тесногръдите, изкривени интерпретации на фанатиците.

— Ама, разбира се, скъпи — отвърна тя с най-сладкия си глас, — само че ние никога не сме и няма да живеем в пустиня, а ти си Конроу „Дюк“ Старк, пилот на хеликоптер, и в момента, в който започнеш да си ги представяш тези четири съпруги, аз и децата изчезваме и дори Тексас ще ти се види тесен, и няма да можеш да се измъкнеш от гнева на Мануела Розита Санта де Куеляр Перес, скъпо мое сладко агънце…

Старк забеляза, че Затаки го наблюдава, и пое дълбоко въздух, примесен с острата миризма на бензин, сняг и зима.

— Може би някой ден ще приема истинската вяра — каза той на Затаки и Есвандиари. — Сигурно ще го направя, но когато Аллах каже, а не аз.

— Дано Аллах каже по-скоро.

Конроу съсредоточи вниманието си върху паркирането на 125 и Мануела, която днес трябваше да замине. Трудно, дяволски трудно е за нея да отпътува сега, но няма как.

Рано тази сутрин Макайвър се обади от Техеран по радиостанцията и съобщи на Старк, че имат разрешение 125 да се отбие в Ковис, при условие че ще откара резервни части и ще вземе оттам още трима пътници. След дълги препирни Чангиз и Есвандиари дадоха съгласието си, но едва след като Старк повдигна въпроса в присъствието на Затаки.

— Вие знаете, че отдавна трябваше да направим смяна на екипажите. Един от нашите хеликоптери 212 чака за резервни части, а два 206 са готови за контролна проверка, която е задължителна на всеки хиляда и петстотин летателни часа. Ръцете ми са вързани, ако не получа резервни части и екипажи, и вие ще отговаряте пред аятолах Хомейни, а не аз.

Колата спря до 125, чиито двигатели затихваха. Вратата още не беше отворена и той можа да види как Джон Хог наднича от пилотската кабина. Самолетът беше заобиколен от камиони, Зелени ленти с автомати възбудено сновяха около него.

Затаки се опита да ги надвика и като изгуби всякаква надежда, изстреля един откос във въздуха.

— Махайте се всички от машината! — заповяда той. — В името на Аллаха и Пророка само моите хора могат да го претърсват. Хайде, изчезвайте!

Зелените ленти се отдръпнаха с неохота.

— Пилоте, кажи им бързо да отварят вратата и всички моментално да слязат, преди да съм си променил решението!

Старк показа на Хог свит юмрук с изправен нагоре палец. След секунда вторият пилот отвори вратата и спусна стълбата. Затаки тутакси се изкатери по нея с насочен автомат.

— Ваше превъзходителство, недейте така, няма нужда — обърна се към него Старк. — Хайде всички бързо навън!

Пътниците бяха осем — четирима пилоти, трима инженери и Джени Макайвър.

— Боже мой, Джени! Изобщо не съм те очаквал.

— Здравей, Дюк. Дънкан реши, че е най-добре… а, впрочем няма значение. Мануела смята ли да пъту… — Тя забеляза жена му и изтича към нея. Прегърнаха се и Старк видя, че Джени всъщност вече е възрастна жена.

Той влезе след Затаки в празния нисък салон, в който бяха закрепени допълнителни седалки. В дъното, близо до тоалетната, имаше няколко касетки.

— Това са резервните части и двигателят, които ви трябват — извика Джони Хог от пилотското място, като им подаваше митническата декларация. — Здравей, Дюк!

Затаки взе листа и щракна с пръсти към Хог:

— Изчезвай.

— Извинете, но аз отговарям за тази машина — отговори Хог.

— Друг път. Слизай.

— Джони, просто стани — каза Сгарк. — Той иска да види дали няма скрити пушки. Ваше превъзходителство, ще бъде по-безопасно, ако разрешите на пилота да остане на мястото си. Аз гарантирам за него.

— Изчезвай.

Джон Хог с неохота се измъкна от малката пилотска кабина. Затаки сръчно претърси страничните му джобове и му махна да седне обратно, след което внимателно провери кабината.

— Това ли са резервните части, които ви трябват?

— Да — отговори Старк и вежливо му направи място на площадката.

Затаки извика на част от хората си да свалят касетките на пистата. Те ги разтовариха доста небрежно — блъскаха ги в рамката на вратата и стъпалата, пилотите се мръщеха. Затаки претършува старателно самолета, но не намери нищо, което да го ядоса. С изключение на бутилката вино с лед и алкохолните напитки в шкафчето.

— Вече никакво пиене в Иран! Край! Конфискувам всичко.

Накара хората си да разбият бутилките на пистата и нареди да отворят касетките. Вътре намериха един реактивен двигател и много резервни части — всичко отговаряше на вписаното в митническата декларация. Старк наблюдаваше претърсването от вратата на кабината, като се опитваше да остане незабелязан.

— Кои са пътниците? — попита Затаки. Вторият пилот му подаде списъка с имената. Най-отгоре беше парафирано на английски и фарси: „Временно излишни пилоти и инженери, подлежащи отдавна на освобождаване и смяна с нови“. Той започна да го изучава, след това и тях.

— Дюк — обади се предпазливо Хог от пилотската кабина, — нося малко пари за теб и писмо от Макайвър. В безопасност ли сме?

— За момента да.

— Те са в двата плика в джоба на куртката ми, която е на закачалката. Мак каза, че писмото е лично.

Старк ги намери и ги напъха във вътрешния джоб на канадката си.

— Какво става в Техеран? — залита той тихо. — На летището е лудница, хиляди хора се опитват да се качат на трите или четирите самолета, които засега имат разрешение да летят — прошепна бързо Хог, — а има най-малко шест „Джъмбо“, които чакат разрешение за излитане. Аз, такова, прередих опашката, наврях се, без да имам разрешение за излитане, извиних се, че не съм знаел, че нямам разрешение за полет, грабнах си хората и офейкахме. Не можах да си поприказвам с Макайвър. Беше заобиколен от революционери, които ги сърбяха ръцете да стрелят, и един-двама дърти молли, но изглеждаше спокоен, както и Петикин, Ногър и останалите. На база съм в Ал Шаргаз поне за една седмица, за да мога да летя като совалка, както аз си знам.

Ал Шаргаз беше близо до Дубай, където бе разположен щабът на C-Г за тази страна на Персийския залив.

— Имаме разрешение от РВД — Техеран да докараме резервни части и екипажи като тези, които възнамеряваме да изведем от страната — по всяка вероятност те, изглежда, ще ни задържат на принципа „човек за човек“. Извежданията са с полети, определени за всяка събота и сряда. — Той спря, за да си поеме дъх. — Мак поръча да измислиш някаква причина за идванията ми тук от време на време. Аз ще бъда един вид куриер между него и Анди Гавалан, докато обстановката се нормализира…

— Внимавай — прекъсна го Старк, като прикри устата си с ръка. Забеляза, че Затаки хвърля подозрителни погледи към самолета. Беше го наблюдавал как преглежда документите на пътниците. Видя, че Затаки му махна с ръка, и слезе на пистата.

— Да, ваше превъзходителство?

— Този човек няма разрешение за напускане на страната.

Ставаше дума за Робъртс, един от механиците, човек на средна възраст и с много голям опит. Безпокойството беше набраздило и без това набръчканото му лице.

— Капитан Старк, обясних му, че не можах да получа разрешение, емиграционната служба продължава да е затворена и просто не знаем какво да правим. От Техеран ни пуснаха без проблеми.

Старк погледна документа. Срокът му беше изтекъл само преди четири дни.

— Моля да направите изключение този път, ваше превъзходителство. Вярно е, че емиграционната служ…

— Няма ли редовно разрешение за напускане на страната, няма да напусне. Остава!

Робъртс пребледня:

— Но от Техеран ме пуснаха и аз трябва да се върна в Лон…

Затаки го сграбчи за канадката, измъкна го от строя и го блъсна на земята. Вбесен, Робъртс бавно се изправи.

— За Бога, имам разрешение и… — Той млъкна. Един от Зелените ленти беше опрял дулото на карабината си в гърдите му, друг — в гърба му; и двамата бяха готови да натиснат спусъците.

— Почакай в джипа, Робъртс. Дявол да го вземе, отивай при джипа! — нареди Старк.

Единият от Зелените ленти грубо избута механика натам. Старк се опитваше да прикрие собственото си безпокойство: Джон Тайрър и Мануела също нямаха редовни документи за напускане на страната.

— Който няма разрешение, не може да напусне страната! — повтори злобно Затаки и пое документите на следващия.

Следващата поред бе Джени. Беше уплашена и изпитваше омраза към Затаки, насилието и атмосферата на страх около нея. Стана й мъчно за Робъртс, който наистина трябваше да се върне в Англия — едното му дете беше сериозно болно, опасяваха се, че е детски паралич, а пък с тези нередовни пощи, телефони и телекси… Джени наблюдаваше как Затаки бавно разлиства и проверява документите на пилота пред нея. „Мръсно копеле! — помисли си тя. — Трябва да се кача в самолета, та каквото ще да стане. Как ми се иска да си заминем всички, цялото семейство. Горкият Дънкан, като остане сам, съвсем ще се запусне, няма да се храни както трябва и язвата му отново ще се обади.“

— И моето разрешително за напускане на страната не е подновено — каза тя, като се опита да изглежда смирена и пусна няколко сълзи.

— И моето — обади се Мануела с тих глас. Затаки ги изгледа и се поколеба.

— За жените няма значение, само мъжете носят отговорност. Вие двете можете да напуснете страната. Този път. Качвайте се в самолета.

— Може ли и господин Робъртс да дойде с нас? — попита Джени и посочи механика. — Той наистина е…

— Качвайте се на самолета! — изрева Затаки в пристъп на маниакална ярост и лицето му почервеня. Двете жени изхвърчаха нагоре по стълбата, всички за момент се стъписаха, дори Зелените ленти се поразмърдаха уплашено.

— Ваше превъзходителство, вие бяхте, прав — проговори Старк на фарси. Мъчеше се да изглежда спокоен. — Жените не бива да спорят.

Той млъкна и всички затаиха дъх. Черните очи на Затаки го пронизваха. Но Старк отвърна спокойно на погледа му. Затаки кимна и продължи навъсено да проверява документите.

Вчера се беше върнал от Исфахан и Есвандиари бе разрешил полет за утре следобед, за да го откара отново в Бандар-е Делам. „Колкото по-скоро, толкова по-добре“ — помисли си мрачно Старк.

Въпреки всичко той съжаляваше Затаки. Снощи го беше открил подпрян на един хеликоптер, стиснал слепоочията си с ръце, за да облекчи силната болка, която го мъчеше.

— Какво има, ага?

— Главата ми — ще се пръсне!

Старк успя да го убеди да се отбие при доктор Нът и дискретно го заведе в лекарското бунгало.

— Докторе, дай ми само аспирин или кодеин, каквото имаш — изпъшка Затаки.

— Не е ли по-добре да ми позволите да ви прегледам и тога…

— Никакъв преглед! — изрева Затаки. — Знам какво ми е. САВАК и затворът ме докараха до това състояние…

По-късно, след като кодеинът беше намалил болката донякъде, Затаки разправи на Старк, че преди около година и половина го арестували по обвинение в пропаганда срещу шаха. Тогава работел като журналист в един от вестниците, издавани в Абадан. Прекарал осем месеца в затвора и бил освободен веднага след опожаряването на града. Не разправи на Старк какво му се беше случило в затвора.

— Такава е била волята на Аллаха, пилоте — рече той горчиво. — Но оттогава благодаря на Всевишния всеки ден за това, че ми е подарил още един ден живот, за да мога да смачкам още хора на САВАК и на шаха, лакейската му полиция и войска заедно с всеки и всички, които служеха на неговата тирания. Едно време и аз го поддържах, та нали той плати обучението ми тук и в Англия! Обаче той е виновен за съществуването на САВАК! Той трябва да плати за това. Тази част от отмъщението ми си е лично моя работа — още не съм започнал да мъстя за жена ми и децата, които бяха убити при опожаряването на Абадан.

Старк не загуби присъствие на духа. Как, защо и кой беше извършил палежа, причинил смъртта на близо петстотин души, така и не можа да се разбере.

Той наблюдаваше как Затаки бавно и старателно проверява редицата пътници, очакващи полета, не знаеше още колко са с нередовни документи. Всички бяха напрегнати и посърнали. Скоро идваше редът на Търнър, а той непременно трябваше да замине. Доктор Нът беше казал, че е най-добре да го прегледат в Ал Шаргаз или Дубай веднага щом е възможно. Там имаше отлични болници.

— Сигурен съм, че е добре, но засега е най-целесъобразно да не си преуморява очите и да ги остави в покой. Още нещо, Дюк, за Бога, стой настрана от Затаки и предупреди за същото и останалите. Той е на ръба на истериката и ако изпадне в криза, един Господ знае какво може да се случи.

— Какво му е?

— Нямам представа от медицинска гледна точка. Но психически е много опасен. Бих казал, че е маниакално депресивен, определено е параноиден, вероятно вследствие на това, което е преживял в затвора. Разправял ли ти е какво са го правили там?

— Не. Изобщо нищо не ми е казвал.

— Ако зависеше от мен, бих препоръчал да му се дават успокоителни и около него да няма абсолютно никакви огнестрелни оръжия.

„Много мило — помисли си безпомощно Старк, — а как, по дяволите, да организирам всичко това? Добре, че поне Джени и Мануела са вече на борда на самолета и скоро ще бъдат в Ал Шаргаз, където е рай в сравне…“ Предупредителен вик прекъсна размишленията му.

Иззад главната кула изскочиха Хусаин и други Зелени ленти. Изглеждаха враждебно настроени.

Затаки моментално забрави за пътниците, свали автоматичната карабина от рамото си и като я държеше с едната ръка, се придвижи между Хусаин и самолета. От двете му страни застанаха по един от неговите хора, а останалите заеха отбранителни позиции близо до самолета, за да го прикриват.

— Кучета мръсни! — обади се някой. — Какво става пък сега?

— Ако стане напечено, залягайте — нареди Еър.

— Капитане — прошепна развълнувано Робъртс, — аз непременно трябва да се кача на самолета, момиченцето ми е много болно, не можете ли да ми помогнете?

— Ще се опитам.

Затаки гледаше Хусаин с омраза. Преди два дни той отиде в Исфахан, където бе поканен да участвува в заседанието на техния таен комитет. Всичките единадесет членове бяха аятоласи и молли и тогава той за първи път видя действителното лице на революцията, за чиято победа толкова много се беше борил и страдал: „Неверниците ще бъдат смазани и предадени на забвение. Ще действат само революционни трибунали. Присъдите ще се издават бързо и ще са окончателни без право на обжалване…“

Моллите бяха толкова уверени в себе си, толкова убедени в свещеното си право да управляват и раздават правосъдие, колкото в правото само те да тълкуват и проповядват Корана и Шарията… Затаки беше достатъчно предпазлив, за да не споделя с никого ужаса си и това, което мислеше, но сега разбра, че пак са го предали.

— Какво искаш, молла? — изръмжа той. Последната дума прозвуча като проклятие.

— Първо искам да знаеш, че тук нямаш никаква власт. За това, което вършиш в Абадан, отговарят аятоласите на Абадан, но ти нямаш никаква власт в тази база, нито върху този самолет.

Хусаин беше заобиколен от десетина въоръжени младежи със сурови лица, всички от Зелените ленти.

— Значи така, нямам власт, а? — Затаки презрително му обърна гръб и извика на английски:

— Самолетът незабавно да излита! Всички пътници на борда!

Отпрати пилота със сърдит жест и се обърна към Хусаин:

— Е? А второто?

Зад гърба му пътниците побързаха да изпълнят нареждането и понеже Зелените ленти се бяха скупчили около Затаки и Хусаин, Старк заповяда на Робъртс да се качва на самолета, след това даде знак на Еър да помогне за прикриване на измъкването на механика. Двамата заедно помогнаха на Тайрър да слезе от джипа.

Затаки си играеше с карабината си, без да откъсва очи от Хусаин.

— Е? Кое е второто?

Хусаин се слиса, хората му също като него си даваха пълна сметка, че карабините са насочени към тях. Двигателите заработиха. Той виждаше как пътниците се качват в самолета, как Старк и Еър помагат на един мъж с превързани очи да се изкачи по стълбата, а после отново отиват при джипа; двигателите набираха обороти и в момента, в който последният човек влезе вътре, стълбата се вдигна и машината се изнесе на пистата за излитане.

— Е, ага, кое е следващото?

— Следващото… това е нареждането на комитета в Ковис ти и хората ти да напуснат града.

Затаки го изгледа презрително и извика на хората си, за да надмогне рева на двигателите. Беше стъпил здраво на бетонната настилка, готов да се бие на живот и смърт. Горещият въздух от витлата почти го отвяваше:

— Ей, чухте ли, имаме заповед от комитета на Ковис да изчезваме!

Хората му се разсмяха, един голобрад юноша от Зелените, ленти на Хусаин понечи да насочи карабината си и моментално беше прерязан от точен откос, изстрелян от хората на Затаки, който го просна мъртъв. Настана тишина, нарушавана само от двигателите на отдалечаващия се самолет. За момент Хусаин се стъписа от неочаквано появилата се върху бетонната настилка локва кръв.

— Такава е волята на Аллаха — обади се Затаки. — А ти, молла, какво искаш?

Точно тогава той забеляза вцепенилото се от страх малко момче, надничащо зад моллата — криеше се зад одеждите му, беше се вкопчило в тях, търсейки закрила. То толкова много приличаше на по-големия му син, че за момент Затаки се върна в щастливите дни преди пожара, когато всичко изглеждаше на мястото си и все пак се очертаваше някакво бъдеще — Бялата революция на шаха беше чудесна, проведе се поземлена реформа, която ограничи владенията на моллите, въведе се всеобщо образование и други неща… „Да, това бяха добрите стари времена, когато бях баща, а сега вече никога няма да мога. Никога.“ Електродите и клещите бяха унищожили тази способност.

Остра пронизваща болка жегна слабините му и го блъсна в главата при този спомен, прииска му се да крещи. Но не го направи, а просто потисна мъката си както винаги и се върна към действителността. Виждаше непреклонността в погледа на моллата и се приготвяше за развитието на нещата. Голямо удоволствие му доставяше убиването с автомат. Палещото стакато на забиващите се изстреляни откоси, при което оръжието сякаш оживяваше, острият мирис на барут, леещата се кръв на враговете на Аллаха и Иран. Моллите бяха врагове и най-големият враг беше Хомейни, който вършеше светотатство, като позволяваше да се кланят на портрета му и последователите му да го наричат имам, и като поставяше моллите между народа и Аллаха — всичко това бе против учението на Пророка.

— Хайде, казвай — изръмжа той, — че започвам да губя търпение!

Затаки се извърна и видя, че моллата сочи Старк.

— Пилота? Че защо? За какво ти е? — попита той озадачен.

— За да го разпитам.

— За какво?

— За бягството на офицерите от Исфахан.

— Че защо той би трябвало да знае за тях? Старк беше с мен в Бандар-е Делам, отдалечен на стотици мили, и помагаше на революцията срещу враговете на Аллаха! — добави Затаки гневно. — Враговете на Аллаха са навсякъде! Светотатството и идолопоклонничеството е обхванало всички — не е ли така?

— О, да, така е, навсякъде гъмжи от врагове и се шири светотатство. Обаче той е пилот на хеликоптер, а пилотът на избягалия хеликоптер е неверник, така че Старк може да знае нещо. Искам да го разпитам.

— Не докато съм тук.

— Но защо? Защо не?

— Няма да го разпиташ, докато съм тук, в името на Аллаха! По-нататък — утре или вдругиден, ако е рекъл Аллах, но не сега.

Затаки бе преценил съвсем точно Хусаин и по погледа и израза на лицето му разбра, че той се признава за победен и вече не представлява опасност. Внимателно огледа лицата на Зелените отряди, заобиколили моллата, но вече не откри в тях заплаха. „Бързата и неочаквана смърт на един — помисли си той без угризения — обикновено кара останалите да стоят мирни.“

— А сега сигурно ще се върнете в джамията си, наближава време за молитва. — Той им обърна гръб и тръгна към джипа. Знаеше, че хората му ще го пазят. Махна с ръка на Старк и Еър да се качват и се настани на предната седалка, като държеше автомата готов за стрелба, но вече по-отпуснато. Един по един хората му се върнаха в колите и потеглиха.

Хусаин стоеше мъртво бледен. Неговите Зелени ленти чакаха. Един от тях запали цигара. Всички се чувстваха угнетени от трупа в краката си и кръвта, която продължаваше да се стича.

— Тате, защо го пусна да си върви? — попита момченцето с пискливия си глас.

— Не съм го пуснал, сине. Първо имаме да свършим по-важни неща и след това ще се върнем.

31

Загрос Три: 12,05 по обед.

Скот Гавалан се взираше втренчено в дулото на насочения срещу него автомат „Стен“ с вдигнат предпазител. Току-що бе приземил хеликоптер 212 след първия за деня полет до сондаж „Роза“, където достави стоманени тръби и цимент. В момента, в който изключи двигателите, от хангара изскочиха Зелените ленти и го заобиколиха.

Отвратен от страха, който изпитваше, той откъсна погледа си от автомата и се втренчи в черните злобни очи наоколо.

— Какво… какво искате? — попита той прегракнало, след това повтори на фарси:

— Chen karbareh?

Мъжът с автомата изсипа поток сърдити неразбираеми думи.

Скот свали шлемофона си.

— Man zaban-e shoma ra khoob nami danam, agha! — надвика той свистенето на двигателите. — Не говоря вашия език, ваше превъзходителство — и стисна зъби, за да не изтърве псувнята, която искаше да добави.

Заваляха още гневни думи и мъжът му даде знак да излезе от кабината. И тогава видя Назири, управителя на „Иран Ойл“, раздърпан и наранен — други от Революционните отряди го измъкнаха от канцеларията му и го понесоха за ръцете и краката. Скот се показа от прозореца:

— Какво става тук, по дяволите?

— Те… те искат да слезеш от хеликоптера, капитане — извика Назири. — Моля те, побързай!

— Почакай да спра напълно двигателите! — Скот припряно завърши процедурата.

Дулото на автомата „Стен“ не беше помръднало, враждебността също не беше намаляла. Роторите бавно спираха и когато дойде моментът, в който можеше да напусне хеликоптера, Скот откопча колана и стана. Моментално го изблъскаха настрана. Възбудени, крещящи мъже разтвориха докрай вратата на пилотската кабина и се покатериха в хеликоптера.

— Ага, какво е станало с теб? — попита той Назири. Иранецът беше цял в рани.

— Новият… новият комитет направи грешка — каза Назири. Опитваше се да запази достойнство. — Смятаха, че съм бил поддръжник на шаха, а не човек на революцията и имама.

— Кои са тези, по дяволите! Не са от Яздек.

Преди Назири да успее да отговори, човекът с автомата „Стен“ си проправи път с лакти през тълпата.

— Марш в канцеларията! ВЕДНАГА! — изкрещя той на лош английски и сграбчи Скот за ръкава на якето, за да го накара да побърза. Пилотът машинално измъкна ръката си. Автоматът опря в гърдите му.

— Добре, де — измърмори той и навъсено закрачи към канцеларията.

Вътре, с гръб към стената, между отворения прозорец и бюрото, стояха Ничак хан, каландарът на селото, и старият местен молла. И двамата бяха напрегнати. Скот ги поздрави и те му кимнаха притеснено. След него влезе Назири, последван от рояк Зелени ленти.

— Chen karbereh? — попита Скот. — Какво става?

— Тези хора са… те заявяват, че са нашият нов комитет — отговори сподавено Ничак хан. — Изпратени са от Шарпур, за да поемат ръководството на нашето… нашето село и нашето… летище.

Скот се озадачи. Думите на кмета нямаха смисъл. Макар че Шарпур беше най-близкият град и формално властта му се разпростираше върху целия район, управлението на кашкайските планински племена по традиция беше оставено на самите тях, при условие че признават суверенната власт на шаха и Техеран, спазват законите, не носят оръжие и са мирни.

— Ами вие винаги сами сте управ…

— Млък! — изкрещя водачът на Зелените ленти и размаха автомата си. Скот забеляза, че Ничак хан почервеня. Водачът беше с брада, тридесетина годишен, лошо облечен. Тъмните му очи имаха неприятно излъчване. Той измъкна Назири пред групата и изломоти още нещо на фарси.

— Аз… аз трябва да ви превеждам, капитане — избърбори уплашено Назири. — Водачът, Алисадър, казва, че вие трябва да му отговорите на няколко въпроса… Аз отговорих на повечето, но той иска…

Алисадър, го наруга и започна разпита. Четеше от предварително подготвен списък, а Назири превеждаше.

— Вие ли командвате тук?

— Да, временно.

— Какъв сте по националност?

— Англичанин. Ама защо, по дяво…

— Има ли тук някакви американци?

— Доколкото ми е известно — няма — отговори веднага Скот с безизразно лице. Надяваше се да не са питали същото Назири, който знаеше, че Родригес, механикът, беше американец с фалшива английска карта за самоличност. Иранецът преведе, без да се колебае. Един от Зелените ленти записваше отговорите.

— Колко пилоти има тук?

— В момента аз съм единственият.

— Къде са останалите, кои са те и какви са по националност?

— Нашият старши пилот, капитан Локхарт, е от Канада и в момента е в Техеран. Доколкото знам, изпълнява чартърен полет от Техеран и се очаква да се върне днес. Другият, вторият по старшинство, капитан Сесон, е французин и трябваше да извърши спешен чартърен полет до Техеран за „Иран Ойл“ днес.

Водачът го изгледа изпитателно:

— Защо спешно?

— В сондаж „Роза“ има готовност за регистриране на нов сондажен кладенец.

Той изчака, докато Назири обясни какво означава това и че петролните сондажници се нуждаят от спешната помощ на специалистите на „Шлумбергер“, базирани сега в Техеран. Тази сутрин Жан-Люк се беше обадил на районния ръководител на въздушното движение в Шираз с надежда да получи разрешение за полет до Техеран. За негово учудване и радост РВД на Шираз незабавно разреши излитане.

— Имамът е решил добивът на петрол да започне — отговориха оттам. — И то в най-скоро време.

Само след няколко минути Жан-Люк излетя. Скот Гавалан се усмихна наум, защото знаеше действителната причина, поради която Жан-Люк направи три кълба напред от радост в кабината на 206 — сега щеше да може да се промъкне при Саяда, очакваше го толкова отдавна. Скот я видя веднъж.

— Тя има ли сестра? — попита тогава с надежда.

Водачът слушаше Назири с нетърпение, после го прекъсна. Назири премигна.

— Алисадър казва, че за в бъдеще всички полети ще се разрешават от него или от този човек. — Назири посочи младия член на Зелените ленти, който записваше, отговорите на Скот. — В бъдеще на всичките полети ще има по един техен човек на борда. Никакви излитания вече без предварително разрешение. След час ще го закараш заедно с хората му на обиколка по всичките сонди в района.

— Обясни, му, че това е невъзможно — трябва да доставим още тръби и цимент на сондаж „Роза“. В противен случай, когато Жан-Люк се върне утре, те няма да бъдат готови.

Назири се впусна в обяснения. Водачът грубо го прекъсна и стана.

— Кажи на неверника пилот да бъде готов след един час и тогава… я по-добре да идва с нас в селото, там ще мога да го държа под око. И ти тръгвай с нас. И му кажи да е послушен, защото въпреки че имамът иска добивът на петрол да започне бързо, всички хора в Иран се подчиняват на ислямските закони, независимо дали са иранци, или не. Тук не ни трябват чужденци. — Той хвърли поглед към Ничак хан и заповяда: — Хайде в селото!

И тръгна да излиза.

Ничак хан почервеня и го последва заедно с моллата.

— Капитане, трябва да отидем с него в селото — обърна се към него Назири.

— Защо?

— Ами ти си единственият пилот и познаваш добре околностите — отговори Назири. И той се чудеше за истинската причина.

Беше много уплашен. Не беше постъпвало никакво предупреждение за предстоящи промени, нито пък в селото знаеха, че пътят е отворен, след последния снеговалеж. Обаче тази сутрин пристигна камионът с дванадесетте Зелени ленти. Водачът им веднага връчи лист хартия, подписан от Революционния комитет на Шарпур, с който на пристигналите се даваше правото да управляват Яздек и „всички хеликоптери в района заедно с добива на петрол и инсталациите“. Когато по искане на Ничак хан Назири заяви, че ще протестира по радиостанцията пред „Иран Ойл“, един от Зелените ленти се нахвърли да го бие. Водачът го спря, но нито се извини, нито пък показа, че уважава каландара на този район на Кашкай. Назири се уплаши още повече, искаше му се да си е в Шарпур при жената и децата. Аллах да ги прокълне всичките комитети, фанатици и чужденци, заедно с Големия американски сатана, защото те са причината за всички беди.

— Я… я по-добре да тръгваме — разбърза се той.

Излязоха. Другите вече се бяха отдалечили по пътеката към селото. Докато минаваше покрай хангара, Скот забеляза шестимата си механици, събрани наедно място под зоркия поглед на въоръжен пазач. Скот се ужаси — иранецът пушеше. Той усети, че нещо го преряза. Навсякъде имаше надписи на фарси и английски: „Пушенето забранено — опасно за живота!“ В единия край вторият им хеликоптер 212 беше в последните етапи на контролната проверка, която се правеше на всеки хиляда и петстотин летателни часа, но без двата 206, които оформяха настоящия им състав от машини, хангарът изглеждаше празен и изоставен.

— Ага — рече той на Назири и кимна към охраната, — кажи им, че трябва да подготвя хеликоптера, а този мръсник да не пуши в хангара.

Назири преведе.

— Съгласни са, но казаха да побързаш.

Пазачът, който лениво пушеше, хвърли цигарата на бетонната настилка. Един от механиците бързо я смачка. Назири понечи да остане, но от охраната му дадоха знак да продължи и той неохотно си отиде.

— Заредете машината с гориво и проверете всичко внимателно — нареди Скот тихо и предпазливо. Не беше сигурен дали някой от пазачите не разбира английски. — След един час трябва да натоваря комитета, за да направим официално посещение на сондажните площадки. Излиза, че си имаме нов комитет от днес, назначен от Шарпур.

— Ай, да му се не види — измърмори някой.

— Ами оборудването на сондаж „Роза“? — попита Ефър Джордан.

До него стоеше Род Родригес. Скот забеляза безпокойството му.

— Ще трябва да почака. Хайде, зареждайте горивото. Ефър, вземи хората и проверете машината. Род — бърна се той към механика, за да го окуражи, — вече се връщаме към нормалното положение на нещата и скоро ще получиш отпуската си, за да заминеш за Лондон, capito[12]?

— О, благодаря ти, Скот.

Пазачът му даде знак да тръгва.

— Baleh, ага. Да, добре, ваше превъзходителство — рече Скот и се обърна към Родригес: — Род, заради мен направи много внимателно проверката.

— Разбира се.

Скот се отдалечи, охраната го последва. Джордан извика напрегнато:

— Какво става? Къде отиваш?

— На разходка — отвърна той саркастично. — Ами знам ли къде? Цяла сутрин съм летял.

Той се затътри уморен и безпомощен. Щеше му се на негово място да бяха Локхарт или Жан-Люк. Мръсни комитетски копелета! Глутница гадни главорези!

Стотина метра по-напред Назири вървеше бързо; останалите вече се бяха скрили зад завоя на пътеката, която лъкатушеше между дърветата. Температурата беше един градус под нулата, снегът скърцаше под краката. На Скот му стана топло в пилотския гащеризон, изпитваше известно неудобство да ходи със специалните си обувки за полети, потропваше раздразнено и се опитваше да настигне Назири, но не успяваше. Снегът бе натрупал отстрани на пътеката и по дърветата, небето синееше. До селото оставаше по-малко от километър по виещата се пътека.

Яздек беше разположен на малко плато, добре скътано от силните ветрове. Колибите и къщите бяха построени от дърво, камък и кирпич, скупчени около площада с малката джамия. За разлика от повечето села то бе заможно, разполагаше с достатъчно дърва за зимата, наоколо се въдеше много дивеч. Яздек имаше кооперативни стада овци и кози, няколко камили, тридесет коня и разплодни кобили, с които се гордееше.

Домът на Ничак хан представляваше двуетажна къща с покрив от плочи, с четири стаи — беше по-голяма от другите и се намираше точно до джамията.

До нея се намираше училището — най-модерната сграда в селото. Том Локхарт беше проектирал простата й конструкция и бе убедил Макайвър да финансира строителството миналата година. Допреди няколко месеца училището се ръководеше и стопанисваше от един млад човек от Учителския корпус на шаха — почти всички жители на селото бяха неграмотни. Когато шахът избяга, младежът изчезна. От време на време Том Локхарт и някои други от базата организираха там събирания, които представляваха повече куп въпроси и отговори — отчасти в името на добрите отношения, отчасти за запълване на свободното от полети време. Тези сбирки бяха много посещавани и от възрастни, и от деца — Ничак хан и жена му държаха на това.

Докато слизаше по склона, Скот видя как останалите влизат в училището. Пред входа беше паркиран камионът, докарал Зелените ленти. Селяните се събираха на групички и мълчаливо наблюдаваха. Мъже, жени, деца — всичките невъоръжени. Жените в Кашкай не носеха нито фереджета, нито чадори, а разноцветни роби.

Скот се изкачи по стълбите на училището. Последния път, когато беше тук, само преди няколко седмици, изнесе лекция за Хонконг, който познаваше от ваканциите след занятията в един английски пансион. Трудно му беше да им обясни що за място е тази автономна територия с нейните безбройни улици, тайфуни, пръчици за хранене и йероглифи, странни храни и пиратски капитализъм, сгушен под необятността на Китай. „Радвам се, че сме си пак в Шотландия — мислеше си той. — Радвам се, че Стареца ще започне да ръководи контролната кула, която ще е моя някой ден.“

— Капитане, трябва да седнеш ей там — каза Назири и посочи един стол в дъното на ниската, пълна с хора стая. Алисадър и четиримата от Зелените ленти се бяха разположили на масата, където обикновено седеше учителят. Пред тях седяха Ничак хан и моллата, наобиколени от селяни.

— Какво става тук?

— Има такова… събрание.

Скот видя, че Назири го хваща страх, и се запита какво би направил той самият, ако Зелените ленти започнат да го бият. „Би трябвало да имам черен пояс по карате или да съм боксьор, за да се справя“ — помисли си той с досада, докато се мъчеше да разбере леещия се фарси от устата на водача.

— Какво казва той, ага? — прошепна Скот на Назири. — Ами… той… той казва на Ничак хан как ще бъде управлявано селото за в бъдеще. Моля ти се, изчакай, после ще ти обясня — отвърна Назири и се отмести.

След малко тирадата спря. Всички очи се обърнаха към Ничак хан. Той бавно се изправи. Беше сериозен, каза само няколко думи — дори Скот ги разбра:

— Яздек ще си остане кашкайски.

Той обърна гръб на масата и тръгна да си върви, последван от моллата.

Водачът ядосано излая нещо на двама от Зелените ленти и те му преградиха пътя. Ничак хан ги разбута, но го сграбчиха други, напрежението рязко се увеличи и Скот видя как един селянин незабелязано се измъква от стаята. Зелените ленти, които държаха Ничак хан, го обърнаха с лице към Алисадър, останалите четирима скочиха и яростно се развикаха. Никой не докосна стария молла. Той вдигна ръка и започна да говори, но Алисадър го заглуши с крясъци и сред селяните се разнесе глух ропот. Ничак хан не се съпротивляваше на хората, които го държаха, само изгледа Алисадър и Скот почувства омразата му като физически удар.

Водачът произнесе високопарна тирада пред всички селяни, след което посочи обвиняващо Ничак хан и още веднъж му заповяда, да се подчини, но той пак отказа и изрече тихо:

— Яздек е в Кашкай и ще си остане кашкайски.

Алисадър седна, другите четирима също. Той пак посочи с пръст Ничак хан и каза нещо. Селяните ахнаха слисани. Четиримата до водача кимнаха в знак на съгласие. После Алисадър изрече само една дума, която изсъска в тишината като коса:

— Смърт!

Стана и излезе, последван от селяните и Зелените ленти, които носеха Ничак хан за ръцете и краката. В суматохата бяха забравили за Скот и той се сви, за да не го забележат. Остана сам.

Навън Зелените ленти завлякоха Ничак хан до стената на джамията и го изправиха там. Сега на площада нямаше никакви селяни. Тези, които излизаха от училището, също бързаха да изчезнат. С изключение на моллата. Той бавно се приближи до Ничак хан и застана до него с лице към Зелените отряди, които приготвяха пушките си. По нареждане на Алисадър двама от тях издърпаха стареца настрана. Ничак хан чакаше мълчаливо и с достойнство, погледна ги и се изплю в снега.

Изневиделица тресна изстрел от карабина. Алисадър беше мъртъв още преди да се свлече на земята. Настъпи внезапна тишина. Зелените ленти панически се защураха, после се вкамениха. Някакъв глас извика:

— Аллах акбар! Хвърлете оръжието!

Никой не помръдна. Един от екзекуторския взвод рязко насочи пушката си към Ничак хан, но падна мъртъв, преди да успее да натисне спусъка.

— Аллах акбар! Хвърлете пушките!

Един от Зелените ленти пусна своята и тя издрънча на земята. Веднага го последва друг, трети се втурна към камиона, но падна мъртъв, преди да измине и десет метра. Сега вече всички хвърлиха пушките на земята и застинаха по местата си.

Вратата на къщата на Ничак хан се отвори и се показа жена му с насочена карабина, следвана от младеж, също с оръжие. Тя тръгна към тях, лицето й пламтеше от гордост. Беше десет години по-млада от мъжа си. Из площада се чуваше само дрънкането на обеците и верижките й, придружено от шумоленето на дългите й светлокафяви и червени поли.

Присвитите очи върху скулестото лице на Ничак хан още повече се свиха и в ъгълчетата им се появиха бръчици, но той не й каза нищо, само изгледа осмината Зелени ленти, които бяха останали живи. Погледът му беше безмилостен. Един от тях посегна към пушката си, но жената, го простреля в стомаха, той извика и се сгърчи на снега. Тя го остави да вие, след това стреля втори път и той млъкна завинаги. Оставаха още седем.

Ничак хан едва забележимо се усмихваше. Възрастните мъже и жени от селото започнаха да излизат от колибите и къщите и да се трупат на площада. Всички бяха въоръжени. Той насочи вниманието си към седмината.

— Качвайте се на камиона и лягайте по очи, с ръце на гърба.

Навъсени, мъжете се подчиниха. Той заповяда на четирима от селяните да ги пазят после се обърна към младежа, който беше излязъл от дома му:

— На летището има още един, синко. Вземи някого със себе си и го убийте. Докарай тялото му тук, но скрийте лицата си с шалове, за да не ви познаят неверниците.

— Да бъде волята на Аллаха — отвърна младежът и посочи училището.

Вратата продължаваше да е отворена, а Скот не се виждаше никакъв.

— Неверникът — рече младежът тихо. — Той не е от нашето село.

После бързо тръгна.

Селото притихнало чакаше. Ничак хан почеса замислено брадата си. После погледът му се спря на Назири, който се беше свил страхливо до стълбището на училището.

Назири пребледня.

— Аз… аз нищо не съм видял, абсолютно нищо, Ничак хан — запелтечи той страхливо, надигна се и заобиколи труповете.

— Аз винаги… двете години, които прекарах тук, винаги съм правил всичко в полза на селото. Нищо… нищо не съм видял — захленчи той унижено, после ужасът му надделя и той си плю на петите. Преди да стигне края на площада, беше мъртъв. Поне десетина души стреляха в него.

— Вярно е, че единственият свидетел на злото в тези хора може да е Аллах — въздъхна Ничак хан.

Той харесваше Назири, но Назири не беше един от техните. Жена му дойде при него и той й се усмихна. Тя извади цигара, подаде му я, запали я, след това прибра пакета и кибрита в джоба си. Той замислено изпускаше дима. Някъде из къщите лаеха кучета и плачеха деца, които чакаха да бъдат утешени.

— Трябва да спуснем една малка лавина, която да прекъсне пътя там, където преди беше затрупан, за да не дойдат други, преди да се стопи снегът — обясни той на хората си. — Ще сложим труповете в каросерията, ще ги полеем с бензин, както и камиона, и ще го пуснем да се изтърколи в Клисурата на ранените камили. Ще казваме, че комитетът е решил, че можем да управляваме сами както винаги, затова са ни оставили на мира и после са си тръгнали, като са прибрали тялото на Назири. Разстреляли са Назири на площада — нали всички видяхте? — при опит да избяга и да избегне правосъдието. За нещастие на връщане са катастрофирали. Всички знаем колко е опасен пътят. Взели са тялото на Назири, за да докажат, че са изпълнили дълга си и са прочистили планините от известен поддръжник на шаха. А Назири си беше такъв, преди шахът да избяга.

Селяните кимаха в знак на съгласие и чакаха. Всички искаха да получат отговор на последния въпрос: какво ще стане с другия свидетел? С неверника, който се спотайваше в училището?

Ничак хан почеса брадата си. Това винаги му помагаше при вземане на трудни решения.

— Скоро ще дойдат още Зелени отряди, привлечени от летящите машини, произведени от чужденци и управлявани от чужденци за облагодетелстване на чужденци от петрола, добиван от нашата земя в полза на враговете ирански, враговете бирници и други чужденци. Ако нямаше сондажи, нямаше да има и чужденци, следователно нямаше да ги има и Зелените ленти. Много петрол, лесен за добиване, има другаде в страната. Тук това става трудно. Нашите няколко сондажа не са от значение, и единадесетте бази са труднодостъпни и крият много опасности — та нали само преди няколко дни трябваше да взривят билото на планината, за да спасят една от лавина?

Думите му бяха посрещнати с всеобщо одобрение. Той дръпна от цигарата с наслада. Хората го гледаха с доверие — та нали той беше техният каландар, техният кмет, който цели осемнадесет години ги беше управлявал и в добри, и в лоши времена.

— Ако нямаше летящи машини, нямаше да има и сондажи. Така че, ако тези чужденци си заминат — продължи той със същия дрезгав бавен глас, — съмнявам се, че други ще се осмелят да дойдат, за да ремонтират и отворят отново единадесетте бази. Те или бързо ще се разрушат, така че няма да могат да бъдат ремонтирани, или ще ги оберат бандити и ще излязат от строя. Едва тогава ще ни оставят на спокойствие. Без нашето благоволение никой няма да може да действува в планините ни. Ние, кашкайците, искаме да живеем в мир — ще сме свободни и ще управляваме както си знаем и според нашите обичаи. Ето защо чужденците трябва да си вървят. И то бързо. Сондажите също трябва да изчезнат. И всичко чуждо.

Той грижливо загаси цигарата в снега.

— Да започваме! Изгорете училището.

Незабавно се втурнаха да изпълнят заповедта. Лиснаха малко бензин и гнилата суха дървесина скоро се превърна в клада. Всички чакаха. Неверникът обаче не изскочи от сградата, не намериха и останките му по-късно, когато преровиха пепелта.

32

Околностите на Табриз: 11,49 по обед.

Ерики Йоконен издигаше хеликоптер 206 във високия въздушен коридор, който водеше към града. До него се беше настанил Ногър Лейн, Азадех пътуваше отзад. Върху скиорския си костюм беше облякла дебело пилотско яке, но в сака си носеше и чадор — „за всеки случай“, както се беше изразила. Ерики беше включил трети шлемофон, който беше на главата й.

— Табриз Едно, чувате ли ме? — попита той отново. Всички чакаха, но отговор нямаше, а бяха в рамките на съответния радиообхват.

— Може да са напуснали, а може и да е клопка, както стана с Чарли.

— Най-добре много внимателно огледай района, преди да се приземим — каза Ногър. Оглеждаше внимателно небето и земята.

Нямаше облаци. Температурата беше доста под нулата и планините бяха отрупани с дебел сняг. Съгласно разпорежданията на Техеран дозаредиха гориво в едно депо на „Иран Ойл“, непосредствено до Бандар-е Пахлави, който вече беше преименуван.

— Хомейни е хванал здраво юздите на всички. И РВД е услужлив, и летището работи — каза бодро Ерики. Опитваше се да разсее мрачното настроение, което ги беше обхванало.

Азадех все още не можеше да преживее новината за екзекутирането на емир Пакнури заради престъпления срещу исляма и още по-ужасната — за бащата на Шаразад.

— Но това е убийство! — възкликна тя, когато чу вестта. — Какви престъпления е могъл да извърши той — нали десетилетия наред поддържаше Хомейни и моллите?

Никой не можа да й отговори. Семейството бе прибрало тялото и бе потънало в траур и безкрайна мъка, Шаразад почти си бе изгубила ума и къщата бе затворена дори за Азадех и Ерики. Азадех не искаше да напусне Техеран, но получи второ съобщение от баща си, адресирано до Ерики, в което се повтаряше съдържанието на предишното: „Капитане, искам дъщеря ми да дойде спешно в Табриз.“

Ето че вече почти бяха пристигнали у дома.

„Някога беше дом — мислеше си с горчивина Ерики. — Но вече не съм толкова сигурен.“

Близо до Казвин прелетя над мястото, където свърши бензинът на рейнджровъра и Петикин и Ракоци ги бяха отървали двамата с Азадех от тълпата. Колата вече я нямаше. После премина над бедното селце, където бяха блокирали пътя и той беше прегазил муджахидина с тлъстата физиономия, който им открадна документите. „Лудост е, че се връщам обратно“ — помисли си Ерики.

— Мак е прав — умоляваше го Азадех. — Върви в Ал Шаргаз. Ногър ще ме откара в Табриз и ще ме докара, за да хвана следващия редовен пътнически полет. Ще се съберем в Ал Шаргаз, независимо какво ще каже баща ми.

— Аз ще те закарам у дома и ще те върна — отсече той. — И точка по въпроса.

Излетяха от Дошан Тапе веднага след разсъмване. Базата беше почти празна, стърчаха изгорели корпуси на сгради и хангари, имаше разбити самолети на иранските военновъздушни сили, камиони и един обгорял танк с емблемата на Безсмъртните. Никой не си беше направил труда да разчисти остатъците. Нямаше и охрана. Скитници отмъкваха всичко, което можеше да гори — нафта и храни все още почти не се продаваха, денонощно имаше много сблъсквания между Зелените ленти и левичарите.

Хангарът и ремонтно-механичният цех почти не бяха пострадали. Стените им бяха надупчени от куршуми, но нямаше нищо оплячкосано и всичко функционираше до една или друга степен с няколко механици и административен персонал, който беше горе-долу колкото персонала за нормална работа. Привличаше ги завишената заплата, благодарение на това, че Макайвър беше изцедил пари от Валик и другите съдружници. Той беше дал пари и на Ерики, за да плати на персонала в Табриз Едно.

— Ерики, започвай да се молиш на Господа! Днес имам среща в министерството, за да оправим финансовите си отношения — беше им казал той непосредствено преди да излетят — и да подновим всички изтекли разрешителни. Толбът от посолството ми я уреди. Той смята, че Базарган и Хомейни сега имат много по-добър шанс да поставят под контрол и обезоръжат левичарите. А ние просто, трябва да се грижим за интересите си и да не губим самообладание.

„Лесно му е на него“ — помисли си Ерики. В този момент прелетяха над прохода, той наклони машината на една страна и започнаха бързо да се снижават.

— Ето я базата!

И двамата пилоти съсредоточено загледаха надолу. Единственото нещо, което се движеше, беше надуваемият ветропоказател. Никъде не се виждаха паркирани транспортни средства. Не излизаше дим от никоя къщичка.

— Би трябвало да има пушек. Ерики започна да прави чести кръгове на височина двадесет и пет метра. Никой не излезе да ги посрещне.

— Ще погледна по-отблизо.

Спуснаха се надолу, после веднага се издигнаха. Пак никакво движение. Изкачиха се на триста метра. Ерики се замисли за момент.

— Азадех, мога да приземя машината в подхода към двореца на баща ти точно пред стените.

Тя моментално поклати отрицателно глава:

— Не, Ерики, знаеш колко е страхлива охраната и как той се впряга от всеки неканен гост.

— Но ние сме поканени, поне ти. Даже, най-точно казано, заповядано ни е да дойдем. Бихме могли да направим едно кръгче и ако всичко е наред, да кацнем.

— Бихме могли да се приземим някъде настрана и да отидем пеша…

— Няма да ходим пеша, не сме въоръжени.

Не беше успял да си купи пистолет в Техеран. „Всеки хулиган си има колкото си иска — помисли Ерики раздразнено. — Трябва да се снабдя с оръжие. Вече не се чувствам в безопасност.“

— Ще хвърлим един поглед и след това ще решим какво да правим.

Той превключи на вълната на кулата в Табриз и се обади. Никой не отговори. Пак се обади, после направи завой и полетя към града. Докато минаваха над тяхното село Абу Мард, Ерики посочи надолу и Азадех видя малката училищна сграда. Беше прекарала толкова щастливи часове по околните горски поляни и край потока, където за Първи път видя Ерики и помисли, че е горски великан. Влюби се в него, което беше божествено спасение за нея, защото той я отърва от един изпълнен със страдание живот. Тя се пресегна и го докосна.

— Добре ли си? Топло ли ти е? — усмихна й се той.

— О, да, Ерики. Селото беше нашият късмет, нали? — отговори тя, без да сваля ръката си от рамото му. Допирът беше приятен и за двамата.

Скоро се показаха летището и железопътната линия, която отиваше на север към Съветски Азербайджан — само на няколко мили, и оттам към Москва, а на югоизток завиваше към Техеран, който беше на петстотин и шестдесет километра. Табриз беше голям град. Вече можеха да различат крепостните стени и Синята джамия, металургичните предприятия, замърсяващи околността, колибите, бордеите и къщите на шестстотинте хиляди жители.

— Погледни ей натам!

Гарата догаряше, обвита в пушеци. Около крепостните стени тлееха още пожари, кулата на летище Табриз не отговаряше, на площадката за кацане и излитане нямаше никакво движение, макар че на нея бяха на стоянка няколко малки товарни самолета. Във военната база цареше голямо оживление, пристигаха и заминаваха камиони и леки коли, но дотолкова, доколкото можеха да видят, по улиците нямаше тълпи и не се водеха сражения, а целият район близо до джамията беше учудващо пуст.

— Не ми се ще да се спускам твърде ниско — каза Ерики, — да не изкуша някой щурак, който е много мераклия да стреля!

— Ерики, Табриз харесва ли ти? — попита Ногър, за да прикрие безпокойството си. Той никога не беше идвал тук.

— Табриз е велик град, древен, мъдър, открит и свободен. Най-космополитният в Иран… Тук съм прекарвал знаменито, има в изобилие евтино ядене и пиене от целия свят — черен хайвер, руска водка, шотландска пушена сьомга, а веднъж в седмицата „Еър Франс“ докарваше пресни френски хлебчета и сирена. Какво ли нямаше — турски, кавказки, английски, американски, японски стоки — всичко каквото пожелаеш. Градът се слави с персийските си килими, Ногър, а и с красотата на момичетата си…

Азадех му изви ухото и той се засмя.

— Не е лъжа нали и ти си от Табриз? Великолепен град, Ногър. Жителите му говорят диалектен фарси, който е много близо до турския език. В продължение на векове градът е бил голям търговски център с иранско, руско, турско, кюрдско и арменско участие, в него е витаел бунтовнически и независим дух, до него винаги са се домогвали царете, а днес Съветският съюз…

Долу се събираха групички хора, които ги наблюдаваха.

— Ногър, въоръжени ли са?

— Много от тях имат оръжие, но никой не стреля по нас. Поне засега.

Ерики внимателно заобиколи града и се насочи на изток. В тази посока равнината рязко преминаваше в хълмове, сред които беше разположен дворецът на Горгоните — високо на един превал, до който водеше път. По него нямаше никакво движение. Високите стени ограждаха много декари земя: овощни градини, фабрика за килими, гаражи за двадесет коли, кошари за зимуване на стадата овце, колиби и пристройки за повече от сто ратаи и пазачи заедно с обширната сграда с купол, в която имаше петдесет помещения, и малка джамия с тънко минаре. Близо до главния вход бяха паркирани много коли. Хеликоптерът направи кръг на около двадесет и пет метра височина.

— Е, това се казва имение! — възкликна Ногър възхитено.

— Построил го е принц Сергеев по нареждане на династията Романови за моя прапрадядо като пишкеш — каза разсеяно Азадех. Наблюдаваше земята. — През 1890 година, когато династията вече е била заграбила кавказките ни провинции и за сетен път се е опитвала да отцепи Азербайджан от Иран, за което е поискала помощ от хановете на горгоните. Нашият род винаги е бил лоялен към Иран, макар че руснаците са се опитвали да променят това.

Сега тя наблюдаваше замъка долу. От централната сграда и от част от пристройките излизаха ратаи и въоръжени пазачи.

— Джамията е построена през 1907 година в чест на подписването на последното руско-британско споразумение за разделянето на нашите земи и сфери на влия… ей, Ерики, виж, това не е ли Нажуд, Фацула и Зади… и гледай, гледай — това пък ако не е брат ми Хаким! Какво ли прави тук?

— Къде? А, да, виждам го. Струва ми се, че това не е…

— Може би… може би Абдула хан му е простил. — Азадех се развълнува. — Би било чудесно!

Ерики се взря в хората долу. Той беше виждал брат й само веднъж, на тяхната сватба, и много го хареса. Тогава Абдула хан беше разрешил на Хаким да се прибере и след това го бе изпратил обратно в Хвой, в северната част на Азербайджан, близо до турската граница, където имаше голямо дялово участие в експлоатацията на рудници.

— Хаким страшно искаше да отиде в Париж да учи пиано — беше му обяснила Азадех. — Но татко не искаше да чуе за това, прокле го и го изгони…

— Не е Хаким — забеляза Ерики. Неговото зрение беше много по-силно от нейното.

— Не е ли? — Азадех разочаровано присви очи срещу вятъра. — Да, Ерики, прав си.

— Ето го Абдула хан!

Да, това беше самият той — внушителен, пълен мъж с дълга брада. Излезе от главния вход и застана на стъпалата, зад него стояха двама въоръжени телохранители. Имаше и още двама души. Всичките бяха облечени с дебели балтони, за да се запазят от студа.

— Кои са тези?

— Не ги познавам — отвърна тя, като се опитваше да преодолее разочарованието си. — Не са въоръжени и между тях няма молла, значи не са от Зелените ленти.

— Европейци са — намеси се Ногър. — Имаш ли бинокъл, Ерики?

— Нямам — отговори той, спря да кръжи, снижи се и задържа хеликоптера на сто и петдесет метра височина, като не откъсваше поглед от Абдула хан. Видя как той посочи машината, каза нещо на другите мъже и продължи да гледа нагоре. Бяха излезли някои от сестрите на Азадех и другите й роднини, част от тях с чадори — скупчиха се заедно със слугите, за да се предпазят от студа. Той слезе с още тридесет метра, свали тъмните си очила и шлемофона и дръпна страничното прозорче. Дъхът му секна на ледения въздух. Показа глава през прозореца, за да го видят добре всички, и им помаха с ръка. Очите на хората долу се впериха в Абдула хан. Ханът изчака, после отговори на поздрава, но с явно неудоволствие.

— Азадех! Свали шлемофона и направи като мен.

Тя веднага го послуша. Някои от сестрите й помахаха с ръце и забърбориха развълнувано помежду си. Абдула хан не реагира на нейното появяване, продължаваше да чака. „Мамка ти“ — изпсува наум Ерики, наведе се от кабината и посочи широката мозайка до замръзналия басейн в двора — искаше разрешение да се приземи. Абдула хан кимна, посочи къде да кацнат, каза кратко нещо на охраната си, завъртя се и влезе в сградата. Другите мъже го последваха. Навън остана само един телохранител, който слезе по стълбите, като проверяваше изправността на автомата си.

— Не ми прилича на приятелско посрещане на гости — измърмори Ногър.

— Не се безпокой, Ногър — засмя се нервно Азадех. — Ерики, аз ще сляза първа, така е по-безопасно.

Приземиха се. Азадех отвори вратата и тръгна да поздрави сестрите и мащехата си — третата съпруга на баща й, която беше по-млада от нея. Първата му жена Хананам му беше връстница, но сега беше прикована към леглото и никога не излизаше от стаята си. Втората съпруга на хана, майката на Азадех, беше починала преди много години.

Телохранителят хвана под ръка Азадех. Беше вежлив. Ерики се поуспокои. Разстоянието бе твърде голямо, за да чуе думите, които си размениха, а и нито той, нито Ногър говореха фарси или турски. Телохранителят посочи към хеликоптера. Тя кимна, обърна се и им махна да идват. Ерики и Ногър приключиха с операциите по спирането на двигателите, без да откъсват очи от телохранителя, който ги наблюдаваше със сериозно лице.

— Ерики, ти мразиш оръжията не по-малко от мен, нали? — попита Ногър.

— Повече от теб. Добре, че поне този знае как да го използува. Повече се страхувам от непрофесионалистите.

Ерики извади автоматичните изключватели и прибра в джоба си контактния ключ.

Тръгнаха към Азадех и сестрите й, но телохранителят им прегради пътя. Азадех извика:

— Казва, че веднага трябва да отидем в Приемната зала и да чакаме там. Вървете след мен.

Ногър тръгна последен. Една от хубавичките сестри срещна погледа му, той се подсмихна и заизкачва стълбите през две стъпала.

Приемната зала беше обширна, неотоплена, миришеше на влага и ставаше течение. Беше обзаведена със солидна викторианска мебел, имаше много дивани, отрупани с възглавници, и старовремски водни радиатори. Азадех оправи прическата си пред едно от огледалата. Скиорският й костюм беше елегантен и моден. Абдула хан никога не беше изисквал от съпругите, дъщерите и прислужниците си да носят чадор, нито го одобряваше. „Защо тогава Нажуд го е сложила днес?“ — запита се Азадех и безпокойството й се увеличи. Една прислужница поднесе чай. Чакаха половин час, след което се появи друг телохранител и каза нещо. Азадех пое дълбоко въздух.

— Ногър, ти трябва да останеш тук. Да вървим, Ерики.

Ерики я последва напрегнат, но уверен, че примирието, крепящо се на силата на оръжието, за което се беше споразумял с Абдула хан се спазва. Усещаше допира на ножа на кръста си и това му вдъхваше спокойствие. Телохранителят отвори вратата в дъното на коридора и им даде знак да влязат.

Абдула хан беше полегнал на няколко възглавници на един килим с лице към вратата, зад него беше охраната му. Богато обзаведената във викториански стил стая беше предназначена за официални случаи, но въпреки това в нея се чувствуваше нещо западнало и мърляво. Двамата мъже, които бяха забелязали с хана на стъпалата на двореца, седяха по турски до него. Единият беше европеец — едър, запазен човек към седемдесетте с широки рамене, славянски очи и добродушно лице. Другият беше по-млад, около тридесетгодишен с азиатски черти и жълтеникав оттенък на кожата. И двамата бяха облечени с плътни зимни костюми. Вниманието на Ерики инстинктивно се изостри и той изчака при вратата, докато Азадех отиде при баща си, коленичи, целуна подпухналите му отрупани с пръстени ръце и му изказа благопожеланията си. Той безизразно я отпрати настрана, без да сваля дълбоките си черни очи от Ерики, който го поздрави вежливо от вратата, но остана там. Като прикриваше срама и страха си, Азадех коленичи отново на килима с лице към него. Ерики забеляза, че двамата непознати оцениха с поглед външността й и напрежението му порасна с още един градус. Тишината стана напрегната.

До хана имаше поднос с халва на малки кубчета и той си хапна няколко, наслаждавайки се на турското лакомство с меден вкус; пръстените му хвърляха разноцветни отблясъци.

— Значи така — рече той грубо. — Изглежда, че убиваш наляво и надясно, като полудял.

Ерики присви очи, но не каза нищо.

— Е?

— Ако съм убивал, не съм го правил като полудял. И кого твърдите, че съм убил?

— Един старец в тълпата извън Казвин, на когото си смазал гръдния кош с лакът. Има свидетели. След него — трима в една кола и един извън нея, а той е бил голям борец за свободата. И за това има свидетели. Надолу по пътя има петима мъртви и други ранени по време на спасяването на хеликоптера. И още свидетели.

Отново настана тишина. Азадех не беше помръднала, но лицето й беше побеляло.

— Е?

— Ако наистина има свидетели, ти също би трябвало да знаеш, че ние мирно се опитвахме да се доберем до Техеран, не бяхме въоръжени и бяхме нападнати от тълпата, и ако не бяха Чарли Петикин и Ракоци, вероятно щяхме, да сме… — Ерики за момент спря — не му убегна бързият поглед, който си размениха дамата непознати. След това още по-предизвикателно продължи. — Вероятно щяхме да сме мъртви. Не бяхме въоръжени, и Ракоци не беше. Те първи стреляха по нас.

Абдула хан също забеляза реакцията на двамата до себе си и погледна Ерики замислено.

— Ракоци? Същият, който заедно с моллата ислямски марксист и неговите хора нападнали твоята база? Съветският мюсюлманин?

— Да — отвърна Ерики и изгледа сурово двамата непознати. — Агентът на КГБ, който твърдеше, че е от Грузия, по-точно от Тбилиси.

Абдула хан хитро се усмихна:

— КГБ ли? Че ти откъде знаеш?

— Много съм ги виждал такива като него.

Нищо не се четеше в погледите на двамата непознати. На лицето на по-възрастния беше застинала приятелска усмивка, от която на Ерики му полазиха тръпки по гърба.

— А този Ракоци как е успял да се намъкне в хеликоптера? — попита ханът.

— Пленил Чарли Петикин в моята база миналата неделя. Петикин е един от нашите пилоти и беше дошъл в Табриз, за да му предам Азадех. От нашето посолство ме помолиха да им се обадя, за да проверят паспорта ми — него ден много правителства, както и нашето, бяха наредили на своите граждани, пребиваващи в Иран, без това да им е наложително, да напуснат страната — обясни Ерики, като с лекота преувеличи нещата за повече тежест. — В понеделник, когато си тръгнахте оттук, Ракоци принудил Петикин да го откара в Техеран.

Ерики разправи накратко какво се беше случило.

— Ако не беше забелязал финландското знаме на покрива, щяхме да сме трупове.

Мъжът с азиатската физиономия тихо се засмя.

— Това е щяло да бъде голяма загуба, капитан Йоконен — рече той на руски.

По-възрастният със славянските очи попита на безупречен английски: — Къде е сега този Ракоци?

— Нямам представа. Някъде в Техеран. А може ли да попитам кои сте вие?

Ерики искаше да печели време и не очакваше отговор. Опитваше се да прецени дали Ракоци е приятел или враг на тези двамата, които очевидно бяха от Съветския съюз и още по-явно — от КГБ или ГРУ, тайната полиция на въоръжените сили на СССР.

— Как беше първото му име, моля? — попита учтиво по-възрастният мъж.

— Фьодор, като унгарския революционер.

Ерики не забеляза никаква реакция от страна на възрастния и можеше да продължи да говори, обаче беше твърде разумен, за да изтърве нещо пред КГБ или ГРУ. Азадех продължаваше да коленичи на килима с вдървен гръб, неподвижна, с ръце в скута; червените й устни ярко контрастираха с бялото лице. Изведнъж той усети, че много се бои за нея.

— Признаваш ли, че си убил тези хора? — попита Абдула хан и лапна още едно парче халва.

— Признавам, че преди година убих хора, спасявайки твоя живот, Абдула хан, и…

— И твоя! — извика сърдито ханът. — Убийците щяха да застрелят и теб. Само по волята на Аллаха останахме живи и двамата.

— Аз нито съм започнал пръв схватката, нито съм я искал. — Ерики се опитваше разумно да подбира думите си, чувствуваше се несигурен и неуверен. — Убих онези двамата не по мое желание, а за да защитя дъщеря ти, моята съпруга. Бяхме в опасност.

— А, значи смяташ, че имаш право да убиваш всеки път, когато прецениш, че животът ти е в опасност?

Ерики видя как лицето на хана пламна, двамата руснаци също го наблюдаваха и той се замисли за собственото си историческо наследство и приказките на дядо си за старите времена в Северните земи, когато по земята бродели великани и джуджетата и таласъмите не били измислица. Всичко това било толкова отдавна, че земята била чиста: злото било зло, доброто — добро, а злото не можело да се крие под маска.

— Ако животът на Азадех е заплашен, или моят, готов съм да убия всекиго — каза той с равен глас.

Тримата мъже усетиха ледения дъх на думите му. Азадех се ужаси, а телохранителите, които не знаеха нито руски, нито английски, се поразмърдаха с безпокойство, усетили заканата.

Вената на челото на Абдула хан се изду.

— Ще отидеш с този човек — нареди той мрачно. — Ще отидеш с него и ще изпълниш каквото ти каже.

Ерики изгледа мъжа с азиатската физиономия.

— Какво искате от мен?

— Само умението ви на пилот и един хеликоптер 212 — отговори човекът на руски без неприязън.

— Съжалявам, но в момента се прави контролна проверка на хеликоптера, тя е задължителна след всеки хиляда и петстотин летателни часа, а аз работя за С-Г и „Иран Тимбър“.

— Прегледът на 212 е завършил и вашите механици вече му правят наземните проби, а „Иран Тимбър“ ви предостави на… на мое разположение.

— С каква цел?

— За полети — отвърна раздразнено мъжът. — Вие май недочувате, а?

— Много добре чувам, но, изглежда, вие сте глух.

Мъжът едва се сдържа. По-възрастният странно се усмихна. Абдула хан се обърна към Азадех и тя едва не подскочи от уплаха.

— Ще отидеш при Хананан да поднесеш почитанията си!

— Да… да… татко — заекна тя и скочи.

Ерики направи крачка към нея, но телохранителите бяха нащрек и единият му препречи пътя. Азадех, почти разплакана, каза:

— Недей, Ерики, няма… аз… трябва да вървя… — И изчезна, преди той да може да я спре.

Мъжът с азиатската физиономия наруши тишината:

— Няма от какво да се боите. Просто ни трябвате като пилот.

Ерики не му отговори, сега вече беше сигурен, че е измамен, че и двамата с Азадех са били подмамени и че са в клопка. Е, ако ги нямаше телохранителите, без никакво колебание щеше да види сметката на Абдула хан, а може би и на другите двама. Тримата мъже много добре съзнаваха това.

— Защо повика съпругата ми, Твое височество? — попита той със същия тих глас, знаейки вече отговора. — Защо изпрати цели две съобщения?

Абдула хан отговори с присмех:

— Тя не означава нищо за мен, но не и за приятелите ми: целта беше да те доведе и да те накара да се подчиниш. И в името на Аллах и Пророка, ти ще се подчиниш. Ще правиш каквото този човек ти каже.

Един от охраната помръдна автомата си и шумът отекна в залата. Руснакът с азиатската физиономия се изправи.

— Първо, предайте ми ножа си, моля.

— Елате да го вземете, ако ви стиска.

Мъжът се поколеба. Абдула хан рязко се изсмя. Беше зловещ смях, който отекна болезнено във всички.

— Можеш да му оставиш ножа. Така ще ти е по-интересен животът. — И каза на Ерики: — Ще бъде разумно от твоя страна да си послушен и да се държиш прилично.

— Най-разумно ще бъде да ни пуснеш по живо, по здраво.

— Искаш ли да видиш как ей сега вторият ти пилот ще бъде обесен за палците?

Очите на Ерики се свиха още повече. По-възрастният руснак се наведе към хана, за да му пошепне нещо, а той не изпускаше от очи Ерики. Въртеше в ръцете си обсипан със скъпоценни камъни кинжал. Изслуша руснака и кимна.

— Ерики, ще кажеш на втория си пилот, че и той трябва да се подчинява, докато е в Табриз. Ще го изпратим в базата, но малкият ти хеликоптер ще остане тук. Засега.

Ханът даде знак на мъжа с азиатските черти да си върви. Той погледна Ерики.

— Казвам се Цимтарга, капитане.

Беше малко по-нисък от Ерики, но със здраво телосложение и широки рамене.

— Първо отиваме в…

— Цимтарга е име на планина източно от Самарканд. Как е истинското ви име? И чинът ви?

Мъжът сви рамене.

— Прадедите ми са яздили в ордите на Тимур, Тамерлан Куция, същия, който обичал да издига планини от черепи. Първо ще отидем във вашата база. С кола.

Той го заобиколи и отвори вратата. Ерики не помръдна, продължаваше да гледа хана.

— Довечера трябва да видя жена си.

— Ще я видиш, когато… — Абдула хан млъкна, защото по-възрастният отново му пошепна нещо. Ханът пак кимна с глава.

— Добре. Да, капитане, довечера ще бъдеш с нея и след това през една нощ. При условие, че… — Той не довърши мисълта си.

Ерики се завъртя и излезе.

С излизането им напрежението в стаята се изпари. По-възрастният мъж се изкиска:

— Ваше височество, ти си знаменит както винаги.

Абдула хан размърда лявото си рамо. Артритът го тормозеше.

— Той ще се подчинява, Пьотър, но само дотогава, докогато моята непослушна и неблагодарна дъщеря е при него.

— Дъщерите винаги са трудни — отговори Пьотър Олег Мжитрик. Той беше от Тбилиси — новото име на Тифлис.

— Не всички, Пьотър. Другите ме слушат и не ми създават неприятности, но тази така ме вбесява, че просто нямам думи.

— Ами тогава изгони я веднага щом финландецът изпълни това, което се иска от него. И двамата ги изгони.

Славянските му очи се присвиха, добродушната му физиономия се сбърчи и той добави:

— Да бях с тридесетина годинки по-млад и тя да не беше омъжена, бих си предложил услугите да те отърва от нея.

— Да беше ме помолил за това преди появяването на този, откачения, щеше да я получиш заедно с благословията ми — отвърна Абдула хан кисело. Усети стаената надежда на по-възрастния, но прикри изненадата си и реши да помисли за това по-късно. — Съжалявам, че му я дадох. Надявам се, че ще го побърка. Съжалявам и за клетвата, която дадох пред Аллах — да го оставя жив. Това стана в момент на слабост от моя страна.

— Може би не. Добре е да си великодушен понякога. Той наистина ти е спасил живота.

— Иншаллах! Така е искал Бог. Той беше просто извършител на чужда воля.

— Да, прав си — успокои го Мжитрик. — Така си е.

— Този човек е дявол, атеист и дявол, който вони на похот. Ако не бяха телохранителите ми, ти видя с очите си, щяхме да се сбием до смърт.

— Това не може да стане дотогава, докогато дъщеря ти е във властта ти да я командваш както трябва — каза Пьотър със странна усмивка.

— Аллах желае двамата да попаднат в ада — каза ханът, все още вбесен, че трябва да пази живота на Ерики, за да помага на Пьотър Олег Мжитрик, вместо да го хвърли в ръцете на муджахидините и така да се отърве завинаги от него. Моллата Махмуд, един от табризките водачи на ислямско-марксистката муджахидинска фракция, която беше нападнала базата, дойде при него преди два дни и му разправи какво се беше случило при блокирането на шосето.

— Ето и документите им като доказателство — беше казал свирепо моллата. — И на чужденеца, който сигурно е от ЦРУ, и на жената, твоята дъщеря. В момента, в който се върне в Табриз, ще го изправим пред нашия комитет, ще го осъдим, ще го заведем в Казвин и ще го екзекутираме.

— В името на Пророка, не преди да дам съгласието си — беше отговорил той властно, взимайки документите им. — Това бясно куче, чужденецът, е женен за дъщеря ми, а не за ЦРУ, и е под моя закрила, докато аз реша, и ако пипнете само един червеникав косъм от главата му или нападнете него или базата без мое съгласие, ще оттегля цялата си тайна подкрепа за вас и тогава нищо няма да спре Зелените ленти да смажат левичарите в Табриз! Той ще бъде в ръцете ви, когато аз реша, а не вие.

Моллата си отиде намръщен и Абдула веднага го включи в списъка на неотложните си проблеми. След като прегледа внимателно документите и намери паспорта на Азадех и другите й разрешителни, той остана доволен, защото те му даваха допълнителна власт над нея и съпруга й.

„Да — мислеше си ханът, като гледаше руснака, — сега тя ще прави всичко, каквото поискам от нея. Всичко.“ — Да бъде волята на Аллаха, но скоро тя може да овдовее.

— Да се надяваме, че няма да е прекалено скоро! — Смехът на Мжитрик беше силен и заразителен. — Да не стане, преди съпругът й да е изпълнил задачата!

Абдула хан беше доволен от присъствието и мъдрите съвети на Мжитрик и се радваше, че той ще направи това, което се изисква от него. „Все пак трябва да бъда по-добър кукловод от преди — мислеше си той, — за да мога да оцелея, а също и Азербайджан.“

„Из цялата провинция и в Табриз положението беше много деликатно, защото избухваха въстания на най-различни фракции, водеха се боеве между различни групировки, а отвъд границата бяха дислоцирани десетки хиляди съветски войници. И танкове. А оттам до Персийския залив нямаше нищо, което да ги спре.“ „С изключение на мен — каза си ханът. — Защото, окупират ли Азербайджан — а историята многократно е потвърждавала неспособността на Техеран да се отбранява, Иран ще падне в ръцете им като гнила круша, както беше предвидил Хрушчов. А с Иран и Персийският залив, световният добив на петрол и Ормузкият проток.“

Идеше му да вие от ярост. „Аллах да го убие шаха, който не пожела да слуша, да почака и нямаше здравия разум да потуши един малък бунт, вдъхновен от моллите, има-няма преди двадесетина години, и не изпрати аятолах Хомейни на оня свят, както го посъветвах, и по този начин ни изложи на опасност — царска или съветска Русия, именно тя е нашият истински враг.

А бяхме толкова близки. САЩ се хранеха от ръцете ни, умилкваха ни се и ни натрапваха най-новите си оръжия, умоляваха ни да бъдем полицията в Залива, като властваме над подлите араби, за да завладеем петролните им залежи и да подчиним корумпираните им гадни сунитски шейхства от Саудитска Арабия до Оман. Можехме да превземем Кувейт за един ден, Ирак за седмица, а саудитските шейхове и шейховете на емиратите щяха да избягат в пустинята и да се молят за милост! Можехме да получим каквато си искаме техника, всякакви кораби, самолети, танкове и оръжия, че дори и атомна бомба, о, Господи! Можехме да я създадем с помощта на реакторите, които ни изградиха германците!

Толкова сме близо до изпълнението на волята на Аллаха, ние, шиитите на Иран, с нашия супер ум, древна история, петрол и господстващо положение в пролива, че това в крайна сметка трябва да постави на колене народите до Червено море и Индийския океан. Толкова сме близо до завладяването на Ерусалим и Мека, до поемането на контрола върху нея — Свещеното място на Свещените земи!

Толкова сме близо до това, да бъдем първи в света, както ни се полага по право, а сега всичко е объркано и трябва да започваме отначало, и пак да надхитряме сатанинските варвари от Север — и всичкото това само заради един-единствен човек…“

„Иншаллах“ — помисли си той и това понамали гнева му. Въпреки това, ако Мжитрик не беше в салона, той щеше да държи гръмки речи, да беснее и да набие някого, независимо кого. Обаче този човек беше тук и трябваше да се оправя с него, затова ханът овладя гнева си и се замисли върху следващия си ход. Взе с пръсти последното парче халва и го лапна.

— Ще ли ти се да се ожениш за Азадех, Пьотър?

— А на теб ще ли ти се да си имаш зет, по-възрастен от теб? — каза мъжът с неодобрителна усмивка.

— Ако е такава волята на Аллаха — отговори Абдула хан и вътрешно се усмихна, защото видя как за миг очите на мъжа светнаха. „Значи така — помисли си той, — видя я и я пожела веднага. Ако наистина ти я дам, когато се отървем от финландското чудовище, какво ще ми осигури това? Много неща! Ти си добра партия за женитба, силен си, това би било мъдро от политическа гледна точка, а и би могъл да й налееш ум в главата и да се държиш с нея както заслужава, а не като финландеца, който само й се умилква. Ти би могъл да бъдеш средството за отмъщение срещу нея. Да, преимуществата са много…“

Преди три години Пьотър Олег Мжитрик беше получил имението и земите, навремето собственост на баща му — също стар приятел на Горгоните, близо до Тбилиси, където в продължение на няколко поколения Горгоните имаха важни делови връзки. Оттогава. Абдула хан имаше възможност да го опознае отблизо — отсядаше в имението по време на честите си пътувания по бизнес. Беше установил, че Пьотър Олег като всички руснаци е потаен и трудно можеш да научиш нещо от него. За разлика от повечето си сънародници обаче той беше отзивчив и приятелски настроен, а имаше и много повече власт, отколкото който и да е друг съветски гражданин, който ханът познаваше. Беше вдовец, имаше омъжена дъщеря и син, който служеше във военноморските сили, внуци и… странни привички. Живееше сам в голямата дача, като се изключат прислугата и една жена от руско-еврейски произход към тридесетте, със странна злокобна красота. Казваше се Вертинска и Мжитрик я беше показал на хана само два пъти за три години, все едно че беше уникално лично съкровище. Тя, изглежда, беше донякъде робиня, отчасти затворничка, малко нещо компания на чашка, малко курва, малко мъчителка и малко тигрица.

— Защо не я убиеш и да се отървеш от нея, Пьотър? — беше попитал той единия път, когато беше избухнала остра и бурна свада и Мжитрик я изгони от стаята с камшик, а тя плюеше, проклинаше и се биеше, докато слугите я измъкваха от помещението.

— Не… още не й е дошло времето — отговори Мжитрик и ръцете му трепереха. — Тя… има изключително висока цена.

— А, да… разбирам — Абдула хан беше не по-малко възбуден от случилото се. Чувствата на хана към Азадех бяха почти същите — нежеланието му да се отърве от нея, докато не я използува докрай и не я накара смирено да пълзи пред него… Той си спомни как беше завидял на Мжитрик, че Вертинска му е метреса, а не дъщеря — при него отмъщението можеше да бъде извършено.

„Господ да я убие Азадех — помисли си той. Прокле я, защото тя беше копие на майка си, която му беше доставила толкова много мигове на удоволствие. Азадех му напомняше постоянно за нейната загуба, непокорният й брат с външната прилика с майка си, но не и с маниерите си — също, защото тя беше като нимфа в райските градини. — Мислех, че и двете ми деца ме обичат и почитат, обаче се излъгах, след като Наптала се пресели в рая, истинската им природа си показа лицето. Знам, че Азадех съзаклятничи с брат си, за да ме убият — та нима нямам доказателството? Ах, как бих искал да мога да я налагам, както Пьотър бие своята метреса, но не мога, не мога да го направя. Всеки път, когато вдигна ръка срещу нея, пред очите ми е моята скъпа жена. Дано Господ прати Азадех в ада…“

— Успокой се — каза тихо Мжитрик.

— Какво?

— Изглеждаш много разстроен, приятелю. Не се безпокой, всичко ще се оправи. Все ще намериш начин да прогониш злите духове от нея. Абдула хан кимна замислено.

— Ти ме познаваш много добре. „Да, така е — помисли си той и поръча чай за себе си и водка за Мжитрик, единствения човек, в чието присъствие се чувствуваше спокойно. — Знам ли те кой си ти всъщност — мислеше си той и наблюдаваше руснака. — През изминалите години, когато се срещахме в дачата на баща ти, ти често казваше, че си в отпуска или пък в пенсия, но никога не казваше от кое ведомство, нито пък аз успявах да разбера, колкото и да се опитвах. Отначало мислех, че от Съветската армия, защото веднъж, като се беше напил, ми разказа, че си бил командир на танк през Втората световна война в Севастопол и през всичките сражения до Берлин. Но после премислих и реших, че двамата с баща ти сте от КГБ или ГРУ, защото, няма човек в цяла Русия, който да може да се пенсионира и да разполага с такава дача и толкова земя в Грузия — най-хубавата част от империята, без да е с някаква специална квалификация и влияние. Сега казваш, че си пенсиониран, обаче от кое ведомство?“

С цел да открие докъде се простират влиянието и силата на Мжитрик, Абдула хан веднъж беше споменал, че една нелегална комунистическа групировка на Туде прави заговор, за да го ликвидира, и той би искал тяхното разгромяване. В действителност това беше вярно само отчасти — истинската причина беше, че член на тази група беше синът на един човек, когото, той ненавиждаше, но не можеше да нападне открито. Не мина и седмица и главите на заговорниците бяха набучени на кол близо до джамията с надпис: „ТАКАВА СМЪРТ ЩЕ СПОЛЕТИ ВСИЧКИ ВРАГОВЕ НА АЛЛАХ!“ Той плака с крокодилски сълзи на погребението, а вкъщи се смееше. Това, че Пьотър Мжитрик имаше властта да елиминира една от своите комунистически групи, говореше, че той действително разполага със значителна власт, а Абдула знаеше, че това е и мярка за собственото му значение за неговите хора.

Погледна го.

— Колко време ще ти трябва финландецът?

— Няколко седмици.

— Ами ако Зелените ленти не му позволят да лети и го хванат?

Руснакът сви рамене.

— Да се надяваме, че ще е успял да изпълни задачата. Съмнявам се, че някой ще остане жив — той или Цимтарга, ако ги открият отсам границата.

— Това е добре. А сега да се върнем на момента от разговора ни, когато ни прекъснаха: ти приемаш да не оказвате масирана подкрепа на Туде тук, стига американците да не се месят и Хомейни да не започне погром срещу тях, нали така?

— Азербайджан винаги е влизал в рамките на нашите интереси. Ние винаги сме казвали, че той трябва да е независима държава. В него има предостатъчно блага: енергия, нерудни изкопаеми и петрол, за да си осигури съществуванието и… — Мжитрик се усмихна — … и просветеното ръководство. Можеш да вдигнеш знамето, Абдула. Сигурен съм, че ще получиш необходимата подкрепа, за да станеш президент — и ние веднага ще те признаем официално.

„И ще бъда ликвидиран на следващия ден, в който танковете пресекат границата — помисли си ханът без злоба. — Да ме прощаваш, мой скъпи приятелю, обаче и за теб Персийският залив е твърде голямо изкушение.“ — Великолепна идея — одобри той заинтересовано. — Но ще ми трябва време — а засега мога ли да разчитам на това, че комунистите от Туде ще се обърнат срещу въстаниците?

Усмивката на Пьотър Мжитрик остана същата, но погледът му се промени.

— Би било странно Туде да нападат доведените си братя. Ислямският марксизъм се проповядва от много мюсюлмански интелектуалци и както съм чувал, дори и ти го поддържаш.

— Съгласен съм, че в Азербайджан трябва да има баланс на силите. Обаче кой е наредил на тези левичари да атакуват летището? Кой им е заповядал да нападнат и опожарят гарата ни? Кой нареди да взривят петролопровода? Явно някой, който не е с всичкия си. Чух, че бил моллата Махмуд от джамията в Хаджсра. — Той внимателно наблюдаваше Пьотър. — Един от вашите хора.

— Никога не съм чувал за него.

— Аха — възкликна Абдула хан с престорено добродушие, без да му повярва. — Това много ме радва, Пьотър, защото той не е истински молла, дори не е действителен ислямски марксист, а обикновен демагог агитатор. Именно той нападна базата на Йоконен. За съжаление има почти петстотин бойци, които го поддържат и чиято лоша дисциплина не отстъпва на броя им. А също и пари отнякъде. И помагачи като Фьодор Ракоци. Какво би могъл да кажеш за Ракоци?

— Не кой знае колко — реагира незабавно Пьотър с непроменена усмивка и глас. Беше твърде съобразителен, за да отговори на въпроса. — Той е инженер по тръбопроводи от Ашара, на границата, и е един от нашите мюсюлмани-националисти, за когото се говори, че се присъединил към муджахидините като борец за свободата, което е станало без каквото и да е одобрение или разрешение.

Пьотър изглеждаше спокоен, но вътрешно кипеше от мръсни псувни. Искаше му се да изкрещи: „Сине, сине, предал ли си ни? Та ние те изпратихме да шпионираш, да се внедриш сред муджахидините и да ни докладваш, това е всичко! Задачата ти беше да се опиташ да вербуваш финландеца и след това да отидеш в Техеран и да организираш студентите, а не да се съюзяваш с едно бясно куче-молла, нито да нападаш летища или да убиваш отрепки покрай пътищата. Полудял ли си? Ах, ти, глупак такъв, ами ако бяха те ранили или хванали? Колко пъти съм ти казвал, че и те, и ние можем да пречупим всеки и да измъкнем от него или нея всичките им тайни! Толкова необмислено от твоя страна да поемаш такива рискове! Финландецът засега е важен, но не чак толкова, че да не се подчиняваш на заповеди, да рискуваш бъдещето си, бъдещето на брат си, че и моето! Ако синът е заподозрян, това важи и за бащата. Ако бащата е заподозрян, това се отнася и за семейството. Колко пъти съм ти казвал, че КГБ действува съгласно законите и унищожава тези, които не ги спазват, които вземат самостоятелни решения, поемат рискове и излизат извън инструкциите!“

— Този Ракоци е дребна риба — допълни той равнодушно. „Не се вълнувай! — заповяда си той и започна да си внушава: — Няма за какво да се безпокоиш. Знаеш твърде много тайни, за да се опитат да ти направят нещо. Също и на сина ти. Той е опитен, изглежда, че те са сбъркали. Много пъти е бил подлаган на изпитания от теб и други експерти. Ти си в безопасност. Силен си, здрав си, можеш да победиш, да спиш с малката красавица Азадех и в същия ден да изнасилиш Вертинска.“

— Важното е, че ти си в центъра на вниманието в Азербайджан, приятелю — говореше той със същия успокояващ тон. — Ще получиш цялата необходима подкрепа и твоите възгледи за ислямските марксисти ще достигнат, където трябва. Ще получиш балансирането, от което се нуждаеш.

— Добре. Ще разчитам на това — отговори ханът.

— А, между другото — отново се върна на главната причина за внезапното си посещение. — Какво става с английския капитан? Можеш ли да ни помогнеш?

Онзи ден в дома му близо до Тбилиси се беше получил свръхсекретен спешен телекс за това, че саботьори взривили тайната подслушвателна станция на ЦРУ на северния склон на Сабалан непосредствено преди пристигането там на приятелски настроените местни екипи, които били изпратени да вземат всички шифровъчни книги, шифровъчната машина и компютрите. По-нататък телексът гласеше: „Незабавно се свържете с Иванович (това беше псевдонимът на Абдула хан). Кажете му, че саботьорите са англичани — един капитан и двама непалци, и един американец, агент на ЦРУ — Розмънт (с кодово име Абу Кюрд), водени от един от нашите наемници, който е бил убит от тях, преди да успее да ги вкара в засадата. При опита да се измъкнат са били убити единият войник и агентът на ЦРУ. Двамата оцелели вероятно са се насочили към сектора на Иванович. Уредете неговото съдействие. Раздел 16а. Потвърдете получаването на съобщението.“ Командата „Раздел 16“ означаваше, че лицето или лицата са врагове от първостепенно значение, които трябва да бъдат хванати, задържани и доведени за разпит с всички възможни средства. Допълнението „а“ означаваше, че ако това не може да стане, трябва да бъдат унищожени на всяка цена.

Мжитрик отпи от водката си и изчака известно време.

— Ще ти бъдем особено признателни за съдействието.

— Винаги сте го имали — отвърна Абдула. — Но да бъдат намерени двама саботьори от висока класа в Азербайджан, които с положителност вече са се укрили, е почти невъзможно. Не може да нямат убежище: в Табриз има английско консулство, а из планините има десетки пътеки, по които могат да ни заобиколят.

Той стана, отиде до прозореца и се загледа навън. Оттук се виждаше хеликоптер 206, охраняван в предния двор. Небето все още беше безоблачно.

— Ако аз ръководех тази операция, щях да се престоря, че тръгваме за Табриз, а след това щях да заобиколя обратно и да изляза на Каспийско море. Откъде са дошли?

— Откъм Каспийско море. Обаче са били проследени. В снега са намерили два трупа, а следите на другите двама са водели насам.

Провалът на сабаланската операция беше предизвикал буря от гняв в Центъра. Наличието на толкова много свръхсекретно оборудване на ЦРУ така наблизо теглеше като магнит то да бъде завладяно и използвано в продължение на много години. През последните две седмици беше постъпила информация, че някои от радарните постове са били изоставени, но не и разрушени в паниката на оттеглянето, за която и руснаците бяха спомогнали, поради което можело да бъдат завладени със сила. Мжитрик — старши съветник в тази област, препоръча да се действува предпазливо, да се даде предпочитание при използуването на местни, а не съветски бойни групи, за да не се влезе в конфликт с Абдула хан, който беше единствената му връзка и първокласен агент, нито пък да се допусне инцидент с международен отзвук.

— Нелепо е да се рискува създаване на конфронтация — беше отговорил той, придържайки се към законите и личния си план. — Какво ще спечелим от незабавни действия, ако не ни се подава информация и Сабалан се окаже просто клопка, което е доста вероятно? Няколко шифровъчни книги, които може би вече имаме или нямаме. А колкото до модерните компютри — нали за тях се погрижихме с операция „Затопек“?

„Затопек“ беше доста спорно и новаторско тайно начинание на КГБ, носещо името на чехословашкия маратонец и организирано през 1965 година. С първоначален бюджет от твърда валута в размер на десет милиона долара, набавена изключително трудно, операция „Затопек“ трябваше да осигури непрекъснати доставки на най-новата и най-добрата западна техника посредством обикновени покупки чрез мрежа от подставени фирми, а не по конвенционалния, прекалено скъп път на кражбите и шпионажа.

„Разходите са смешни в сравнение с това, което ще спечелим — писа той в първоначалния си свръхсекретен доклад до Центъра, когато се върна от първото си посещение в Далечния изток през шестдесетте години. — Има десетки хиляди корумпирани бизнесмени и търговски пътници, които са готови да ни продадат най-доброто и най-новото, стига да извлекат печалба. Това, че дадено лице ще спечели много, е стотинки за нас, защото ние ще спестим милиарди от научни изследвания, разработки и развойна дейност, които можем да изхарчим за нашите военноморски, военновъздушни и сухопътни сили. И което не е по-малко важно, ще си спестим много труд, пот и неуспехи. Почти безплатно ще поддържаме паритет с всичко, което мозъците им могат да родят. С няколко долара под прогнилите им масички ще пипнем всичките им богатства.“

Пьотър Мжитрик почувствува прилив на радост, когато си спомни как беше приет планът му, макар че той беше поет от началниците му като тяхна идея. Разбира се, по същия начин той го беше взел от един от най-дълбоко законспирираните си агенти в Хонконг, френския гражданин Жак де Вил, служител в големия конгломерат „Струан“, който му отвори очите: „Законите на САЩ не забраняват да се изнася техника за Франция, Западна Германия и още десетина страни и законите на тези страни не се нарушават, ако дадена компания я изнесе за други страни, в които няма закони, забраняващи износа и за Съветския съюз. Бизнесът си е бизнес, Григорий, а светът се крепи на парите. Само чрез «Струан» бихме могли да ви доставим тонове оборудване, забранено за вас от САЩ. Та ние обслужваме Китай — защо да не правим същото, и за вас? Григорий, вашите шефове не разбират нищо от бизнес…“

Мжитрик вътрешно се усмихна. През онези години той беше известен като Григорий Суслов, капитан на малък съветски товарен кораб, плаващ между Владивосток и Хонконг, което беше неговото прикритие за работата му като таен заместник-контрольор за Азия по линия на Първо управление на КГБ.

„От 1964, когато за първи път предложих тази схема — гордееше се той, — досега струваща осемдесет и пет милиона долара, операция «Затопек» спести милиарди на Матушка Русия и осигуряваше постоянен нарастващ приток на специални уреди от НАСА, Япония и Европа, чудеса на електрониката, хардуер, софтуер, планове, роботи, чипове, микроелектроника, лекарства и всичките им хитроумни начини за възпроизвеждане и производство в наши условия — с оборудване, разработено от същия враг, купено и платено със заеми от негова страна, които никога няма да погасим. Ама че глупаци!“

Той едва не се изсмя на глас. „И което е още по-важно, «Затопек» ми развързва ръцете да действам и правя комбинации в тази област, както аз намеря за добре, да играя Голямата игра, която тъпите англичани изтърваха.“

Мжитрик наблюдаваше Абдула хан, който стоеше до прозореца, и търпеливо го чакаше да вземе решение относно услугата, която искаше, в замяна на залавянето на саботьорите. „Хайде, дебелако — помисли си той мрачно, като използува своя таен прякор на хана, — и двамата знаем, че можеш да хванеш тези мръсници, стига да искаш — ако още са в Азербайджан.“

— Ще направя каквото мога — отговори Абдула хан все още с гръб към него и Мжитрик не скри усмивката си. — Ако ги заловя, какво ще последва Пьотър?

— Кажи на Цимтарга. Той ще уреди всичко.

— Добре — кимна Абдула хан и се върна отново на мястото си. — Значи всичко е уредено.

— Благодаря ти. — Пьотър беше много доволен. Такава решителност от страна на Абдула хан обещаваше бърз успех.

— Моллата, за когото говорехме — Махмуд — каза ханът, — е много опасен. Също и бандата му главорези. Мисля, че са заплаха за всеки. На Туде трябва да дадат указания да се разпоредят с тях. Естествено, че тайно.

Мжитрик се чудеше колко ли може да знае Абдула за тяхната тайна поддръжка на Махмуд, един от най-добрите и най-фанатични завербувани от тях агенти.

— Трябва да пазим Туде, също и приятелите им. Забеляза моменталния проблясък на раздразнение и веднага добави компромисно:

— Този човек евентуално може да бъде преместен или заместен — едно общо разцепление и братоубийство би било от полза само за врага.

— Моллата е фалшив и не вярва истински в нищо.

— Тогава да заминава. Бързо — усмихна се Пьотър. Но Абдула хан не се усмихна.

— Много бързо, Пьотър. Завинаги. И групата му да бъде разбита.

Цената беше твърде висока, но Раздел 16а му даваше достатъчно правомощия.

— Ами да, защо не бързо и завинаги, щом казваш, че е необходимо? Съгласен съм и… ще предам препоръката ти.

Мжитрик се усмихна. Този път и Абдула хан се засмя удовлетворено.

— Радвам се, че се разбираме и постигаме съгласие, Пьотър. Трябва да станеш мюсюлманин за вечното спасение на душата ти.

Пьотър Мжитрик се засмя.

— Всяко нещо с времето си. Между другото, ти можеш да станеш комунист в името на земните ти удоволствия.

Ханът се изкикоти, пресегна се и напълни чашата на Пьотър.

— Няма ли начин да те убедя да поостанеш няколко дни?

— Не, но съм ти благодарен за поканата. След като хапнем, ще трябва да си тръгвам. — Усмивката му стана още по-широка. — Чака ме много работа.

Ханът беше доволен! „Е, сега вече мога да забравя за калпазанина молла и неговата банда, още едно зло по-малко. Питам се обаче, Пьотър, какво би направил ти, ако знаеше, че твоите диверсанти капитан и войник са в другия край на имението ми и чакат да се измъкнат безопасно? Но за къде? За Техеран или към теб? Още не съм решил.“

„О, да, аз си знаех, че ще дойдеш да ми се молиш, защо иначе щях да ги държа в безопасност, защо щях да се срещам с тях преди два дни тайно в Табриз и да ги водя тук, ако не беше ти? Кой знае! Жалко, че Виен Розмънт е бил убит, той беше полезен. Още повече, че информацията и предупреждението, съдържащи се в кодираното съобщение, което е дал на капитана, за да ми го предаде, са повече от важни. Трудно ще могат да му намерят заместник.“

„Да, и също така е истина, че получиш ли услуга, трябва и ти да направиш такава. Неверникът Ерики е единствената.“ Ханът удари звънеца и когато слугата се появи, нареди:

— Кажи на дъщеря ми Азадех, че ще обядва с нас.

Техеран: 4,17 следобед.

Жан-Люк Сесон удари месинговото чукче по вратата на апартамента на Макайвър. До него беше Саяда Бертолин. Сега, когато вече не бяха на улицата и бяха сами, той хвана гърдите й през палтото и я целуна.

— Обещавам, че няма да се бавим, и отново се хвърляме в леглото!

Тя се засмя:

— Добре.

— Резервира ли маса за вечеря във Френския клуб?

— Разбира се. Ще имаме достатъчно време!

— Да, скъпа.

Той беше облечен с елегантен плътен шлифер върху пилотската си униформа. Полетът от Загрос не беше спокоен, никой не отговаряше на честите му радиосигнали, макар че ефирът гъмжеше от разговори на фарси, който той не разбираше.

Придържаше се към разрешената височина и направи стандартния подход за кацане на международното летище в Техеран. Пак никой не отговори на повикванията му. Ръкавът на ветропоказателя беше издут, което показваше силен напречен вятър. На площадката близо до терминала имаше четири големи пътнически самолета, имаше и много други реактивни машини, една беше изгоряла развалина. Видя, че в някои от тях се качват пътници, товареха и багаж. Беше пълно с мъже, жени и деца. Всички се блъскаха. Стълбите от носа до опашката на самолета бяха опасно претоварени, наоколо бяха пръснати изтървани куфари и друг багаж. Не се виждаше никаква полиция, нито регулировчици на движението — нито пък от другата страна на сградата на терминала, където всички подходни пътища бяха задръстени със спрели коли, наблъскали се една в друга във вериги. Паркингът беше запълнен докрай, но прииждаха още коли, които се опитваха да се намърдат в него, тротоарите бяха препълнени със съкрушени хора.

Жан-Люк благодари на Бога, че лети, а не ходи пеша, и се приземи на съседното летище „Галег Морги“ без затруднения, откара 206 в хангара на С-Г и моментално, с помощта на една десетдоларова банкнота, си уреди да го закарат с кола в града. Първо спря в кантората на „Шлумбергер“ и си запази дата за излитане на разсъмване обратно за Загрос. След това — в апартамента й. Саяда си беше вкъщи. Както винаги първото им любене след толкова дълга раздяла беше внезапно, нетърпеливо, грубо, егоистично и експлозивно.

Беше се запознал с нея на един коледен купон в Техеран преди една година, два месеца и три дни. Спомняше си вечерта съвсем ясно. Помещението беше препълнено и в момента; в който той влезе и я видя, за него там нямаше никого другиго. Тя беше сама, отпиваше от питието си, роклята и беше бяла и полупрозрачна.

— Vous paries francais, madame?[13] — попита я той, зашеметен от красотата й.

— Съжалявам, мосю, само няколко думи. Бих предпочела английски.

— Ами тогава на английски: страшно се радвам да се запозная с вас, но съм изправен пред една дилема.

— О! Каква?

— Бих желал да се любя с вас веднага.

— Моля?

— Вие сте въплъщението на една моя мечта… „Би звучало много по-хубаво на френски, ама карай да върви“ — помисли си той.

— Цял живот ви търся и наистина трябва да се любя с вас, вие сте толкова привлекателна.

— Но… моят… съпруг е ей там. Аз съм омъжена.

— Госпожо, това е обстоятелство, но не и препятствие.

Тя се засмя и той разбра, че е негова. Имаше само още едно нещо, за да бъде всичко идеално.

— Умеете ли да готвите?

— Да — отговори тя с такава увереност, че той разбра, че ще е превъзходна, а в леглото ще е божествена, а той щеше да я научи на това, което й липсва.

„Колко е щастлива, че се е запознала с мен“ — помисли си той радостно и отново потропа на вратата.

Не усети как прелетяха месеците с нея. Съпругът й рядко идваше в Техеран. Той беше ливански банкер в Бейрут, но от френско потекло. „Поради което е цивилизован — беше казал Жан-Люк с абсолютна увереност, — затова би одобрил нашата връзка, скъпа, в случай че я открие. Той е твърде стар за теб. Разбира се, че ще я одобри.“

— Не съм толкова сигурна, скъпи. Той е само на петдесет, а ти си…

— … божествен — помогна й да се доизкаже той. — Като теб. — Това беше истина за него. Никога преди не беше попадал на жена с такава кожа, копринена коса, дълги крайници и пулсираща страст — истински небесен дар.

— Боже мой — възкликна той една нощ, задържайки се на върха на екстаза, породен от нейната магия, — умирам в прегръдките ти!

После тя го целуна, донесе му гореща хавлиена кърпа и се пъхна отново в леглото. Това беше през една отпуска в Истанбул, есента на миналата година. Бяха завладени от абсолютната чувственост на този град.

За нея тази връзка беше вълнуваща, но не слагаше край на другите връзки. Тя беше разговаряла със съпруга си за Жан-Люк в нощта на купона.

— А — беше казал той изненадано. — Затова значи искаше да се запозная с него!

— Да. Видя ми се интересен, макар че е французин и следователно абсолютно егоцентричен. Но той ме възбужда, да, да, възбужда ме.

— Ами ти ще прекараш в Техеран две години, а аз мога да съм тук най-много няколко дни в месеца — повече е твърде опасно. Срамота ще е да оставаш сама всяка нощ. Не е ли така?

— Значи мога да считам, че получавам твоето разрешение?

— Къде е съпругата му?

— Във Франция. Той е в Иран по два месеца, след това му се полага един с нея.

— Идеята за тази връзка като че ли не изглежда лоша. Добре ще подейства на душата ти, на тялото ти, добра ще е и за нашата работа. Още по-важно е, че би служила за маскировка.

— Да, и на мен ми хрумна същото. Казах му, че не говоря френски, а той има много преимущества — член е на Френския клуб!

— А! Тогава съм съгласен. Добре, Саяда. Кажи му, че съм банкер от френски произход, което отчасти е така — нали прапрадядо ми е бил пехотинец при Наполеон по време на неговия поход през Средния изток към Индия? Разправи му на твоя французин, че сме ливанци от поколения насам, а не просто от няколко години.

— Да, ти си мъдър както винаги.

— Гледай да те направи член на Френския клуб. Това би било чудесно! Той е с голямо влияние. Съюзът между Иран и Израел трябва да бъде разчупен по някакъв начин, властта на шаха трябва да се ограничи, трябва да спрем доставките на ирански петрол за Израел, защото в противен случай архидемонът Бегин ще се изкуши да нахлуе в Ливан и да изгони бойците ни. Той може да успее с помощта на иранския петрол и това ще означава край на още една цивилизация. Писнало ми е да се местя.

— Да, да, така е…

Саяда се чувствуваше много горда. Толкова много беше постигнала през годината, просто невероятно! През следващата седмица ръководителят Ясер Арафат бе поканен да посети Техеран, за да осъществи триумфалната среща с Хомейни, на която аятолахът щеше да благодари за помощта, оказана на иранската революция. С износа на петрол за Израел бе свършено, на власт дойде фанатичният антиизраелец Хомейни, а произраелският шах беше позорно изпъден от страната. Такъв напредък откакто се запозна с Жан-Люк! Невероятен прогрес! Тя знаеше, че е помогнала на съпруга си, който заемаше висок пост в Организацията за освобождение на Палестина — беше специален куриер, пренасящ съобщения и касети за и от Истанбул, за и от Френския клуб в Техеран — о, колко много хитрости трябваше да се приложат, за да се убедят иракчаните да оставят Хомейни да замине за безопасното пристанище във Франция, където вече нямаше да му запушат устата! — от и за най-различни места, придружаван от нейния красив любовник. „Ами да — помисли си тя със задоволство, — приятелите и връзките на Жан-Люк са много полезни. Скоро ще дойде денят, в който ще се върнем в Газа и ще си възстановим земите, къщите, магазините и лозята…“

Вратата на Макайвър се отвори широко. Показа се Чарли Петикин.

— За Бога, Жан-Люк, какво правиш тук? Здрасти, Саяда, изглеждаш по-красива от всякога! Хайде, влизайте!

Той се здрависа с Жан-Люк и целуна Саяда приятелски по бузите. Усети топлината на излъчването й.

Тя беше почти скрита под тежкото палто и качулка. Познаваше опасностите в Техеран и затова се обличаше както трябва: „Толкова неприятности си спестявам така, Жан-Люк. Съгласна съм, че е тъпо и старомодно, но не искам да ме оплюват или някой фанатик да си размахва пениса срещу мен или да онанира, когато преминавам покрай него — това не е и никога няма да бъде Франция. Съгласна съм, трудно може да се приеме, че днес трябва да нося някакъв вид чадор в Техеран, за да бъда в безопасност, макар само преди месец да не го правех. Каквото и да кажеш, скъпи, с предишния Техеран е свършено…“

„Жалко е донякъде — мислеше си тя, докато влизаше в апартамента. — Техеран получи най-доброто и от Запада, и от Изтока, а също и най-лошото. Но сега ми е жал за иранците, особено за жените. Защо са толкова тесногръди мюсюлманите, особено шиитите, че не разрешават на жените си да се обличат по съвременните стандарти? Защо са толкова потиснати и вманиачени на сексуална основа? Може би защото ги е страх, че ще излязат твърде много на преден план? Защо не могат да са с широки разбирания като нас, палестинците, или египтяните, дубайците, индонезийците, пакистанците и още толкова много други? Изглежда са импотентни. Ама нищо няма да ми попречи да взема участие в протестната демонстрация на жените. Как смее Хомейни да предаде така жените, които се биха на барикадите за него!“

В апартамента беше студено, електрическата камина работеше с половин мощност, затова тя не съблече палтото си, само го поотвори, за да й е по-удобно, и седна на едно канапе. Роклята й беше дебела, парижка, с цепка до бедрото. И двамата мъже забелязаха това. Тя беше идвала тук много пъти и апартаментът й се виждаше мрачен и неуютен, макар че много обичаше Джени.

— Къде е Джени?

— Замина за Ал Шаргаз тази сутрин със 125.

— Значи Мак го няма? — попита Жан-Люк.

— Не, тя замина сама. Мак е…

— Не мога да повярвам! — възкликна Жан-Люк. — Тя се беше заклела, че никога няма да замине без стария пръч Дънкан!

Петикин се засмя.

— И на мен не ми се вярваше, но замина сама. „Има време, докато Жан-Люк узнае истинската причина за заминаването й“ — помисли си той.

— Нещата тук май не вървят, а?

— Да, и става, все по-лошо. Много нови екзекуции. Петикин си помисли, че е по-добре да не споменава за бащата на Шаразад пред Саяда. Нямаше защо да я тревожи.

— Какво ще кажете за по чаша чай? Току-що го направих. Чухте ли днес за затвора „Каср“?

— Какво е станало?

— Щурмувала го е тълпа — каза Петикин и отиде в кухнята за още чаши. — Разбили вратата и освободили всички, удушили няколко полицаи и агенти на САВАК и сега се говори, че Зелените отряди са организирали импровизиран незаконен съд, вкарват в килиите, когото им падне и бързо ги изкарват оттам пред екзекуторските взводове.

Саяда за малко да каже, че сега затворът е освободен и че враговете на революцията и на Палестина са си получили заслуженото наказание, но се въздържа и се заслуша внимателно в разказа на Петикин.

— Мак отиде рано на летището заедно с Джени, след това в министерството, после дойде тук. Скоро ще се върне. Как е трафикът на летището, Жан-Люк?

— Задръствания с километри.

— Старецът изпрати 125 в Ал Шаргаз за две седмици, за да прибере всичките ни хора, ако е необходимо, или да закара нови екипажи.

— Добре. Скот Гавалан отдавна трябваше да е в отпуска, също и няколко от механиците. Може ли 125 да получи разрешение да спре в Шираз?

— Опитваме се да го издействуваме другата седмица. Хомейни и Базарган искат пълно възстановяване на нефтодобива, затова смятаме, че ще ни окажат съдействие.

— Ще можеш ли да докараш нови екипажи, Чарли? — попита Саяда. Чудеше се как един английски самолет може да получи разрешение за такава свобода на полети. Проклети англичани, дай им винаги да интригантстват!

— Това е идеята, Саяда — отговори й Петикин и наля още вряла вода в чайника, без да забележи гримасата на Жан-Люк. — Може да се окаже, че от британското посолство ни заповядаха да евакуираме целия второстепенен персонал — имаме няколко излишни лица плюс жени, затова Джони Хог замина за Ковис — да вземе Мануела Старк.

— Мануела е в Ковис? — Саяда беше не по-малко изненадана от Жан-Люк. Петикин не му беше разказал как беше пристигнала и Макайвър я бе изпратил там.

— Толкова работи стават наведнъж, че е трудно да се води отчет за всичко. Вие какво правите тук и какво става в Загрос? Ще останете за вечеря — тази вечер аз готвя.

Жан-Люк скри ужаса си.

— Съжалявам, mon vieux, тази вечер не ни е възможно. А колкото до Загрос, там всичко е наред както винаги; в края на краищата Загрос е във френския сектор. Тук съм, за да взема хората на „Шлумбергер“. Призори се връщам и ще трябва да ги докарам обратно след два дни. Няма как да се откажа от допълнителните полети.

Той се усмихна на Саяда и тя му отвърна със същото.

— Всъщност, Чарли, аз отдавна имам право да ползвам един уикенд. А къде е Том Локхарт, кога се връща в Загрос?

Петикин усети как нещо го жегна в стомаха. След като преди три дни бяха получили съобщението на Руди Луц от кулата в Абадан, че хеликоптерът НВС е бил свален, когато се е опитвал да прелети тайно над границата, и вътре е бил Том Локхарт, връщайки се от отпуска, нямаха никакви сведения, освен една официална информация, предадена чрез Ковис, че Локхарт е тръгнал към Техеран с кола. Все още нямаше никакво официално разследване на похищението на хеликоптера.

„Така ми се иска Том да се върне — помисли си Петикин. — Ако Саяда не беше тук, щях да разправя всичко на Жан-Люк, той му е по-голям приятел от мен, но не знам как стои въпросът със Саяда. В края на краищата, тя не е една от нас, работи за кувейтците, а този номер с НВС може да се окачестви като държавна измяна.“

С разсеян вид наля чаша чай и я подаде на Саяда, след това друга — на Жан-Люк. Напитката беше гореща, тъмна, със захар и козе мляко, което и двамата не харесваха, но го приеха от учтивост.

— Том свърши това, което трябваше да направи — започна той предпазливо, като се опита да го пусне ей така, между другото. — Тръгнал е от Бандар-е Делам онзи ден по шосе. Един Бог знае колко време ще пътува, но снощи трябваше да е тук. Не се вълнувай. Да се надяваме, че днес ще пристигне.

— Би било идеално — каза Жан-Люк. — Тогава ще може да закара обратно в Загрос екипа на „Шлумбергер“ и аз ще си взема няколко дни отпуск.

— Ти вече ги използува. Освен това си началник.

— Е, да се надявам, че поне ще може да се върне с мен и да поеме базата, а аз ще си дойда в неделя — Жан-Люк погледна Саяда със сияещи очи. — Voila, всичко е уредено. Без да забелязва какво има в чашата, той отпи от чая и едва не се задави.

— За Бога, Чарли, обичам те като брат, но това е гадост.

Саяда се засмя и Петикин му завидя. Пулсът му се ускори при мисълта, че Паула може да пристигне всеки момент с „Алиталия“. „Какво ли не бих дал да видя, че очите й светят за мен като тези на Саяда за господин Прелъстителя!

Я по-спокойно, Чарли Петикин. Току-виж си се изложил като последния глупак. Та тя е на двадесет и девет, а ти — на петдесет и шест, и си бъбрил с нея само два пъти. Да, така е. Но тя ме вълнува повече, отколкото някога ми се е случвало, и вече мога да разбера Том Локхарт, задето обърна каруцата заради Шаразад.“

Зумерът на късовълновата радиостанция на бюфета избръмча. Чарли се надигна и усили звука.

— Тук централа Техеран, слушам ви!

— Говори капитан Еър от Ковис, викам капитан Макайвър. Спешно съобщение.

Гласът се смесваше със смущенията и беше съвсем слаб.

— Тук капитан Петикин. Капитан Макайвър в момента го няма. Вие сте на две и пет. — Това беше мярка за силата на сигнала — едно към пет. — С какво мога да ви помогна?

— Моля изчакайте!

— Какво става с Фреди и теб? — изсумтя Жан-Люк. — Какви са тия „капитан Еър“ и „капитан Петикин“?

— Просто парола — отговори Петикин разсеяно, загледан в радиостанцията, а Саяда наостри уши. — Просто е възникнало положение, при което се оказва, че там има някой или някой подслушва. Враждебен елемент. Ако отговоря със същото, означава, че съм разбрал ситуацията.

— Много хитро — обади се Саяда. — Много ли пароли имате, Чарли?

— Не, но започва да ми се иска да бяха много. Току се появи някой педераст, който хабер си няма какво става всъщност. Липсват персонални контакти, поща, телефони и телексът е в окаяно състояние, а отвсякъде ни притискат разни бабаити, дето ги сърбят ръцете да стрелят. Защо не сдадат оръжията си и не ни оставят да си живеем щастливо?

Късовълновата радиостанция шумеше приятно. Небето зад прозорците беше облачно, денят — мрачен; явно пак щеше да вали сняг; покривите на къщите, че дори и планините над тях изглеждаха мрачни в светлината на късния следобед. Всички чакаха с нетърпение.

— Говори капитан Еър от Ковис… — Гласът отново започна да се губи от смущенията и те трябваше да се съсредоточат, за да чуват. — Първо ви препредавам съобщение, получено от Загрос Три преди няколко минути, предадено от капитан Гавалан.

Жан-Люк замръзна.

— Съобщението гласи: „Пан пан пан.“ — Това беше авиационният международен сигнал за бедствие, непосредствено предхождаш сигнала „Помощ“. — Току-що ми съобщиха от местния революционен комитет, че присъствието ни в Загрос вече е нежелателно и че трябва да напуснем областта заедно с всички работещи при нас чужди граждани, които са на сондите, в рамките на четиридесет и осем часа… Очаквам незабавни инструкции за действие. Край на съобщението. Записахте ли?

— Да — потвърди припряно Петикин, който нахвърляше бележки.

— Това беше всичко, което каза, като изключим, че беше притеснен.

— Ще информирам капитан Макайвър и ще ви отговоря възможно най-бързо.

Жан-Люк се протегна и Петикин му даде микрофона.

— Тук е Жан-Люк, Фреди, моля те, кажи на Скот, че ще се върна утре преди пладне, както беше планирано. Драго ми е да се чуем, благодаря ти, ето го пак Чарли.

И върна микрофона. Цялото му лустро беше изчезнало.

— Ще предам, капитан Сесон. Драго ми беше да се чуем. По-нататък: 125 взе заминаващите си специалисти заедно с госпожа Старк, включително капитан Джон Тайрър, който беше ранен по време на неуспешната контраатака на левичарите в Бандар-е Делам…

— Каква атака? — измърмори Жан-Люк.

— За първи път чувам — отговори също така угрижено Петикин.

— … и съгласно програмата ще докара новите екипажи след няколко дни. По-нататък: капитан Старк…

Всички добре доловиха колебанието и скритото напрежение в скованото предаване на съобщението — като че ли му го диктуваха.

— … капитан Старк е отведен в Ковис, за да бъде разпитан от комитета… — И на двамата им секна дъхът. — … и за да се изяснят фактите около масовото бягство с хеликоптер на офицери от военновъздушните сили, привърженици на шаха, от Исфахан на тринадесети, миналия вторник, като има сведения, че машината е била пилотирана от европеец. По-нататък: въздушните операции продължават да се изпълняват под непосредствения контрол на новото ръководство. Господин Есвандиари сега е новият териториален директор на „Иран Ойл“ и иска да поемем всички договори на „Гърни“. За да направим това, ще са необходими още три хеликоптера 212 и един 206. Молим да ни уведомите какво да правим. Трябват ни резервни части на HBN, HKJ и HJC и пари за неизплатените надници. Засега край.

Петикин продължаваше да записва почти машинално.

— Всичко съм отбелязал и ще информирам капитан Макайвър веднага щом се върне. Казахте, че… споменахте за нападение на Бандар-е Делам. Моля ви, дайте подробности.

Чуваха се само смущенията в ефира. Всички чакаха. Отново прозвуча гласът на Еър, вече не така скован:

— Не разполагам с никакви други сведения, освен че е имало нападение, насочено против аятолах Хомейни, за потушаването на което са помогнали капитан Старк и Луц. След това капитан Старк е докарал ранените тук, за да им се окаже медицинска помощ. От нашия персонал само Тайрър е бил наранен. Това е всичко.

Петикин усети, че по лицето му се стича капка пот, и я избърса.

— Какво… какво е станало с Тайрър?

Мълчание. След това пак се чу гласът на Еър:

— Леко е ранен в главата. Доктор Нът каза, че бързо ще се оправи.

— Чарли, попитай го за Исфахан — обади се Жан-Люк.

Петикин сякаш отстрани видя пръстите си да превключват апаратурата на предаване:

— Какво е станало в Исфахан?

Отново настъпи тишина. След това чуха:

— Не разполагам с никаква друга информация, освен тази, която ви предадох.

— Някой му казва какво да говори — измърмори Жан-Люк.

Петикин премисли какво да каже и пак натисна бутона за предаване.

— Благодаря ви, капитане — изрече той, доволен, че гласът му звучи твърдо. — Моля ви да кажете на новоназначения управител да изпрати искането си за допълнителни хеликоптери в писмена форма с предложения за срокове на договорите за тях и график за заплащането. Изпратете го по нашия 125, когато докарат новите екипажи. Дръжте ни в течение относно капитан Старк. Макайвър ще се свърже с вас веднага щом е възможно.

— Разбрано. Край.

Сега вече се чуваше само пращенето на радиостанцията. Петикин започна да намества превключвателите. Двамата мъже се спогледаха. Саяда си седеше кротко на канапето, без да изпуска нищо.

— „Непосредствен контрол“? Това звучи лошо, Жан-Люк.

— Да. Вероятно означава, че трябва да летят в присъствието на въоръжени Зелени ленти.

Жан-Люк изпсува, изцяло загрижен за Загрос и за това как младият Скот Гавалан ще се оправи без неговото ръководство.

— Merde! Когато тръгнах тази сутрин, всичко в Шираз беше тип-топ. Бяха услужливи като швейцарски хотелиер в извънтуристически сезон. Merde!

Думите му изведнъж напомниха на Петикин за Ракоци и за това колко близко беше той до провал. За секунда се замисли дали да не го разправи на Жан-Люк, но се отказа. Стара история!

— Дали да не се свържем с РВД Шираз за помощ?

— На Мак може да му хрумне нещо. Боже мой, положението не изглежда добро дори за Дюк — тези комитети се въдят като въшки. Най-добре ще бъде Базарган и Хомейни бързо да се справят с тях, преди те да са им видели сметката.

Жан-Люк се изправи, загрижен за положението, протегна се и видя Саяда, свита на канапето; недокоснатата й чаша чай стоеше на малката масичка до нея. Тя му се усмихваше.

Самочувствието му моментално се възвърна. В момента не можеше да направи нищо повече за младия Скот или за Дюк, но можеше за Саяда.

— Извинявай, скъпа — каза той с грейнало лице. — Нали виждаш, щом ме няма, в Загрос винаги възникват проблеми. Чарли, ние си тръгваме сега — трябва да проверя апартамента, но ще се върнем преди вечеря. Да кажем в осем часа. Дотогава Мак би трябвало да се е върнал, а?

— Да. Няма ли да пийнете нещо? Съжалявам, че нямаме вино. Уиски?

Той го предложи с половин уста, защото му беше останало само три четвърти бутилка.

— Не, благодаря, братко — отговори Жан-Люк, облече се, погледна се в огледалото и отбеляза, че изглежда все така енергичен, и си помисли за касите с вино и тенекиите със сирене — беше имал съобразителността да нареди на съпругата си да ги складира в апартамента им.

— A bientot[14], ще ти донеса вино.

— Чарли — Саяда не беше спряла да ги наблюдава внимателно още от включването на радиостанцията, — за какво бягство на хеликоптер говореше Фреди?

Петикин сви рамене.

— Носят се какви ли не слухове за какви ли не бягства по суша, море и въздух. И винаги се твърди, че в тях участвуват и „европейци“ — отговори той. Надяваше се, че думите му звучат убедително. — За всичко нас обвиняват.

„А защо не, вие сте виновните — помисли си Саяда Бертолин без злоба. От политическа гледна точка тя се радваше, че те са под напрежение. Но що се касаеше до самата нея като човек — никак не й беше драго. Тя много харесваше и двамата, както и повечето от пилотите, особено Жан-Люк, който я изпълваше с удовлетворение и постоянно я забавляваше. — Имам късмет, че съм палестинка, както и коптска християнка. С древно потекло съм. Това ми дава сили, които им липсват на тях, дава ми съзнание за произход от библейски времена, разбиране за живота, до което те никога не биха достигнали, а също така и способността да разграничавам политиката от приятелството и леглото — дотолкова, доколкото това е необходимо и разумно. Че нима ние не сме изкарали тридесетвековно обучение за оцеляване? Нима Газа не е била основана преди три хиляди години?“

— Носят се слухове, че Бахтияр се е измъкнал от страната и е избягал в Париж.

— Не вярвам, Чарли — каза Саяда. — Но има други, на които вярвам. — Направи й впечатление, че той не й отговори за исфаханския хеликоптер. — Изглежда, че вашият генерал Валик и семейството му са избягали, за да се присъединят към другите съдружници на „Иран Хеликоптърс“ в Лондон. Говори се, че са успели да отмъкнат милиони долари.

— Съдружници! — презрително изпръхтя Жан-Люк. — Крадци са всичките, било тук, било в Лондон, и всяка година става все по-лошо.

— Не всички са лоши хора — реагира Петикин.

— Тези кретени ви изсмукват соковете, Саяда — продължи Жан-Люк. — Удивен съм, че Гавалан ги пуска да се измъкнат така лесно.

— Хайде-хайде, Жан-Люк — възрази Петикин. — Той се бие за всеки сантиметър.

— За всеки наш сантиметър, стари приятелю. Ние сме тези, които летим, а не той. А колкото до Валик… — Жан-Люк небрежно сви рамене… — Ако бях богат иранец, щях още преди месец да изчезна с всичко, което мога да отмъкна. От много време е ясно, че шахът изтърва управлението на страната. Сега в нея избухна Френската революция и навсякъде царува Терорът, но ги няма нашият стил, ум, цивилизовано наследство или обноски. — Той поклати глава с погнуса. — Такава загуба на сили! Като си помислиш за вековете обучение и блага, които ние, французите, сме вложили, за да помогнем на този народ да изпълзи от тъмното средновековие, а какво е останало в главата му? Та те дори не знаят как да направят един хубав хляб!

Саяда се засмя, повдигна се на пръсти и го целуна.

— Жан-Люк, обичам те, и теб, и увереността ти. А сега, мили мой, трябва да вървим, имаме да свършим много неща!

Те излязоха, а Петикин отиде до прозореца и се загледа в покривите на къщите. В Джалех тук-там избухваха престрелки, имаше и дим. Пожарът не беше от най-големите, но беше сериозен. Вятърът разпръскваше пушека, по склоновете на планините се спускаха облаци. От прозорците лъхаше студ, но первазите имаше лед и сняг. Долу по улиците гъмжеше от Зелените ленти. Ходеха или се возеха в камиони. Ето, че и муезините от всички минарета започнаха да призовават за следобедната молитва.

Изведнъж го обзе страх.

В Министерството на авиацията: 5,04 следобед.

Дънкан Макайвър седеше отегчено на един дървен стол в ъгъла на препълнената приемна на заместник-председателя. Беше му студено, беше гладен и раздразнен. Погледна часовника си и видя, че чака вече цели три часа.

Из стаята се бяха разположили още десетина души, между които имаше иранци, няколко французи, американци, англичани и един кувейтец, облечен в галабия, дълга арабска роба и покривало на главата. Преди няколко минути европейците учтиво прекъснаха разговорите си, когато в отговор на призивите на муезините мюсюлманите коленичиха с лице към Мека и изпълниха следобедната си молитва. Тя беше кратка и свърши бързо, след което разпокъсаните разговори се подновиха — никога не бе разумно да се обсъжда нещо важно в правителствено учреждение, особено днес. В стаята ставаше течение и въздухът беше мразовит. Всички бяха с палта, всички бяха еднакво отегчени, някои стоически търпяха, други скърцаха със зъби, защото също като Макайвър отдавна бяха просрочили часовете за срещите си.

— Иншаллах — измърмори той, но това не му помогна.

„С малко късмет Джени вече трябва да е в Ал Шаргаз — мислеше си той. — Страшно се радвам, че можа да се измъкне безопасно, и съм много доволен, че тя самата изтъкна аргумент: «Аз съм тази, която е в състояние да разговаря с Анди. С писане нищо няма да постигнеш.»“

— Вярно е — беше отговорил той въпреки лошите си предчувствия и после добави неохотно: — Може би Анди ще успее да изготви план, който може би ще приведем в изпълнение. Молим се на Бога да не става нужда. Твърде е опасно. Имаме из страната твърде много момчета и хеликоптери. Да, твърде е опасно. Джени, забравяш, че не сме на война, макар че сме в центъра на такава.

— Да, Дънкан, но нямаме какво да губим.

— Хора ще загубим, а и машини.

— Само ще проверим дали е целесъобразно, нали, Дънкан?

„Джени наистина е най-добрият посредник, който бихме могли да имаме, ако действително се нуждаем от такъв. Тя е права, много по-опасно е да се напише в писмо: «Анди, единственият начин да се измъкнем от тази бъркотия е да се опитаме да изработим план за изтеглянето на всичките ни машини и резервни части, които понастоящем са регистрирани в Иран и технически са собственост на иранската компания…»“

— Господи! И това ако не е заговор и измама!

— Не е работа да напуснем. Трябва да останем и да работим, за да си получим парите, когато отворят банките. По някакъв начин трябва, да накарам съдружниците ни да ни окажат съдействие — или може би този министър ще ни подаде ръка. Ако той ни помогне, независимо колко ще струва, бихме могли да изчакаме тук, докато бурята отмине. Всяко правителство би трябвало да окаже помощ при добива на нефт в своята страна, не може да нямат хеликоптери и ние трябва да си получим парите…

Той погледна към вътрешната врата, която се отвори и някакъв бюрократ покани един от чакащите да влезе. Извика го по име. Винаги липсваше логика в начина на повикването. Дори и при шаха този, който дойдеше пръв, никога не влизаше пръв. Изглежда, че всичко се определяше от връзките. Или парите.

Посещението при заместник-председателя на правителството беше уредено от Толбът от британското посолство, който му беше дал и препоръчително писмо.

— Извинявай, приятелю, дори аз не мога да се добера до министър-председателя, но заместникът му Антазам е свестен човек, говори добре английски, не е от ония глупаци революционери. Той ще ти уреди въпроса.

Макайвър се прибра от летището непосредствено преди обяд и паркира възможно най-близо до сградата на правителството. Връчи писмото, написано на английски и фарси, на охраната на главната врата и след много чакане служителят го изпрати с придружител надолу по улицата в друго здание, където правиха още проверки и оттам надолу по друга улица при тази сграда, после от канцелария в канцелария, докато най-сетне пристигна тук с цял час закъснение и ядосан.

— О, ага, не се притеснявайте, имате много време — успокои го приятелски настроеният чиновник в приемната на приличен английски, като му върна плика с препоръчителното писмо.

— Това е кабинетът, който ви трябва. Моля ви да влезете през онази врата и да седнете в приемната. Министър Киа ще ви приеме веднага щом е възможно.

— Но аз не искам той да ме приема — почти избухна Макайвър. — Имам определена среща със заместник-председателя Антазам!

— А, заместник-председателят Антазам вече не е член на кабинета на министър-председателя Базарган, ага. Иншаллах — любезно го осведоми младият човек. — Министър Киа се занимава с всичко, което се отнася до чужденци, финанси и самолети.

— Но аз настоявам… — Макайвър спря, защото се сети кой е министърът и си спомни какво му беше казал Толбът за него — как останалите съдружници го били включили в съвета с огромни протекции и никакви гаранции за съдействие. — Ага министър Али Киа?

— Да, сър. Министър Али Киа ще ви приеме веднага щом е възможно.

Чиновникът беше приятен, добре облечен младеж с костюм, бяла риза и синя връзка, също както при предишния режим. Макайвър предвидливо беше сложил пет хиляди риала рушвет в плика с писмото, също като по-рано. Парите сега ги нямаше.

„Може би нещата действително се връщат към нормалното си състояние — помисли си Макайвър, влезе в другата стая, седна на стола в ъгъла и зачака. В джоба му имаше още една пачка риали и той се зачуди дали да не напълни отново плика със съответната сума. — Защо пък не? В Иран сме, тук на дребните чиновници се дават дребни пари, на големите началници — големи пари, пардон, рушвети. — Като провери дали някой не го наблюдава, той постави няколко едри банкноти в плика, след това добави още за по-сигурно. — Може пък този педераст наистина да ни помогне!“

Съдружниците обикновено държаха двореца в ръцете си, може би по същия начин действаха и спрямо Базарган.

От време на време изтормозени чиновници бързо преминаваха с важен вид от преддверието във вътрешната стая с папки в ръце, после излизаха оттам. На известни интервали някой от чакащите биваше любезно поканен да влезе. Всички без изключение престояваха вътре само няколко минути и излизаха с каменни физиономии или почервенели, вбесени и очевидно с празни ръце. А тези, които все още чакаха, започваха да се чувстват все по-обезкуражени. Времето се точеше безкрайно бавно.

— Ага Макайвър!

Вътрешната врата беше отворена и един чиновник го канеше да влезе.

Али Киа се беше разположил зад едно много голямо писалище без никакви документи по него. Усмихваше се, но очите му бяха сериозни и малки и Макайвър инстинктивно почувствува, че не го харесва.

— О, господин министър, колко любезно от ваша страна да ме приемете — каза Макайвър и за да демонстрира добри чувства, протегна ръка. Али Киа се усмихна вежливо и я пое с отпусната десница.

— Седнете, моля, господин Макайвър. Благодаря ви, че дойдохте да ме видите. Предполагам, че носите препоръчително писмо?

Английският му беше добър, с оксфордски акцент, беше следвал там преди Втората световна война със стипендия от шаха. Киа махна уморено на чиновника до вратата и той излезе.

— Да, то фактически беше адресирано до заместник-председателя Антазам, но както разбрах, трябвало да бъде до вас.

Макайвър му подаде плика. Киа извади писмото, забеляза точно колко са парите, хвърли небрежно плика на бюрото, за да покаже, че очаква още за в бъдеще, прочете внимателно текста и после го постави пред себе си.

— Господин Толбът е уважаван приятел на Иран, макар да е представител на едно неприятелско правителство — започна Киа с равен глас. — Каква конкретна помощ мога да окажа на приятеля на една такава уважавана личност?

— Има три неща, господин министър. Но, първо, може би трябва да кажа колко сме радостни ние в С-Г, че сте решили да ни предоставите вашия ценен опит с включването ви в нашия съвет.

— Братовчед ми много настояваше за това. Съмнявам се, че ще съм ви от помощ, но щом Аллах е решил…

— Да, щом Аллах е решил…

Макайвър го изучаваше много внимателно, опитваше се да го разгадае и не можеше да си обясни внезапната си неприязън, която прикри с големи усилия.

— Първо, носи се слух, че всички съвместни начинания са спрени вследствие решение на Революционния комитет.

— Вследствие на решение на правителството — рязко го поправи Киа. — И така?

— Как ще повлияе това на нашата смесена компания?

— Съмнявам се, че изобщо ще окаже някакво влияние, господин Макайвър. Иран се нуждае от хеликоптери за добива на петрол. „Гърни Ейвиейшън“ избягаха. Изглежда се очертава още по-добро бъдеще на нашата компания.

— Да, но ние от месеци не сме си получавали седмичните заплати — предпазливо възрази Макайвър. — Направили сме всички лизингови плащания за машините от Абърдийн и тук сме задлъжнели много за хеликоптерите по отношение на обема на работата, регистриран в нашите счетоводни книги.

— Утре банките… Централната банка ще бъде отворена. По нареждане на министър-председателя и аятолах Хомейни, разбира се. Смятам, че част от парите ще ви бъдат изплатени.

— Бихте ли направили предположение колко да очакваме, господин министър? — попита Макайвър с нараснала надежда.

— Повече от достатъчно, за да… продължи експлоатацията. Вече съм наредил да извеждате екипажи веднага след пристигането на техните заместници.

Али Киа извади тънка папка от чекмеджето и му подаде лист хартия. Беше заповед до имиграционните служби на техеранското, абаданското и ширазкото летища, с която се разрешаваше на пилотите и техническите екипажи, назначени в „Иран Хеликоптърс, да напускат страната в замяна на пристигащите екипажи. Заповедта беше лошо напечатана, но четлива, на фарси и английски, подписана от комитета, отговарящ за «Иран Ойл», с вчерашна дата. Макайвър никога не беше чувал за такъв комитет.

— Благодаря ви. Може ли също така да ви помоля за вашето разрешение 125 да прави поне по три полета седмично през следващите един-два месеца? Разбира се, само докато международните ви летища възстановят нормалното си функциониране. Налага ни се да докарваме екипажи, резервни части, екипировка и така нататък — добави той с привидно безразличие, — за да можем да изведем излишния персонал.

— Бих могъл да дам такова разрешение — съгласи се Киа.

Макайвър му подаде папката с документи.

— Позволих си да го напиша, за да ви спестя усилията, господин министър, придружено от копия до ръководителите въздушно движение в Киш, Ковис, Шираз, Абадан и Техеран.

Киа внимателно прочете първия екземпляр. Беше написан на фарси и английски просто, точно и в съответния официален стил. Пръстите му трепнаха. Подписването на тези документи далеч надхвърляше правомощията му, но сега, когато заместник-председателят бе в немилост, както и шефът му (предполагаше се, че и двамата са освободени от длъжност от същия този тайнствен Революционен комитет), и при увеличаващия се хаос в правителството той разбра, че трябва да поеме риска. А рискът си заслужаваше. Беше абсолютно необходимо и той, и семейството, и приятелите му да имат осигурен частен самолет, и то реактивен.

«Винаги мога да кажа, че шефът ми е наредил да подпиша» — помисли си той. Стараеше се лицето и очите му да не издадат притеснението му. — 125 е дар божи тъкмо в случай че срещу мен тръгнат лъжи. Проклетият Яред Бакраван! Приятелството ми с това бездомно куче едва не ме въвлече в неговата държавна измяна; през живота си никога не съм давал пари назаем, нито съм участвал в заговори с чужденци или пък съм поддържал шаха.“

За да впрегне Макайвър, той почти ядосано хвърли документите при препоръчителното писмо.

— Може и да е възможно това да бъде одобрено. Летищната такса за едно кацане ще е петстотин долара. Това ли е всичко, господин Макайвър? — попита той, знаейки, че има още. „Ах, това мръсно английско куче! Да не би да си мисли, че може да ме избудалка?“

— Само още едно нещо, ваше превъзходителство. Макайвър му подаде последния документ.

— Имаме три хеликоптера, които спешно се нуждаят от ремонт. Трябва им подписано разрешение за излитане, за да мога да ги изпратя в Ал Шаргаз. — Той пое дълбоко дъх.

— Не е необходимо да изпращате извън страната скъпи машини, Макайвър. Отремонтирайте ги тук.

— О, ако можех, веднага щях да го сторя, ваше превъзходителство, но просто няма начин. Тук нямаме части, нито техници, а всеки ден, в който един от хеликоптерите ни не лети, струва цяло състояние на нашите съдружници. Цяло състояние — повтори той.

— Ама, разбира се, че можете да ги поправите тук, Макайвър, просто докарайте резервните части и техниците от Ал Шаргаз.

— А освен парите за денгубите на хеликоптерите трябва и да се плащат издръжката и заплатите на екипажите. Всичко става много скъпо; бих искал да кажа и че това са разходи, направени от иранските ни съдружници, което е част от договора с тях… Тяхно задължение е да ни осигуряват всички необходими разрешения за напускане на страната — продължаваше да го придумва Макайвър. — Необходими са ни всички налични съоръжения и екипировка, които могат да обслужват новите договори, поети от „Гърни“, ако аято… ако, такова, правителственият декрет за нормализиране на нефтодобива ще се спазва и изпълнява. Без тях… — Той не довърши изказването си и пак пое дълбоко дъх. Молеше се да е избрал правилната примамка.

Киа се намръщи. Всичко, което беше разноски на иранските съдружници, сега излизаше от неговия джоб.

— За колко време могат да бъдат отремонтирани и докарани обратно?

— Ако ги изведа до два дни — две седмици, ден-два повече или по-малко.

Киа отново се поколеба. Договорите с „Гърни“, прибавени към съществуващите договори с „Иран Хеликоптърс“, хеликоптерите — всичко това днес възлизаше на една шеста — без никакво инвестиране, ликуваше той вътре в себе си. Особено ако всичко се осигури от тези чужденци, нямаше да понесе никакви разходи! Разрешения за напускане на страната за три хеликоптера? Погледна часовника си — беше „Картие“, украсен със скъпоценни камъни, подарък-рушвет от един банкер преди две седмици. Банкерът имаше нужда от половин час работа с функциониращ телекс, без да бъде обезпокояван от никого. След няколко минути Киа имаше среща с председателя на ръководителите на въздушното движение и лесно щеше да му наложи решението си.

— Много добре. — Той беше доволен, че има толкова власт, че е висш служител, издигащ се по стълбата на йерархията, и има възможността да спомага за осъществяването на политиката на правителството в областта на нефтодобива, като в същото време икономисва парите на съдружниците. — Много добре, но разрешенията за напускане на страната ще са валидни само две седмици, тарифата ще бъде — той за момент се замисли, — ще бъде пет хиляди щатски долара за един хеликоптер, платени в брой преди излитането, и след две седмици машините трябва да са тук.

— Не мога да приготвя толкова пари навреме. Бих могъл да ви дам съкровищен бон или чекове по две хиляди долара на хеликоптер, платими в швейцарска банка.

Известно време се пазариха и се спряха на три хиляди и сто долара.

— Благодаря, ага Макайвър — учтиво приключи Али Киа. — Само ще ви помоля, като излизате да си придадете разочарован вид, за да не даваме надежди на тези мошеници отвън.

Когато седна в колата си, Макайвър извади документите и се загледа в подписите и печатите.

— Толкова са истински, че просто не е за вярване — измърмори той. — Сега 125 е легализиран и Киа твърди, че спирането на работата няма да важи за нас, имаме разрешение за излизане от страната за три 212, които са необходими за Нигерия — девет хиляди долара спрямо стойността им от три милиона е повече от добра сделка! Изобщо не предполагах, че ще успея! Ей, Макайвър! — възкликна доволно той. — Заслужаваш едно уиски! Едно много голямо уиски!

33

В северните предградия: 6,50 вечерта.

Том Локхарт слезе от очуканото старо такси и даде на шофьора десетдоларова банкнота. Шлиферът му и униформата на пилот бяха смачкани, беше много изморен, небръснат, мръсен, чувствуваше се занемарен. Но това нямаше значение — Локхарт се радваше, че най-сетне е пред собствения си апартамент и близо до Шаразад. Прехвърчаха снежинки, но той почти не ги забеляза, а забърза нагоре по стълбището. Нямаше смисъл да чака асансьора, той не работеше от месеци.

На колата, която беше заел от един от пилотите в Бандар-е Делам вчера, й свърши бензинът на половината път до Техеран, защото се повреди бензиновата помпа. Той я остави в един гараж, успя да се качи на автобуса, после — на друг и след като той много пъти се поврежда, бави и отклонява, пристигна на главната автогара в Техеран преди два часа. Нямаше къде да се измие, нямаше вода, тоалетните — вечните отрупани с мръсотия дупки в земята.

По улиците и стоянките — никакви таксита. Нямаше и автобуси, които да спират близо до дома му. Пеша беше твърде далеч. И изведнъж изникна едно такси, той го спря и макар че беше пълно като винаги, отвори вратата и успя да се набута вътре, умолявайки постниците да му позволят да пътува с тях. Постигна се разумен компромис. За тях би било чест да остане в колата, а за него би било чест да им плати сметката и той да бъде последният, като даде на шофьора парите в брой. Американски пари. Отиде и последната му банкнота.

Завъртя ключа в бравата, обаче вратата беше залостена отвътре, затова натисна звънеца и зачака нетърпеливо слугинята да отвори — самата Шаразад никога не отваряше. Пръстите му потропваха в радостен ритъм, сърцето му беше преизпълнено с любов към нея. Вълнението му се усили, като чу стъпките на прислужницата, резетата се вдигнаха и вратата се открехна. Пред него изникна непознато лице, загърнато в чадор.

— Какво искате, ага? — Гласът й беше рязък като фарсито, на който говореше.

Вълнението го напусна и на негово място остана една болезнена празнина.

— Коя си ти? — попита той също така рязко. Жената понечи да затвори вратата, но той я подпря с крак и я отвори със замах.

— Какво правиш в дома ми? Аз съм негово превъзходителство Локхарт и това е моето жилище! Къде е нейно височество съпругата ми? А?

Жената се намръщи, повлече краката си към вратата на хола и я отвори. Локхарт видя вътре непознати мъже и жени, на стената бяха подпрени пушки.

— Какво, по дяволите, става тук? — измърмори той на английски и влезе в хола. Седнали на неговите килими по турски и облегнати на неговите възглавници го гледаха двама мъже и четири жени, които си хапваха от неговите чинии, небрежно разпръснати наоколо. Бяха си събули обувките и краката им бяха мръсни. По-възрастният — тридесетгодишен, беше поставил ръката си на автоматичния пистолет на колана си.

Дива ярост обзе Локхарт. Присъствието на тези врагове беше насилие и светотатство.

— Кои сте вие? Къде е жена ми? За Бога, изчезвайте от къщата ми… — Пистолетът се насочи срещу него и той млъкна.

— Кой сте вие, ага?

С върховно усилие Локхарт превъзмогна гнева си. Заболяха го гърдите.

— Аз съм… това е… моят дом… аз съм собственикът.

— А, собственикът? Вие сте собственикът? — рязко се изсмя човекът с пистолета. Казваше се Тимур. — Чужденецът, съпругът на дъщерята на Бакраван? Вие… — Автоматичният пистолет се насочи със свален предпазител към Локхарт, който понечи да се хвърли върху него.

— Изобщо не се опитвайте! Стрелям бързо и много точно. Обискирай го — нареди Тимур на другия мъж, който беше скочил на крака. Той бързо го опипа, измъкна пилотската му чанта от ръцете му и я претършува.

— Няма оръжие. Пилотски наръчници, компас — вие сте пилотът Локхарт?

— Да — отговори летецът с разтуптяно сърце.

— Седнете ей там! Веднага!

Локхарт се отпусна на стола, който беше най-далече от камината. Мъжът остави пистолета на килима до себе си и извади някакъв документ.

— Дай му го.

Другият изпълни нареждането. Документът беше на фарси. Всички го наблюдаваха много внимателно. На Локхарт му трябваше известно време да разбере написаното: „Заповед за конфискация. За престъпления срещу Ислямската държава се конфискува цялото имущество на Яред Бакраван, с изключение на семейната му къща и магазина му на пазара.“ Беше подписана от някакъв комитет, но името не се четеше, датата беше отпреди два дни.

— Това… това е странно — проговори Локхарт безпомощно. — Негово превъзходителство Бакраван беше голям поддръжник на аятолах Хомейни. Изглежда, че има някаква грешка!

— Няма грешка. Беше арестуван, признат за виновен за незаконно вземане на прекалено високи лихви и екзекутиран.

Локхарт го зяпна с отворена уста.

— Ама… ама трябва да има някаква грешка!

— Няма, ага. Няма никаква грешка. — Тонът на Тимур изобщо не беше груб. Той наблюдаваше внимателно Локхарт, предусещаше, че той може да стане опасен. — Ние знаем, че вие сте канадец, пилот, че сте отсъствали и че сте женен за една от дъщерите на предателя, но не носите отговорност за неговите престъпления, нито за нейните, ако тя е извършила такива.

Ръката му посегна към пистолета, защото Локхарт почервеня.

— Ага, аз казах „ако“, овладейте гнева си. — Тимур изчака, но не взе тъпоносия, добре поддържан люгер, макар че имаше абсолютна готовност за това.

— Ние не сме необучена паплач, а борци за свобода, професионалисти, и този апартамент ни е предоставен за особено важни персони, които ще пристигнат по-късно. Естествено, че това е шокиращо за вас — разбираме ви много добре, но ние сме в правото си да си вземем това, което е наше.

— Право? Та какво право имате вие…

— Правото на победителите, ага — нима не е било винаги така? Вие, британците, би трябвало да го знаете по-добре от всички други. — Гласът му беше все така монотонен. Жените гледаха студено и враждебно. — Успокойте се. Вашите принадлежности не са докоснати. Все още. — Той махна с ръка. — Можете сам да видите.

— Къде е съпругата ми?

— Не знам, ага. Когато дойдохме, нямаше никого. Тук сме от сутринта.

Локхарт почти се побърка от безпокойство. Ако баща й е бил признат за виновен, ще пострада ли семейството? Всички ли? Момент! Всичко е конфискувано… освен семейната къща, нали така се казваше в документа? Значи тя трябва да е там… Боже Господи, дотам имаше много километри, а той нямаше кола… Опитваше се да накара мозъка си да работи.

— Вие казахте… казахте, че вещите ми все още не са пипани. Означава ли това, че скоро ще ги конфискувате?

— Умният човек си пази принадлежностите. Би било разумно да ги преместите на безопасно място. Всичко, което е на Бакраван, остава тук, но защо и вашите вещи? — сви рамене Тимур. — Разбира се, че можете да си ги вземете, ние не сме крадци.

— А вещите на жена ми?

— Също и нейните. Естествено. Лични принадлежности. Казах ви, че ние не сме крадци.

— С… колко време разполагам?

— До утре, пет часа следобед.

— Не е достатъчно. Не може ли до вдругиден?

— До утре, пет часа следобед. Искате ли да хапнете нещо?

— Не, не, благодаря ви.

— Тогава довиждане, ага, но първо ми дайте ключовете си.

Локхарт почервеня, после се овладя. Извади ключовете си и другият, който беше по-близо до него, ги взе.

— Споменахте за особено важни персони. Какви са те?

— Особено важни персони, ага. Това е принадлежало на враг на държавата, а сега е нейна собственост, предназначена за тези, които тя намери за добре. Не се правете, че не разбирате.

Локхарт го погледна, след това погледна другия, после пак Тимур. Усети, че умората го потиска, безпомощността му също.

— Ами… преди да тръгна, искам да се преоблека и избръсна. Може ли?

Тимур се позамисли и отговори:

— Да. Хасан, върви с него.

Локхарт излезе от стаята, изпълнен с омраза към Тимур и останалите, към всичко, което ставаше. Хасан го последва. Той мина по коридора и влезе право в стаята си. Нищо не беше взето, макар че всички шкафове бяха отворени, а чекмеджетата — извадени. Миришеше на тютюнев дим. Нямаше никакви признаци за внезапно напускане или насилие. Леглото не беше оправено. „Овладей се и направи план на действията си. Не мога. Добре, тогава вземи един душ, избръсни се, преоблечи се и върви при Мак, той живее наблизо, дотам можеш да стигнеш пеша, и той ще ти помогне, ще ти даде пари назаем и кола и ще я намериш в семейната й къща — и спри да мислиш за Яред, просто спри!“

Близо до университета: 8,10 вечерта.

Ракоци премести петромаксовата лампа по-близо до купчината документи, дневници, папки и книжа, които беше откраднал от сейфа на последната площадка на стълбището на американското посолство, и продължи да ги сортира. Беше сам в една малка стая под наем — една от многото в лабиринта от помещения, предназначени най-вече за студенти, която Фармад, студентският ръководител на Туде, убит в нощта на метежа, беше наел за него. Стаята беше неприветлива, без отопление, имаше само едно легло, паянтова маса, стол и едно малко прозорче. Стъклото беше счупено и отчасти закрито с картон.

Той се изсмя на висок глас. Толкова много беше постигнато, и то на такава ниска цена. Отлична стратегия. Прикриващият бунт беше идеално инсцениран пред портата на посолството. След това последва внезапна стрелба от отсрещните покриви, с което се създаде паника; после бързо разбиване на входната врата, превземане на караулното помещение — в него имаше морски пехотинци, въоръжени само с револвери, те вдигаха ръце и всичкото това отне точно толкова време, колкото беше необходимо на поддръжниците на Хомейни да могат да пристигнат и да потушат бунта. Бъркотията беше прикритие, за да може той да се втурне към задната страна на сградата, да разбие вратата, после нагоре по задното стълбище, а в това време хората му отвън засилваха прикритието с още номера — стрелба във въздуха, викове, като внимаваха да не убият някого, но вдигаха голям шум и кряскаха. Ето я първата площадка, после втората, след това бегом по коридора… Кресна на американците — две уплашени стари жени и един младеж:

— Лягайте на пода или сте мъртви!

Те панически се подчиниха, както и всички други… „Не им се чудя, нападението беше толкова внезапно, а те не го очакваха, не бяха въоръжени и съвсем се шашардисаха. А сега — хоп в спалнята. Само един вцепенил се ирански прислужник, скрил се наполовина леглото. Взривяваме сейфа, съдържанието му — в сака, бегом назад и надолу през три стъпала, след това потъваме сред трупащата се тълпа. Ибрахим Киаби и останалите, които ме прикриват, правят идеално оттегляне, всички задачи са изпълнени.“

„Възложителят положително ще бъде впечатлен — помисли си той отново, — произвеждането му в майор е в кърпа вързано, а татко много ще се гордее с мен.“

— В името на Бога и Пророка — каза той неволно, обзет от поредния прилив на екстаз, без да осъзнава какво изрича. — Никога до сега не съм се чувствал толкова доволен.

С радост се зае отново с работата си. Досега не беше открил нищо ценно в съдържанието на сейфа, само много документи за дейността на ЦРУ в Иран, няколко лични гумени печата на посланика, един шифър, вероятно специален, лични сметки, малко евтини бижута и няколко древни монети. „Няма значение — помисли си той. — Има да се проверят още много материали, дневници и лични доклади.“

Времето минаваше бързо. Скоро щеше да дойде Ибрахим Киаби, за да обсъдят демонстрацията на жените. Трябваше да решат как да я манипулират с оглед по-нататъшните цели на Туде и удар срещу Хомейни и шиитството. Истинската, единствената заплаха беше аятолахът. Този странен старец с неговата гранитна твърдост. Колкото по-бързо отиде на оня свят, толкова по-добре.

През счупеното стъкло нахлу струя мразовит въздух. Това не му попречи. Беше му топло, защото беше облечен с кожено яке, дебел пуловер, риза, бельо, чорапи и здрави обувки. „Винаги да си обут с дебели чорапи и здрави обувки, в случай че ти се налага да бягаш — казваха му неговите учители. — И винаги да си готов да избягаш…“

Развеселен, той си спомни как избяга от Ерики Йоконен, като го измъкна в лабиринта и се откъсна от него някъде при Дома на покойниците-прокажени. „Сигурен съм, че някой ден ще трябва да го убия — помисли си той. — И дяволската му жена. Ах, тази Азадех, дъщерята на хан Абдула Жестокия, който, макар че е ценен като двоен агент, започва да става твърде арогантен, независим и важен, с което заплашва нашата безопасност. Да, така е, но засега бих желал съпругът и съпругата да са в Табриз и да правят това, което искаме от тях. А колкото до мен, иска ми се да съм в отпуска, отново да съм вкъщи, в безопасност, пак да съм Игор Мжитрик, капитан от КГБ, вкъщи с Делора, да я прегърна в разкошното ни легло с най-фини ирландски чаршафи, зелените й очи да блестят, кожата й да е като мляко — толкова е хубава! Още месец и половина и на бял свят ще се появи първата ни рожба. О, така ми се иска да е син…“

С половин ухо — слухът му имаше постоянна настройка да улавя опасностите — чу призивите на муезините за вечерната молитва. Започна да разчиства масата. Много скоро Ибрахим Киаби щеше да бъде тук и нямаше защо да научава работи, които не го засягат. Всичко бързо потъна в сака. Ракоци вдигна една дъска от пода и пъхна сака в дупката, в която имаше автоматичен пистолет, грижливо увит в намаслен плат, и шест английски осколочни гранати. Малко прах по процепите и ето че няма и следа от скривалището. Той намали до минимум петромаксовата лампа и вдигна пистолета. По вътрешната страна на перваза имаше малко сняг. Зачака със задоволство. Мина половин час. Киаби не беше от тези, които имат навика да закъсняват.

Чу стъпки. Насочи пистолета към вратата. Условното почукване беше безупречно, но въпреки това, след като отключи вратата, той се скри зад нея до стената и рязко я отвори широко, готов да стреля по влизащия, ако е враг. Обаче беше Ибрахим Киаби, отрупан със сняг, доволен, че най-сетне е тук.

— Извинявай, Димитрий — каза той, потропвайки с крака. В черната му къдрава коса имаше няколко снежинки. — Автобусите ги няма никакви. Ракоци заключи вратата.

— Точността е важно нещо. Нали искаше да разбереш кой е бил моллата при хеликоптера в Бандар-е Делам, когато нещастният ти баща е бил убит? Специално за теб научих името му.

Видя как светнаха очите на младежа и скри усмивката си.

— Казва се Хусаин Ковиси и е молла на Ковис. Познаваш ли го?

— Не, не, никога не съм бил там. Хусаин Ковиси? Добре, благодаря ти.

— Проверих кой е заради теб. Изглежда, че е фанатичен антикомунист, привърженик на Хомейни, но в действителност е таен агент на ЦРУ.

— Какво?

— Да — потвърди Ракоци, обяснявайки напълно дезинформацията. — Прекарал е много години в САЩ, изпратен там от шаха, говори свободно английски, като студент е бил завербуван от агентите на ЦРУ. Антиамериканското му отношение е толкова фалшиво, колкото и фанатизмът му.

— Как успя да разбереш това, Димитрий? Как успяваш да научиш толкова много и така бързо — без телефони, телекс или друго средство за връзка?

— Забравяш, че във всеки автобус, такси, камион, село и поща има и наши хора. А това трябва да се помни — добави той, вярвайки на собствените си думи. — Не забравяй, че широките народни маси са на наша страна. Ние сме те.

— Да.

Видя фанатизма в очите на младежа и разбра, че Ибрахим е инструмент, който му трябва.

— Моллата Хусаин заповядал на Зелените ленти да застрелят баща ти, като го обвинил, че е проводник на интересите на чужденците.

Киаби побледня.

— Тогава оставете го на мен. Искам да се разправя с него.

— Би трябвало да го направят професионалистите. Ще уредя…

— Не, моля ти се. Трябва да отмъстя.

Ракоци се престори, че мисли по въпроса, и прикри задоволството си. Хусаин Ковиси трябваше да бъде ликвидиран.

— След няколко дни ще уредя с теб да замине една група с оръжие и кола.

— Благодаря ти. На мен ми трябва само това — Киаби извади с трепереща ръка един джобен нож. — Това, малко бодлива тел, час-два време и ще види как синът отмъщава за баща си.

— Добре. А сега по въпроса за демонстрацията на жените. Окончателно е определена за след три дни. Ка… — Той млъкна ужасен, рязко скочи към страничната стена и дръпна един едва забележим възел. Част от стената се отвори в проход към тъмното пожарно стълбище.

— Хайде — заповяда той и се втурна да се спасява, последван панически от Киаби. Входната врата се събори, отскубната от пантите, двамата мъже, които я бяха блъснали с рамене, едва не се строполиха в стаята, по петите им прииждаха и други. Всичките бяха иранци, носеха зелени превръзки и атакуваха в движение с насочени оръжия.

Ракоци хукна надолу през три стъпала, препъна се и залитна, побягна по тъмната улица сред тълпите, но попадна в клопката и го хванаха. Ибрахим Киаби, без да му мисли много-много, сви рязко, прелетя през платното, хлътна в една препълнена с народ уличка и потъна в тъмнината.

От старата кола, паркирана до тротоара срещу страничния изход, Робърт Армстронг видя как хората му хванаха Ракоци, а Киаби се измъкна. Преди минувачите да разберат какво става, набутаха заловения в една камионетка. Двама от Зелените ленти закрачиха към Армстронг. Бяха по-добре облечени от останалите, маузерите и на двамата бяха в кобури? Хората бързо им правеха път и се обръщаха настрани, за да не си навлекат беля. Двамата се качиха в колата на Армстронг, той натисна съединителя и потегли, останалите се смесиха с пешеходците.

След няколко секунди Робърт Армстронг се сля с претовареното в този час улично движение. Двамата мъже смъкнаха зелените си ленти и ги прибраха в джобовете си.

— Извинявай, че изтървахме младото копеле, Робърт — по-възрастният говореше английски с американски акцент. Беше гладко избръснат, петдесетина годишен. Казваше се Хашеми Фазир, полковник, заместник-началник на Вътрешно разузнаване, обучен в САЩ и САВАК преди образуването на отделна тайна служба.

— Не се безпокой, Хашеми — отговори Армстронг.

По-младият се обади от задната седалка:

— Киаби го имаме сниман на филм по време на бунта при посолството, ага. А също и в университета. — Той беше на двадесетина години, с пищни мустаци и жестоки устни. — Утре ще го пипнем.

— Сега, когато е хукнал да се спасява, не бих го преследвал, ако бях на ваше място, лейтенанте — предупреди Армстронг. Шофираше внимателно. — Щом вече е засечен, просто го проследете и той ще ви заведе при някоя по-едра риба. Нали вече ви доведе при Димитрий Язернов.

— Да, да, прав сте — засмяха се останалите.

— А Язернов ще ни открие най-различни интересни хора и места.

Хашеми запали цигара и предложи и на тях.

— Робърт?

— Благодаря. — Армстронг дръпна от цигарата и направи гримаса. — Боже мой, Хашеми, това са ужасни цигари, ще те пратят в гроба.

— Ако такава е волята на Аллах. Хашеми започна да рецитира на фарси:

Окъпи ме във вино, когато умра,

и над гроба ми думи за вино кажи,

и в Деня на Съда погледни кой лежи

пред вратата на кръчмата — аз ще съм жив.

— Цигарите ще те убият, не виното — сухо каза Армстронг, усетил напевността на красивите персийски строфи.

— Полковникът цитираше „Рубаят“ на Омар Хаям — обади се услужливо на английски младежът от задната седалка. — Смисълът е, че…

— Той знае какъв е смисълът, Мохамед — прекъсна го Хашеми. — Господин Армстронг говори перфектен фарси — има още какво да учиш. — Той дръпна от цигарата си, наблюдавайки трафика. — Робърт, би ли спрял за секунда?

Колата спря и Хашеми нареди:

— Мохамед, върни се в щаба и ме чакай там. Направи така, че никой, ама абсолютно никой, да не се добере до Язернов преди мен. Кажи на групата да подсигури всичко. Искам да започна в полунощ.

— Да, господин полковник — отговори младежът и слезе.

Хашеми го наблюдаваше как изчезва сред тълпата.

— Бих пийнал едно голямо уиски със сода. Карай още малко, Робърт.

— Разбира се. — Армстронг натисна съединителя и доловил нещо, хвърли поглед към Хашеми.

— Някакъв проблем?

— Много са — Хашеми изучаваше колите и пешеходците с напрегнато изражение. — Не знам още колко време ще ни разрешават да действаме, докога ще сме в безопасност и на кого да се доверяваме.

— Че това ново ли е за теб? — засмя се тъжно Армстронг. — Това си е рискът на професията — допълни той. Добре си беше научил урока в продължение на единадесет годишната си служба като съветник във Вътрешно разузнаване, а преди това двадесет години в полицията в Хонконг.

— Искаш ли да присъстваш на разпита на Язернов, Робърт?

— Да, ако не преча.

— Какво иска от него МИ–6?

— Аз съм бивш служител на Централния разузнавателен департамент, отдел „Специални операции“, и при вас съм с частен договор, за да ви помогна да изградите еквивалентна служба, не си ли спомняш?

— Спомням си много добре. Два петгодишни договора, като последният с готовност беше удължен до миналата година, когато трябваше да се пенсионираш. Страхотен шанс — Армстронг говореше с отвращение. — Хомейни и иранското правителство ще ми изплащат пенсия! Страхотен шанс. — Напоследък често му минаваше през ума, че цялата му служба в Иран е отишла на вятъра, а и с девалвацията на хонконгския долар — беше се оттеглил оттам през 1966 година — действителната му пенсия щеше да е мизерия. — Ега ти пенсията!

Тъмните очи на иранеца станаха студени.

— Робърт, какво иска МИ–6 от този негодник?

Армстронг се намръщи. Нещо никак не беше наред тази вечер. Младият Киаби не трябваше да се измъкне от мрежата, а Хашеми беше притеснен като начинаещ агент при първото си прехвърляне в страната на врага.

— Доколкото знам — нищо. Аз се интересувам от него. Моя милост — отговори той простичко.

— Защо?

„Твърде дълга история — помисли си Армстронг. — Дали трябва да ти казвам, че Димитрий Язернов е кодовото име на Фьодор Ракши, руския ислямски марксист, когото от месеци се опитвате да хванете? Дали да ти кажа коя е действителната причина, поради която ми беше заповядано да ви помогна да го хванете тази вечер? Случайно МИ–6 откриха чрез един невъзвращенец, че истинското му име е Игор Мжитрик, син на Пьотър Олег Мжитрик, който през годините, прекарани от мен в Хонконг, беше известен като Григорий Суслов, много важен шпионин, когото отдавна мислехме за мъртъв.

Не, на нас не ни трябва Язернов, ние искаме — аз искам — да пипнем бащата, за когото се предполага, че живее някъде на север от границата, на един хвърлей. О, Господи, дано да е жив и да е на един хвърлей, защото бихме дали мило и драго да го разпитаме този мръсник с всички възможни средства — бивш шеф на разузнаването в Далечния изток, старши преподавател по разузнаване във Владивостокския университет, висш партиен член и Бог знае какво още оттогава насам!“

— Аз мисля — ние мислим, че Язернов е много по-важен от връзката на Туде със студентите. Той е абсолютен двойник на вашия кюрдски дисидент Али Бин Хасан Каракосе.

— Искаш да кажеш, че това е той?

— Да.

— Не е възможно.

Армстронг сви рамене. Беше му подхвърлил кокала — ако той не желаеше да го захапе, това си беше негов проблем. Уличното движение се беше задръстило, всички натискаха клаксоните и ругаеха. Едрият мъж запуши ушите си и смачка цигарата иранско производство.

Хашеми се намръщи.

— Вие защо се интересувате от Каракосе и кюрдите — ако това, което казваш, е вярно?

— Кюрдите завземат всички граници. Съветски, иракски, турски и ирански — поясни той. — Цялото кюрдско национално движение е твърде чувствително и лесно може да се експлоатира от руснаците, което би имало сериозни последствия из цяла Мала Азия. Естествено е, че сме заинтересовани.

Полковникът се загледа през прозореца, потънал в мислите си. Валеше слаб сняг. Един мотоциклетист профуча и остърга колата отстрани. За учудване на Армстронг Хашеми, който обикновено се владееше, разгневено свали прозореца и наруга младежа и цялото му поколение. С мрачен вид изгаси цигарата си.

— Свали ме тук, Робърт. Ще започнем с Язернов в полунощ. Очакваме те. — Той понечи да отвори вратата.

— Почакай малко — спря го Армстронг. — Ние сме стари приятели. Какво става, по дяволите?

Полковникът се поколеба. След това придърпа вратата.

— САВАК е обявена за незаконна от правителството, както и всички разузнавателни управления, включително и нашето, и е заповядано незабавно да бъдат разпуснати.

— Да, но от кабинета на министър-председателя вече ви съобщиха да продължавате да действате под прикритие. Няма от какво да се боиш, Хашеми. Ти не си белязан. Било ти е нареждано да разгромиш Туде, федаините, ислямските марксисти… ти ми показа заповедта. А операцията тази вечер не е ли по същата линия?

— Да. Да, така е. — Хашеми отново замълча, намръщи се, след това продължи с дрезгав глас: — Да, така е — но! Ти какво знаеш за Ислямския революционен комитет?

— Само това, че се състои от хора, лично подбрани от Хомейни — започна Армстронг съвсем честно. — Пълномощията му не са ясни, не знаем колко души са, кои са, къде и кога се срещат, нито дори дали се председателстват от Хомейни или от някого другиго.

— Аз пък знам, че със съгласието на Хомейни цялата власт ще се съсредоточи в ръцете на този комитет. Базарган е само фигура за момента, докато комитетът издаде новата ислямска конституция, с която ще се върнем във времената на Пророка.

— Дявол да го вземе! — измърмори Армстронг. — Без изборно правителство?

— Абсолютно никакво. — Хашеми беше побеснял от гняв. — Или поне няма да е изборно.

— Може би конституцията ще бъде отхвърлена, Хашеми. Нали ще трябва да я гласува народът, а не всички са фанатични привърженици…

— В името на Аллах и Пророка, не се заблуждавай, Робърт! — отговори рязко полковникът. — Преобладаващото мнозинство са фундаменталисти, това е единственото, за което могат да се закрепят. Нашата буржоазия, богаташите и средната класа са техеранци, табризци, абаданци, исфаханци и всичките се поддържат от шаха, но са само една шепа хора в сравнение с останалите тридесет и шест милиона народ, повечето от които не могат дори да четат и пишат. Разбира се, че каквото бъде одобрено от Хомейни, ще бъде гласувано с мнозинство! А ние и двамата знаем как интерпретира той исляма, Корана и Шарията.

— Кога ще бъде готова конституцията?

— Толкова ли не си разбрал какво представляваме? След тези дълги години? — попита Хашеми раздразнено. — В момента, в който грабнем властта, ние започваме да я използваме, преди да ни се е изплъзнала. Новата конституция влезе в сила веднага щом Бахтияр беше предаден от Картър и генералите и беше принуден да бяга. А колкото до Базарган — благочестивия, честния, справедливия, демократично настроения, назначения от Хомейни, този беден нещастник е само маскировка на всичко между миналото и настоящето, което ще се окаже провал.

— Искаш да кажеш, че той е жертвената овца — че ще бъде предаден на съд?

— Съд? Какъв съд? Не съм ли ти казвал какво комитетът нарича съд? Ако го признаят за виновен, веднага го разстрелват. Иншаллах! И накрая, причината, поради която не мисля хладнокръвно и съм толкова ядосан, че трябва да се напия, е това, което чух днес следобед. Научих от съвсем частен източник, че САВАК тайно се реорганизира, ще бъде преименуван на САВАМА и директор ще стане Абрим Пахмуди!

— Господи! — Армстронг се почувствува като ритнат в стомаха. Абрим Пахмуди беше един от тримата най-близки приятели на шаха, с когото той бе ходил на училище в Швейцария и който се беше издигнал до висок пост в имперския САВАК, и както се говореше, бил най-близкият съветник на шаха след семейството му. Предполагаше се, че се крие, изчаквайки удобен случай за преговори с Базаргановото правителство от името на шаха относно съставянето на конституционна монархия и абдикирането на шаха в полза на неговия син Реза.

— Да — продължи Хашеми. — Години наред този мръсник участваше във всяко важно съвещание на военни или политици, в президиума на всяко заседание на държавната власт, във всяко тайно споразумение с посланика на САЩ и генералите от Америка, във всяко важно решение на шаха, на нашите генерали, присъстваше на всяко обсъждане за преврат и за потушаването му. — Беше толкова ядосан, че по бузите му се стичаха сълзи. — Всички сме предадени. Шахът, революцията, народът, ти, аз, всички! Колко пъти сме му докладвали в продължение на години всичките ние, а пък аз десет пъти по толкова! Със списъци, имена, банкови сметки, свръзки, секрети, които сами ние можехме да открием и да знаем. Всичкото това — всичкото това в писмен вид, но само в един екземпляр — нали такова беше правилото? Всички сме предадени.

Армстронг усети студени тръпки. Естествено, че Пахмуди знаеше всичко за неговото участие във Вътрешното разузнаване. Пахмуди беше длъжен да знае всичко важно, свързано с Джордж Толбът, с Мастърсън, съответстващия му по ранг колега от ЦРУ, с Лавенов от съветското разузнаване на същата длъжност, цялото им краткосрочно и дългосрочно планиране на непредвидени обстоятелства, операциите за неутрализиране на свръхсекретни радарни установки на ЦРУ с хора като капитан Рос, планирането на агресии…

— Дяволска работа — измърмори той, вбесен, че неговите източници не са го предупредили. Пахмуди — учтив, интелигентен, владеещ три езика и дискретен. През изминалите години върху него не беше падало и най-малкото подозрение. Никога. Как е могъл да се измъква така често, дори от шаха, който постоянно проверяваше и препроверяваше най-близките си съветници? „И с пълно право — помисли си той. — Пет опита за покушение, куршуми в лицето и тялото, а той бе Властелин на един народ, известен с упражняването на насилие спрямо управниците си — и на управниците спрямо народа! Боже мой! Къде ли е краят на всичко това?“

Улиците на Техеран: 9,15 вечерта.

Макайвър се промъкваше с колата сантиметър по сантиметър все по на юг към пазарния район, където беше къщата на Яред Бакраван. До него седеше Том Локхарт.

— Всичко ще се оправи — говореше Макайвър. Гадеше му се от безпокойство.

— Разбира се, Мак, не се впрягай.

— Да, не бива да се впрягаме.

Когато Макайвър в повишено настроение се прибра вкъщи след срещата с Али Киа в министерството и видя, че го чака Том Локхарт, пристигнал само преди няколко минути, го обзе още по-голяма радост. Летецът беше жив и здрав. Но радостта му моментално се изпари, като забеляза физиономията му и получи новината от Петикин за съобщението на Скот Гавалан от Загрос, изпратено от Фреди Еър, а също и за Старк, задържан от комитета в Ковис, за да бъде разпитан за „бягството от Исфахан“.

— Грешката е изцяло моя, изцяло моя — затюхка се Том Локхарт.

— Не, не е твоя, Том. И двамата попаднахме в клопка — е, вярно е, че аз дадох разрешение за полета, ама с това нищо не помогнах на Валик. Всички ли бяха на борда? И как, по дяволите, си се измъкнал? Разправи ни какво стана и ще се обадя на Фреди. Искаш ли да пийнеш нещо?

— Не, не, благодаря ти, Мак. Трябва да намеря Шаразад. Не беше вкъщи, надявам се, че е в бащиния си дом, и трябва да…

— Там е, знам, че е там, Том. Ерики ми го каза, преди да тръгне тази сутрин за Табриз. Научи ли за баща й?

— Да, това е ужасно, ужасно! Сигурен ли си, че е там?

— Да — отговори Макайвър и пристъпи тежко към бюфета, наля си питие и продължи: — Не е била в апартамента ви, откакто ти замина, била добре, по-до… Ерики и Азадех я видели онзи ден. Вчера те…

— Ерики каза ли как е тя?

— Каза, че изглежда така, както може да се очаква след случилото се — знаеш колко привързани са помежду си членовете на иранските семейства. Не знаем нищо повече за баща й, освен това, което ни разправи Ерики — викали са го в съда като свидетел и веднага след това казали на семейството му да дойдат да приберат трупа му. Бил екзекутиран заради „престъпления против исляма“. Ерики каза, че прибрали тялото и… вчера били в траур. Съжалявам, обаче това е положението.

Той отпи голяма глътка от разкошното питие, с вкус на торф и се почувствува малко по-добре.

— Тя е в безопасност. Първо ни разправи какво стана с теб, след това ще се обадя на Фреди и ще отидем да намерим Шаразад.

Локхарт бързо му разказа всичко. Изслушаха го ужасени.

— Когато Руди ми каза, че онзи Абаси, офицерът от иранските военновъздушни сили, е свалил НВС, едва не откачих. Изглежда съм припаднал, защото се опомних едва на следващия ден. Абаси и останалите вече ги нямаше и всичко беше надолу с главата, Мак. Чарли твърди, че това е „отвличане на хеликоптер“. Това няма да мине! Няма начин!

— Знаем, Том — отговори Макайвър. — Първо довърши разказа си.

— Не можах да получа разрешение за обратен полет, затова взех една кола, няма и два часа, откакто се прибрах, и отидох направо в апартамента. Мръсните Зелени ленти са го конфискували заедно с всичкото имущество на господин Бакраван без магазина на пазара и семейната къща.

Локхарт му разправи какво беше се случило и добави:

— Аз съм… аз съм самотно дърво сред бурята. Сега вече ние с Шаразад нямаме нищо, нищичко. — Той се разсмя, обаче това беше лош смях. Макайвър виждаше, че Том душевно е сломен.

— Вярно е, че сградата, апартаментът и всичко в него бяха на Яред, макар и отчасти и на Шаразад, като зестра… Да тръгваме, а, Мак?

— Първо да се обадя на Фреди. Защото…

— О, да, ама разбира се! Извинявай. Толкова съм разтревожен, че просто не мога да разсъждавам.

Макайвър довърши питието си и отиде при радиостанцията. Загледа се в нея.

— Том — тъжно попита той, — какво да направим със Загрос?

Том Локхарт се поколеба.

— Бих могъл да заведа там Шаразад.

— Твърде е опасно, момко. Извинявай, ама така си е.

Макайвър забеляза как Локхарт се стегна. Въздъхна. Почувствува се много остарял.

— Ако Шаразад е добре, утре ще тръгна с Жан-Люк и ще се оправим със Загрос, а тя със следващия полет заминава за Ал Шаргаз — каза Локхарт. — Зависи какво ще намерим в Загрос… ако трябва да закриваме базата, ще натоварим на ферибота всичките сондажни тръби и ще ги изпратим за Шираз, за да ги откарат с редовните полети — тяхната компания ще им каже къде трябва да ги изпратят, а ние ще преместим всичко в Ковис — хеликоптерите, резервните части и персонала. Окей?

— Да. Междувременно първото нещо, което ще направя утре сутринта, ще бъде да отида в министерството, за да видя дали мога да уредя нещата.

Макайвър включи бутона за предаване.

— Ковис, тук централа. Чувате ли ме?

Отговорът дойде почти веднага:

— Централа, тук Ковис, капитан Еър, слушам ви, питан Макайвър.

— Първо, относно Загрос Три: предайте на капитан Гавалан, че капитаните Локхарт и Сесон ще пристигнат при вас утре около обяд с инструкции. Вие подгответе план, за да изпълним нарежданията на комитета.

„Мръсни, гадни педерасти“ — помисли си той и продължи на глас:

— Управителят на базата на „Иран Ойл“ в Загрос да напомни на комитета, че аятолах Хомейни и правителството са издали изрична заповед за нормализиране на нефтодобива. Затварянето на базата в Загрос сериозно ще наруши производството в този район. Информирайте капитан Гавалан, че двамата с министър Киа лично ще се заемем с този въпрос. Господин Киа преди час лично потвърди заповедта на правителството и ми връчи писмени разрешения да изтеглям и подменям екипажите с нашия 125, докато…

— Боже мой, Мак, това е страхотна новина — неволно възкликна Еър.

— Да… с нашия собствен 125 до възстановяването на редовните полети. Нови екипажи и машини за обслужването на цялата допълнителна дейност и договорите на „Гърни“, които правителството иска да изпълняваме, затова не мога да проумея действията на местния комитет. Разбрахте ли ме, капитан Еър?

— Тъй вярно. Съобщението е прието.

— Върна ли се вече капитан Старк?

Дълга пауза. После се чу:

— Не, централа.

Гласът на Макайвър стана още по-студен.

— Веднага ми се обадете, щом дойде. Капитан Еър, това, което ще ви кажа, трябва да остане само между нас: ако той има проблеми, независимо от какъв характер, и не се върне в базата до зазоряване, ще прибера в хангарите всичките ни хеликоптери в Иран, ще преустановим всички наши дейности в Иран и ще заповядам евакуация на персонала ни от тази страна.

— Добре, Мак — отговори тихо Петикин.

Макайвър беше твърде напрегнат и не го чу.

— Ковис, разбрахте ли ме? Последва тишина, след това се чу:

— Да.

— А вие — добави Макайвър, развивайки внезапно хрумналата му мисъл, — информирайте майор Чангиз и новоизпечения началник от мое име, че ви заповядвам да спрете всички дейности, включително КАЗЕВАК, до завръщането на Старк в базата. Разбрахте ли ме?

Последва тишина, след това се чу:

— Да, прието. Съобщението ще бъде предадено незабавно.

— Добре. Но само сведението за базата. Останалото е поверителна информация до сутринта. — Усмихна се мрачно и добави: — Ще правя инспекционна обиколка веднага щом се върне 125, затова гарантирайте редовността на всички документи. Нещо друго?

— Не, сър. Засега няма. Ще ви чакаме и ще държим радиостанцията включена както обикновено.

— Централа — край на разговора.

— Това ще свърши работа, Мак — обади се Петикин. — Ще им бръкне в мозъка.

— Може би да, може би не. Ние не можем да спрем КАЗЕВАК — дори да изключим хуманитарните причини, това не е редно и те могат да отмъкнат всичко. — Макайвър допи чашата си. — Хайде, Том, няма да чакаме Жан-Люк, да вървим да намерим Шаразад.

Движението беше понамаляло, но колите се влачеха все така бавно, а по предното стъкло пръскаше сняг. Пътят беше хлъзгав, по банкета имаше натрупан стар сняг.

— Завий надясно на следващия ъгъл — каза Локхарт.

— Окей, Том.

Продължиха нататък мълчаливо. Макайвър зави зад ъгъла.

— Том, ти разписа ли се за горивото в Исфахан?

— Не, не, не съм се разписал.

— Някой да е разговарял с теб, да те е питал за името ти, нещо от този род? Зелените ленти? Изобщо някой?

Локхарт спря да мисли за Шаразад.

— Не, доколкото си спомням, никой. Аз просто бях „капитанът“ и част от пейзажа. Доколкото си спомням, не ме запознаха с никого. Валик и… и Ануш и момчетата отидоха да обядват веднага щом кацнахме заедно с другия генерал — не мога да си спомня името му сега — а, да, Селади, така беше. Всички ме наричаха „капитане“ — аз просто бях част от пейзажа. Между другото останах при хеликоптера в хангара през цялото време, докато бяхме там, наблюдавах зареждането с гориво, проверката и подготовката на машината. Даже ми донесоха храна на един поднос и я изядох в кабината. Останах там през цялото време, докато тези мръсни Зелени ленти ме награбиха, измъкнаха ме и ме заключиха в стаята. Дойде ми изневиделица, Мак. Те просто заобиколиха базата с щедрото съдействие на някой отвътре, няма начин да не е така. Гадовете, които ме хванаха, бяха силно дрогирани, крещяха, че съм от ЦРУ, американец — доста време викаха така, но повече ги интересуваше да се справят с базата, отколкото с мен. Карай по лявото разклонение, Мак. Вече сме близко.

Макайвър караше напрегнато, защото районът беше много занемарен. Минувачите им хвърляха гневни погледи.

— Може пък да успеем да се отървем. Ще твърдим, че НВС е бил отвлечен в Дошан Тапе от неизвестно лице. Може да не успеят да го проследят чак от Исфахан.

— Тогава защо са хванали Дюк Старк?

— Рутинна проверка — въздъхна тежко Макайвър. — Ясно ми е, че се опитват да се закачат за нещо, току-виж се докопат до истината. Може би „американец от ЦРУ“ да свърши работа. Пусни си мустаци или брада, ей така, за всеки случай.

Локхарт поклати глава.

— Това няма да помогне. Аз минавам през първото сито. И двамата сме… това е белята.

— Когато излетя от Дошан Тапе, кой те изпрати?

Локхарт се замисли за момент.

— Никой. Струва ми се, че Ногър се погрижи за зареждането на горивото предишния ден. Да…

— Да, така беше, и аз си спомних. Нали се лигавеше, разправяше, че го товаря с прекалено много работа точно когато Паула била в града. Там имаше ли някакъв ирански персонал, охрана? Да си давал бакшиш на някого?

— Не, нямаше никого. Обаче може да са ме записали на автоматичните си магнетофони… — Локхарт надникна през страничното прозорче. Вълнението му нарасна и той посочи пътя.

— Ето го завоя, вече е близко.

Макайвър се взря в тясната улица. Имаше място колкото да се разминат две коли. По високите стени от двете страни, по вратите и стъпалата се беше натрупал сняг. Макайвър никога по-рано не беше идвал тук и се изненада, че Бакраван, този толкова богат човек, може да живее в такъв район. „Да, беше богат, докато беше жив — припомни си той и без да иска, потрепери, — а сега е труп заради престъпления против държавата. А какво представлява едно престъпление срещу държавата?“ Пак го втресе.

— Ето тази врата, там наляво.

Спряха до купчина мръсен сняг. Невзрачният вход беше врязан във високата плесенясала стена. Вратата беше обкована с ръждясало желязо.

— Хайде, Мак, влизай.

— Не, ще изчакам малко и ако всичко е наред, ще си тръгна. Съсипан съм от умора.

„Има само едно решение“ — помисли си Макайвър и хвана Локхарт, за да го спре.

— Том, имаме разрешение да летим с три 212. Ти взимаш единия. Утре. Загрос да върви по дяволите, Жан-Люк ще се оправи. Не знам дали ще разрешат на Шаразад да замине или не, но най-добре е ти да се измъкнеш възможно най-бързо. Това е единственото, което можеш да направиш — изчезвай, докато още може. Нея ще я качим на първия 125, който излети.

— Ами ти, Мак?

— Аз ли? Няма за какво да се тревожиш. Ти заминавай — ако разрешат и на нея, взимай я със себе си. Жан-Люк ще се оправи със Загрос — изглежда, че наистина ще трябва да закрием базата там. Всичко ясно ли е?

Локхарт го погледна.

— Искам да си помисля за предложението ти, Мак. Все пак благодаря ти. — Той слезе от колата. — Ще дойда точно след зазоряване — не пускай Жан-Люк без мен. Тогава ще можем да вземем решение, окей?

— Да. — Макайвър гледаше как приятелят му почука със старинното чукче. И двамата чакаха, на Локхарт му се виеше свят от напрежение — подготвяше се за срещата със семейството, което щеше да го заобиколи, за сълзите и въпросите; а всъщност искаше единствено да я грабне и да я занесе в тяхната част на жилището, да я прегърне, да се почувствува в безопасност и всичките кошмари да изчезнат. Продължаваха да чакат пред вратата. Той почука отново, този път по-силно. Пак чакане. Макайвър спря двигателя, за да пести гориво. Тишината правеше чакането още по-мъчително.

Снежинките започнаха да се натрупват по предното стъкло на колата. Минаваха хора като призраци, подозрителни и враждебни. Чуха се приглушени стъпки и зарешетеното прозорче се открехна. Очите, които се взряха в Локхарт, бяха студени и враждебни. Той не можа да разпознае лицето — виждаше само малка част от него.

— Аз съм, господин Локхарт — започна той на фарси, като се опитваше гласът му да звучи естествено. Съпругата ми, госпожа Шаразад, е тук.

Очите се взряха още повече — човекът искаше да види дали е сам, или е с някого, огледаха колата зад него и Макайвър на шофьорското място.

— Изчакайте малко, ага.

Прозорчето се затвори. Отново безкрайно чакане и потропване с крака, за да се стопли. Том изчака известно време, после потропа с чукчето, искаше му се да разбие вратата, но знаеше, че не бива. Отново се чуха стъпки. Прозорчето пак се отвори. Този път очите и лицето бяха други.

— Как се казвате, ага?

На Локхарт му се прииска да кресне, но не го направи.

— Аз съм ага пилот Томас Локхарт, съпруг на Шаразад. Отвори вратата. Студено е, уморен съм и съм дошъл за жена си.

Прозорчето безшумно се затвори. След минута напрегнато чакане за негово облекчение ключалките и резетата най-сетне щракнаха и вратата широко се отвори. Слугата вдигна високо газената лампа. Зад него се виждаше ограденият с висок зид двор, а по средата — великолепен фонтан, дървета и цветя, покрити за през зимата. В дъното имаше друга врата, обкована с желязо. Беше отворена и той видя жена си в светлината на лампата. Втурна се напред и Шаразад се озова в прегръдките му разплакана и захълца.

Пътната врата се затръшна и ключалките й щракнаха.

— Почакай! — извика той на прислужника, досетил се за Макайвър. В този момент чу включването на двигателя и колата потегли.

— Какво има, ага? — попита слугата.

— Нищо — отвърна той и помогна на Шаразад да се прибере в къщата на топло. Когато я видя на светло, радостта му се изпари. Усети в стомаха си буца лед. Лицето й беше подпухнало и мръсно, косата — разпусната и мръсна; Шаразад гледаше с празен поглед, дрехите й бяха измачкани.

— Боже мой… — измърмори той, но тя не реагира, беше се вкопчила в него със замъглено съзнание, в стенанията й се долавяха думи на фарси и английски, по бузите й се стичаха сълзи.

— Всичко е наред, Шаразад, всичко е наред вече… — занарежда той. Опитваше се да я успокои, но тя продължаваше да бърбори монотонно и несвързано.

— Шаразад, Шаразад, скъпа, аз съм тук… Всичко е наред… — Той спря. Все едно че нищо не беше казал. Изведнъж се вцепени при мисълта, че тя си е загубила разсъдъка. Започна леко да я раздрусва, но и това нямаше никакъв ефект. И тогава забеляза стария слуга на стълбището — той чакаше да получи нареждания.

— Къде е… къде е нейно височество Бакраван? — попита Том. Шаразад здраво го беше прегърнала за врата.

— В покоите си, ага.

— Моля те, кажи й, че съм тук… и че бих желал да я видя.

— О, ага, тя не иска да вижда никого. Абсолютно никого. Такава е волята на Аллах. От него ден не е виждала никого.

В очите на стареца проблеснаха сълзи.

— Ваше превъзходителство отсъстваше, вероятно вие не знаете, че негово пре…

— Научих. Да, казаха ми.

— Иншаллах, ага, иншаллах. Че какви престъпления е извършил господарят?

— Иншаллах. Моля те, кажи на нейно височество… Шаразад, престани! Хайде скъпа — заговори той на английски, защото стенанията й го влудяваха. — Престани! — След това се обърна на фарси към стария слуга: — Моля те да помолиш нейно височество да ме приеме.

— О, да, ще я помоля, ага, обаче нейно височество не отваря вратата си, не ми отваря, не иска да ме види, но още сега ще отида и ще изпълня молбата ви.

— Почакай, къде са другите?

— Кои, ага?

— Семейството? Къде са другите от семейството?

— А! Семейството! Ами нейно височество е в покоите си, а госпожа Шаразад е тук, при вас…

Локхарт пак усети прилив на ярост.

— Искам да кажа, къде са негово превъзходителство Мешанг, неговата съпруга, децата му, моите снахи и техните съпрузи?

— Ами че къде другаде, ако не по домовете си, ага?

— Тогава съобщи на негово превъзходителство Мешанг, че съм тук — нареди Локхарт. Мешанг беше най-възрастният син и само неговото семейство живееше от време на време тук.

— Разбира се, ага. Ако е решил Аллах, аз сам ще отида на пазара.

— Той там ли е?

Старецът кимна утвърдително.

— Разбира се, ага, тази вечер той и семейството му са там. Сега той е господарят и трябва да ръководи търговията. По волята на Аллах, ага, сега той е главата на рода. Веднага тръгвам.

— Не, изпрати някой друг.

Пазарът беше съвсем наблизо и всеки би могъл да отиде.

— Има ли някой друг… Шаразад, Шаразад, престани! — викна той грубо, но тя не го чу.

— Има ли топла вода в къщата?

— Би трябвало да има, ага. Котлето работи много добре, но не е запалено.

— Нямате гориво ли?

— О, гориво трябва да има, ага. Искате ли да проверя?

— Да, запали пещта и ни донеси храна и чай.

— Веднага, ага. Какво ще обича ваше превъзходителство за ядене?

Локхарт едва запазваше самообладание, хленченията на Шаразад го влудяваха.

— Каквото и да е… — Не, ориз и хорищ, пилешки хорищ — назова той едно обикновено и лесно за приготвяне блюдо.

— Както желаете, ага, но готвачът се гордее с пилешкия си хорищ и ще му трябват часове, докато го сготви по вкуса ви.

Старият човек почтително чакаше, очите му се местеха от Локхарт на Шаразад, после пак към Локхарт.

— Ами тогава… тогава, о, за Бога, само плодове. Плодове и чай, каквито имате…

Вече не издържаше. Вдигна Шаразад на ръце, тръгна нагоре по стълбите, после по коридорите към стаите, които обикновено заемаха. Триетажната къща с плосък покрив, която наподобяваше дворец, имаше много крила и безброй стаи. Том отвори и затвори вратата с ритник.

— Шаразад, чуй ме… Шаразад, слушай! За Бога, чуй ме!

Но тя продължаваше да виси на врата му, да мърмори неразбрано и да стене. Той я отнесе в задушната вътрешна стая. Прозорците бяха плътно затворени, щорите — спуснати. Накара я да седне на неоправеното легло, после се втурна в модерната баня — по-скоро водопроводната инсталация беше такава, но не и тоалетната.

Нямаше топла вода. Студената потече и не беше много жълта. Том намери кърпи, намокри една, върна се в стаята. Боляха го гърдите, не му достигаше въздух. Шаразад не беше помръднала. Той се опита да й измие лицето, но тя се възпротиви и започна да хълца, което още повече я загрозяваше. От ъглите на устата и се процеждаше слюнка.

— Шаразад… Шаразад, скъпа, за Бога, скъпа… Той я повдигна, прегърна я по-силно, но нищо не можеше да й подейства. Тя все така продължаваше да стене и това все повече го изкарваше от самообладание.

— Спри! — викна той безпомощно и стана, но ръцете й се вкопчиха в дрехите му и тя опита да го дръпне да седне.

— О, Господи, дай ми сили…

Ръката му я удари по лицето. За момент стоновете секнаха, тя го зяпна с изненада, после погледът й отново помътня, тя пак започна да ломоти и се вкопчи в дрехите му.

— Господ да ми е на помощ — каза той сподавено и започна да я налага с шамари, все по-силни и по-силни, като отчаяно се опитваше да я удря силно, но не прекалено, после я просна по лице на леглото и започна да я налага по задника, докато го заболя дланта, после ръката, и ето че изведнъж чу писъци, истински писъци, а не стенещо ломотене.

— Томиии… спри, о, моля те, Томи, моля те, сприии… Томи, боли ме, какво съм направила? Кълна ти се, че за друг не съм мислила, о, Господи! Томи, моля те, сприиии…

Той отпусна ръце. В очите му се стичаше пот, дрехите му бяха вир-вода. Строполи се задъхан на леглото. Шаразад се гърчеше от болки, лицето и задните й части бяха станали пурпурно червени, обаче сега вече плачеше с истински сълзи, погледът и умът и си бяха на мястото.

— О, Томмм, боли ме, боли — плачеше тя като дете, което е яло бой. — Защооо? Защооо? Кълна ти се, че те обичам… Никога не съм правила каквото и да е… каквото и да е… за да те нараня и за да ме… да ме биеш…

Разтърсена от срам и болка, че го е разгневила, без да разбира защо, тя знаеше само, че трябва да го умилостиви. Смъкна се от леглото и падна в краката му, замоли го със сълзи на очи да й прости.

Спря да плаче, защото съзнанието й се проясни, и го погледна.

— О, Томи — прошепна тя сподавено. — Татко е мъртъв… убит… убиха го. Зелените ленти… убиха го…

— Да… да, скъпа, зная, зная… Толкова ми е мъчно…

Той я вдигна, сълзите му се смесиха с нейните, притисна я здраво, за да й даде от силата си. И тя се притисна в него, за да му даде от своята и да възстановят душевната си хармония. После потънаха в неспокоен сън — понякога се събуждаха, пак заспиваха, връщайки се към живота. Пламъчето на газената лампа хвърляше меки сенки. Точно преди полунощ той се събуди. Тя го наблюдаваше. Понечи да се надигне и да го целуне, обаче я спря вълна от болки.

— Какво ти е? — Ръцете му веднага я обгърнаха.

— Ох, внимавай… извинявай…

Тя се опита да превъзмогне болката, огледа се и видя, че е с мръсни дрехи. Направи гримаса.

— Ах, тези дрехи, извини ме, скъпи… — Поизправи се и ги смъкна от себе си. И тогава, като застана по-близко до светлината, той видя, че едното й око е малко подуто, а задните й части са подпухнали.

— Моля ти се, прости ми… какво съм направила… с какво съм те обидила?

— Нищо, нищо — отговори той ужасен и й разправи в какво състояние я беше намерил.

Тя го загледа неразбиращо.

— Ама… ти казваш, че аз… Нищо не си спомням, само… само че ме би.

— Съжалявам, но това беше единственият начин… Извинявай.

— Не мога да си спомня нищо, скъпи.

Като се опитваше да си спомни случилото се, тя внимателно легна по корем на леглото.

— Но за теб… Такава е волята на Аллах, но ако бях на твое място, щях… — Гласът й потрепери, но тя продължи. Опитваше се да бъде спокойна. — За теб съм луда завинаги. — Притисна се до него и го целуна.

— Обичам те, скъпи — каза тя на фарси.

— И аз те обичам, скъпа — отговори той разчувстван.

След малко Шаразад продължи със странен глас:

— Томи, струва ми се, че това, което ме накара да полудея… видях татко, видях го вчера, или завчера… не мога да си спомня… това, че той изглеждаше толкова дребен мъртъв, толкова мъничък мъртъв, с всичките тези дупки по тялото, лицето и главата — никога не съм го виждала толкова смален, но това е тяхно дело, изсмукали са…

— Недей — започна той внимателно, защото видя, че сълзите й напират. — Така е рекъл Бог. Не мисли за това.

— Да, съпруже мой, щом така казваш — отговори тя веднага на фарси в официален стил. — Разбира се, такава е била волята на Аллах, но за мен е важно да ти го разправя, да се отърся от срама за това, че ме намери в този вид… Един ден всичко ще ти разправя.

— Ами направи го сега, Шаразад, и ще обърнем тази страница завинаги — отговори й той в същия официален стил. — Моля те, разправи ми сега.

— Ами всичко изглеждаше като че ли бяха превърнали в нищожество най-големия човек в света след теб. Ей така, без причина. Той винаги е бил противник на шаха и голям привърженик на този молла Хомейни.

Тя произнесе това съвсем спокойно и той я чу да го нарича „молла“, а не „аятолах“ или „имам“, или „фармандех“ — и го прониза някакво предчувствие.

— Убиха баща ми, без да има защо, без съд и противозаконно, смалиха го, отнеха му всичко, което имаше като мъж и баща, любим баща. Такава е била волята на Аллах, би трябвало да кажа, и ще се опитам. Но не мога да повярвам, че така е искал Аллах. Може така да е искал Хомейни. Не знам. Скоро ние жените ще разберем това.

— Какво? Какво искаш да кажеш?

— След три дни ние, жените ще направим протестен марш — всички жени в Техеран.

— Срещу какво?

— Срещу Хомейни и моллите, които отнемат правата на жените! Когато ни види да маршируваме без чадори, той ще спре да прави глупости.

Локхарт я слушаше с половин ухо, спомняше си я каква беше само преди няколко дни. Толкова ли малко време бе минало от началото на този кошмар? Шаразад, доволна от себе си, с чадор, щастлива, че е съпруга, а не просто модерна дама като Азадех. Той видя погледа й, прочете решителността в него и разбра, че тя е силно завладяна от събитията.

— Не искам да участваш в тази демонстрация.

— Да, разбира се, съпруже мой, но всички жени в Техеран ще демонстрират и съм сигурна, че няма да искаш да се чувствам посрамена пред паметта на баща ми и да не се опълча срещу неговите убийци, нали така?

— Това е губене на време — отсече Локхарт. Знаеше, че ще загуби, но вътрешно беше набрал инерция да й се противопоставя.

— Боя се, любов моя, че един протестен марш, в който участвува всяка жена в Иран или в целия ислямски свят, едва ли ще смути Хомейни. Жените в неговата ислямска държава няма да имат право на нищо, което не е дадено в Корана, абсолютно нищо. Нито който и да е друг. Той е непоколебим — и точно в това е силата му!

— Разбира се, че си прав — но ние ще излезем в знак на протест и тогава Аллах ще му отвори очите и ще му изясни всичко. Ще бъде както повелява волята на Аллах, а не както иска Хомейни — ние в Иран си имаме традиции в справянето с такива хора.

Той я прегърна. Протестният марш нямаше да реши нещата. „О, Шаразад, още толкова работи трябва да се решат, да се кажат, не му е сега времето. Ами Загрос и 212, който трябва да се изтегли? Но това значи Мак самичък да тегли каруцата, ако изобщо остане каруца. Ами ако го взема и него с мен? Не бих могъл, освен насила.“

— Шаразад, може би ще трябва, да прехвърля 212 по море в Нигерия. Би ли дошла и ти?

— Разбира се, Томи, колко време ще ти трябва?

Той се поколеба.

— Няколко седмици, може и повече — отговори той и усети, че тя едва доловимо помръдна в прегръдките му.

— Кога ще искаш да тръгваме?

— Много скоро. Може би утре. Тя вече не беше в прегръдките му, макар че не беше помръднала.

— Няма да мога да оставя мама сама, поне известно време. Тя е… тя е съсипана от мъка, Томи, и… и ако замина, ще ме е страх за нея. А освен това и бедният Мешанг — той трябва да ръководи търговията, трябва да му се помага — има толкова много работи, които трябва да се свършат и наглеждат.

— Знаеш ли за заповедта за конфискация?

— Каква заповед?

Когато й разказа, очите й отново се насълзиха и Шаразад седна в леглото, за миг забравила болките. Загледа се в пламъчето на газената лампа и сенките, които тя хвърляше.

— Значи нямаме дом, нямаме нищо. По волята на Аллах — прошепна тя унило. И веднага продължи със съвсем различен глас: — Не, не по волята на Аллах! По волята на Зелените ленти. Сега трябва да се обединим, за да спасим фамилията, в противен случай все едно са победили татко. Не можем да допуснем и да го убият, и да го победят, това би било ужасно.

— Да, съгласен съм, но това превозване по море решава проблемите ни за няколко седмици…

— Както винаги си прав. Би било идеално разрешение, ако трябваше да напуснем завинаги. Но това е нашият дом. О, колко щастливи ще бъдем тук! Утре сутринта ще изпратя слугите да донесат всичките ни вещи от апартамента. Че какво са няколко килима и дрънкулки, след като тази къща е за нас? Всичко ще уредя — о, тук ще сме толкова щастливи!

— Но ако ти…

— Този грабеж прави оставането ни тук още по-важно, за да се съпротивляваме, да протестираме. Той придава на протестния поход още по-голямо значение.

Шаразад притисна пръст до устните му, за да предотврати възраженията му.

— Щом трябва да извършиш този превоз по море — а ти естествено трябва да си вършиш работата — върви, скъпи, но се връщай бързо. След няколко седмици Техеран ще е нормален град, отново приветлив и аз знам, че такава е волята на Аллах.

„О, да — обзета от щастие, тя за миг забрави болката, — тогава вече ще бъда във втория месец на бременността си и Томи много ще се гордее с мен, а тук ще живеем чудесно с цялото семейство, за татко ще бъде отмъстено, в къщата отново ще ехти смях.“

— Всички ще ни помогнат — промълви тя и се отпусна в прегръдките му, уморена, но щастлива. — О, Томи, толкова се радвам, че ние сме си у дома, всичко ще бъде толкова хубаво, Томи!

Говореше все по-бавно и по-бавно, започваше да се унася.

— Всички ще помагаме на Мешанг… и тези, които са в чужбина, ще се върнат, леля Ануш с децата… те ще помагат… и чичо Валик ще го съветва…

Локхарт не посмя да й каже какво беше станало.

Неделя

18 февруари 1979 г.

34

Дворецът на Абдула хан, Табриз: 3,13 през нощта.

В тъмнината на малкото помещение капитан Рос отвори кожената капачка на часовника си и се взря във фосфоресциращия циферблат.

— Всичко наред ли е, Гуенг? — пошепна той на непалски.

— Да, сахиб — отговори тихо Гуенг, доволен, че чакането е свършило.

Двамата предпазливо станаха от дюшеците, проснати върху старите миризливи черги на твърдия пръстен под. Въобще не се бяха събличали, Рос се промъкна до прозореца и надникна навън. Пазачът се беше свлякъл до вратата и спеше дълбоко, стиснал карабината в скута си. На двеста метра по-нататък, отвъд покритите със сняг овощни градини и пристройки, се издигаше четириетажният дворец на Горгоните. Нощта беше тъмна и студена, от време на време луната се показваше сред облаците.

„Пак ще вали сняг“ — помисли си той и открехна вратата. Двамата застанаха на прага и се вгледаха в тъмнината. Никъде никаква светлинна. Рос безшумно се приближи до пазача, раздруса го, но това не смути наркотичния му сън, който траеше вече два часа. Лесно му бяха пробутали опиата в парче шоколад, което пазеха за такива цели в пакета за неотложна помощ — някои от блокчетата бяха с наркотици, други — с отрова. Рос отново се взря в мрака, изчакваше търпеливо луната да се скрие зад облак. Почеса разсеяно мястото, където го беше ухапала дървеница. Беше въоръжен с нож и една граната.

— Ако ни спрат, Гуенг, тръгнали сме на разходка — беше го предупредил той. — По-добре да оставим оръжията си тук. „Защо носите ножове и граната?“ — „Ами по стар непалски обичай — в нашия полк е закон да си въоръжен.“

— Ще ми се да грабнем всичките ни оръжия, да се върнем в планините и да си проправим път на юг, сахиб.

— Ако сега не мине номерът, ще прибегнем и до това, макар че е рискована игра. Изключително рискована. Ще ни устроят засада на открито — преследвачите продължават претърсването и няма да се откажат, докато не ни хванат. Не забравяй, че едва успяхме да стигнем дотук. Оцеляхме само благодарение на предрешаването.

След засадата, където бяха убити Виен Розмънт и Тенцинг, той и Гуенг облякоха ямурлуците на двама от нападателите. Той искаше да се отърват от униформите си, но все пак реши, че не е разумно.

— Ако ни хванат — хванат. — Гуенг се беше ухилил.

— Затова сега бъди добър индус. А като ни убият, не идва краят, а началото.

— Е, как да направя тази работа, Гуенг? Как да стана индус?

Усмихна се кисело, припомняйки си обърканото изражение на Гуенг, който сви рамене в недоумение. Спомни си и как след това бяха прибрали и затрупали със сняг телата на Виен Розмънт и Тенцинг според обичая на Високите планини: „Това тяло няма повече стойност за душата и поради неотменимостта на прераждането то се оставя на животните и птиците, които са сродни души, чиято карма е да се стремят, за да достигнат Нирвана — мястото на Небесното спокойствие.“

На другата сутрин забелязаха неуморимите си преследвачи. Когато слязоха от хълмовете в предградията на Табриз, потерята беше само на половин километър зад тях. Спаси ги единствено маскировката им, която им позволи да останат незабелязани сред номадите, високи колкото Рос, със сини очи и добре въоръжени. Имаха късмет и бързо откриха задната врата на мръсния гараж. Рос каза името на Виен Розмънт и човекът от гаража побърза да им отвори. Същата вечер дойде Абдула хан — много враждебен и недоверчив.

— Кой ви изпрати при мен?

— Виен Розмънт. Той ни каза и за това място.

— Кой е този Розмънт? Къде е сега?

Рос му разправи какво беше станало при засадата и долови нещо ново в изражението на хана, макар че той си оставаше все така враждебно настроен.

— Как да разбера, че ми казвате истината? Кой сте вие?

— Преди да умре, Виен ме помоли да ви предам едно съобщение. Той бълнуваше и умря в мъки, но ме накара да го повторя три пъти, за да бъде сигурен, че ще го запомня. То е следното: „Кажи на Абдула хан, че Питър иска главата на Горгон, а синът му е още по-лош от него. Синът играе с кюрди и пие суроватка, същото прави и бащата, който ще се опита да използува Медузата, за да хване Горгона.“

Видя, че очите на възрастния човек светнаха, но не с радостен блясък.

— Значи това означава нещо за вас?

— Да, че познавам Виен. Значи той е мъртъв. Такава е била волята на Аллах, но жалко. Виен беше много добър човек и голям патриот. Вие кои сте? Каква е задачата ви? Какво правите из нашите планини?

Рос отново се поколеба и си спомни, че Армстронг го инструктира да не се доверява твърде много на този човек. Въпреки това Розмънт, на когото вярваше, му беше казал, издъхвайки: „Можеш спокойно да се довериш на този дърт негодник. Пет пъти животът ми е бил в неговите ръце и нито веднъж не ме е предал. Върви при него, той ще ви измъкне…“

Абдула хан се усмихваше, но усмивката му беше жестока като очите му.

— Можете да ми се доверите — мисля, че нямате друг избор.

— Да. „Но не кой знае колко много“ — добави той наум. Ненавиждаше думата „доверие“, нейната цена бяха милиони жертви, загинали за свободата и спокойствието на всеки човек по земята.

— Трябваше да се обезвреди Сабалан. — И той му разказа какво беше станало там.

— Слава на Аллах! Ще съобщя на Уесън и Толбът.

— На кого?

— Няма значение. Ще ви придвижа на юг. Елате с мен, тук не е безопасно. Преследването е в разгара си, има обявена награда за „двама британски саботьори, врагове на исляма.“ Кои сте вие?

— Аз съм капитан Рос, а това е сержант Гуенг. Кои са преследвачите ни? Иранци? Или от Съветския съюз? Или ръководени от него?

— Руснаците все още не действат открито в моя Азербайджан, поне засега. — На устните на хана се появи странна усмивка. — Отвън е моята камионетка. Качвайте се бързо и лягайте на задната седалка. Ще ви скрия и когато опасността отмине, ще ви прехвърля в Техеран, но трябва да изпълнявате всичко, което ви наредя. Безпрекословно. Така беше преди два дни, но всичко се промени след пристигането на хората от Съветския съюз и хеликоптера. Когато луната се скри зад един облак, Рос потупа Гуенг по рамото. Ниският мъж потъна в овощната градина. Щом чу сигнала, че пътят е чист, той го последва. Притичваха на прибежки един след друг, докато стигнаха северното крило на голямата сграда. Нямаше пазачи, нито кучета, макар че Гуенг беше виждал няколко доберман-пинчера, вързани на синджири.

Лесно се изкатериха по балюстрадата и се озоваха на верандата на първия етаж. Гуенг вървеше напред. Притича под прозорците с кепенци до стълбището, което водеше до следващата веранда. Изчака на горната площадка, докато си поеме дъх. Рос го следваше. Гуенг посочи втория ред прозорци и извади ножа си, обаче Рос поклати глава и кимна към страничната врата, скрита в дълбока сянка. Опита се да я отвори и тя силно изскърца. Някакви нощни птици се обадиха в овощната градина. Двамата мъже се загледаха в мрака, очаквайки появата на патрул, но не се случи нищо. Изчакаха още малко за по-сигурно и Рос мина напред. Беше напрегнат, адреналинът нахлуваше в кръвта му.

Коридорът беше дълъг, с много врати и от двете страни, някои от прозорците гледаха на юг. Той спря пред втората врата и внимателно натисна дръжката. Вратата безшумно се отвори и Рос влезе, последван от Гуенг, който беше приготвил ножа и гранатата. Стаята приличаше на приемна — обзаведена със старомодни викториански мебели и две канапета, на пода имаше тежки килими и възглавници. От нея излизаха две врати. Като се молеше на Бога да е направил правилния избор, Рос отвори вратата, която беше по-близо до ъгъла на сградата и влезе. Пердетата бяха спуснати, но през една пролука проникваше лунна светлина и осветяваше леглото. Там спеше човекът, когото търсеха, но с него имаше и жена. Бяха завити с дебел юрган. Без да губят време, двамата застанаха от двете страни на спящите: Рос се зае с мъжа, а Гуенг — с жената. Едновременно запушиха устите им със смачканите на топка носни кърпички, за да не извикат.

— Ние сме свои, пилоте, не викай — пошепна Рос в ухото на Ерики, без да знае нито неговото, нито името на жената, знаеше само, че това е пилотът. Видя как внезапната уплаха от неочакваното събуждане премина в силен гняв и големите ръце на летеца се протегнаха да го стиснат за гушата. Успя да ги избегне и още по-силно притисна кърпата към устата на Ерики, като го държеше здраво.

— Ще ви пусна, пилоте, но не викайте. Ние сме приятели, англичани сме, английски войници. Ако сте се разбудили окончателно и ме разбирате, кимнете с глава. — Той изчака и повече усети, отколкото забеляза огромният човек да кима. Гледаше го в очите. А те таяха заплаха.

— Дръж й устата запушена, Гуенг, докато се оправя с този — прошепна на непалски, след това се обърна към Ерики: — Не се плашете, пилоте, ние сме приятели.

Спря да го натиска и отскочи, защото Ерики се хвърли към него, а след това се опита да докопа и Гуенг, но застина на място. Един лунен лъч се отразяваше от извития нож, опрян в гърдите на жената. Азадех гледаше с широко отворени ужасени очи.

— Недей! Пусни я… — каза дрезгаво Ерики на руски. Виждаше само ориенталските очи на Гуенг и помисли, че това е един от хората на Цимтарга. Все още не разбираше какво става. Не можеше да се отърси от съня, главата го болеше от многото часове летене в лоши атмосферни условия, когато бе разчитал само на приборите на пулта за управление.

— Какво искате?

— Говори на английски. Нали си англичанин?

— Не, финландец съм.

Ерики се взря в Рос, който се очертаваше само като силует на лунната светлина.

— Какво искате, по дяволите?

— Съжалявам, че ви събудихме по такъв начин — отговори Рос припряно, приближи се и продължи с тих глас: — Извинете, но трябваше да говоря с вас на четири очи. Много е важно…

— Кажете на този негодник да пусне жена ми! Веднага!

— Това е вашата съпруга? Да, да… разбира се, извинявайте. Тя… нали няма да пищи? Моля ви, кажете й да не вика.

Едрият пилот се обърна към жената, която лежеше неподвижно под дебелия юрган, все още със затисната уста, ножът над нея не помръдваше. Гласът му беше нежен и окуражаващ. Не говореше английски или фарси, а някакъв друг език. Рос с ужас установи, че е руски, и още повече се обърка, защото беше очаквал да попадне на английски пилот на С-Г без партньорка в леглото, а не на финландец със съпруга рускиня. Изплаши се, че е вкарал Гуенг в клопка. Погледът на пилота се закова върху него, в очите му се таеше заплаха.

— Кажете му да пусне жена ми. — Ерики говореше на английски. Все още съобразяваше трудно. — Тя няма да пищи.

— Какво й казахте? На руски ли беше?

— Да. Обясних й: „Този негодник ще те пусне след секунда. Не викай. Не викай, просто застани зад мен. Без да бързаш, застани зад мен. Не прави нищо, освен ако се хвърля върху другия негодник и тогава се бий с нокти и зъби.“

— Вие руснак ли сте?

— Казах ви, че съм финландец, и много бързо ми омръзват мъже с ножове през нощта, били те англичани, руснаци, че дори и финландци.

— Вие се пилот на хеликоптер на С-Г, нали така?

— Да, но побързайте да я пуснете, защото не ме интересува кой сте и не знам какво ще направя.

Рос още не беше преодолял паниката си.

— Тя рускиня ли е?

— Съпругата ми е иранка, говори руски, също и аз — смразяващо изрече Ерики, като се премести малко, за да излезе от лунния лъч. — Застанете на светло, за да мога да ви видя. За последен път ви повтарям да наредите на този дребен негодник да пусне жена ми, след това кажете какво искате и изчезвайте.

— Извинявайте за станалото. Гуенг, пусни я.

Гуенг и извитият му нож не помръднаха. Той каза на непалски:

— Да, сахиб, но първо вземи ножа, който е под възглавницата на мъжа.

— Ако се опита да го вземе, само да се опита да го докосне, братко, заколи я, а аз ще го пипна — отговори му Рос на същия език, а след това продължи вежливо на английски: — Пилоте, под възглавницата ви има нож. Моля ви да не го пипате, съжалявам, но ако посегнете към него, ще стане по-лошо… моля ви, бъдете търпелив. Пусни я, Гуенг — нареди той, без да изпуска летеца от очи. С крайчеца на окото си забеляза неясното очертание на лице, наполовина закрито от дълга разчорлена коса, после жената се скри зад широките рамене на финландеца, като се загърна по-плътно в зимната си нощница. Рос беше с гръб към светлината и не можа да я види добре, усети само омразата, излъчвана в полумрака от очите й.

— Извинявам се, че нахълтахме като крадци през нощта. Моля да ни простите — обърна се той към нея.

Тя не отговори. Той повтори извинението на фарси. Тя пак не отговори.

— Моля ви, извинете ни пред съпругата ви.

— Тя говори английски. Какво искате, по дяволите? — Сега, когато Азадех вече беше в безопасност, Ерики се почувствува малко по-спокойно, но много добре си даваше сметка колко близо е другият мъж с извития, голям като сабя нож.

— Ние сме нещо като затворници на хана, пилоте, и аз дойдох да ви предупредя и да искам помощ от вас.

— За какво да ме предупредите?

— Преди няколко дни помогнах на един от вашите капитани — Чарли Петикин — започна Рос и видя, че споменатото име направи силно впечатление, затова се поотпусна. Разказа бързо на Ерики за Дошан Тапе и нападението на САВАК, за това как бяха избягали, като направи точно описание на Петикин, за да не стане някаква грешка.

— Чарли ни разправи за вас — отговори Ерики с удивление и вече без страх, — но не и за това, че ви е спуснал близо до Бандар-е Пахлави. Разбрахме само, че някакви британски парашутисти го отървали от САВАК, иначе щели да му видят сметката.

— Помолих го да не споменава името ми. Изпълнявах служебните си задължения.

— Чарли е имал голям късмет, та ние… — Жената пошепна нещо на ухото на съпруга си и го прекъсна. Той кимна и пак погледна към Рос.

— Вие ме виждате, но не и аз, застанете на светлото, а колкото до Абдула, ако бяхте негови затворници, щяхте да сте оковани във вериги или в тъмница, а не да се шляете из двореца.

— Казаха ми, че ханът може да ни помогне, ако попаднем в беда, и той ни увери, че ще ни скрие, докато успее да ни прехвърли в Техеран. Междувременно ни настани в една барака, далече от хорските погледи, в другия край на имението. Имаме си и постоянна охрана.

— От кого ви е скрил?

— Ние изпълнявахме, ъ-ъ, секретна задача и ни преследваха…

— Каква секретна задача? Пак не ви виждам, преместете се на светло.

Рос се придвижи, но не достатъчно.

— Трябваше да взривим едно секретно американско радарно оборудване, за да не го пипнат руснаците или техните поддръжници. Аз…

— Сабалан?

— Откъде знаете, по дяволите?

— Принуден съм да возя един руснак и група левичари, които претърсват радарните станции близо до границата и прекарват каквото е останало в Астара, на крайбрежието. Едната станция беше разбита, нищо не измъкнаха от нея, а досега и от останалите не е взето нещо кой знае колко ценно, поне доколкото ми е известно на мен. И така — за какво ще ме предупреждавате?

— Насила ли ви карат да летите?

— Съпругата ми е заложница на хана и руснаците срещу моята отзивчивост и добро поведение — отговори простичко Ерики.

— Боже мой! — Мозъкът на Рос работеше напрегнато. — Аз просто разпознах емблемата на С-Г, когато кръжахте, и дойдох да ви предупредя, че тук има руснаци, дойдоха рано тази сутрин и планират да ви отвлекат с любезната помощ на хана. Той, изглежда, работи и за тия, и за ония — двоен агент.

Рос забеляза изумлението на Ерики.

— Нашите хора бързо научават тези неща.

— Да ме отвлекат? С каква цел?

— Нямам точна представа. След като пристигна хеликоптерът ви, изпратих Гуенг да разузнае. Той се измъкна през задния прозорец. Разправи им, Гуенг.

— Току-що бяха обядвали, сахиб, ханът и руснакът, и бяха до съветската кола, защото гостът щеше да си тръгва. Бях в близките храсталаци и чух всичко. Руснакът каза: „Благодаря за информацията и предложението.“ Ханът отговори: „Значи се споразумяхме, нали, Патар?“ Руснакът каза: „Да, ще препоръчам всичко, което искаш. Ще се погрижа, пилотът повече да не ти се мярка пред очите. Като свърши работа тук, ще бъде изтеглен на север…“ Гуенг спря, защото Азадех сподавено пое въздух.

— Да, мемсахиб?

— Няма нищо.

Гуенг се съсредоточи, за да им разправи всичко с най-пълните подробности:

— Руснакът каза: „Ще се погрижа пилотът повече да не ви досажда. Като свърши тук работата, ще бъде преместен на север, завинаги. Тогава…“ — Гуенг за момент се замисли. — А, да! Тогава той каза: „Моллата няма повече да ви създава неприятности, а в замяна вие ще ми хванете английските саботьори, нали така? Искам ги живи, ако е възможно.“ Ханът отговори: „Да, ще ги пипнем, Патар, а ти…“

— Пьотър — обади се Азадех с ръка на рамото на Ерики. — Името му е Пьотър Мжитрик.

— Боже мой! — измърмори Рос. Всичко му се изясни.

— Какво? — попита Ерики.

— После ще ви кажа. Довърши, Гуенг.

— Да, сахиб. Ханът каза: „Ще ги хвана, Патар, ако мога, живи. Какво ще получа в замяна, ако са живи?“

Руснакът се разсмя: „Всичко, което е в рамките на разумното. А аз?“ Ханът отвърна: „Ще я доведа със себе си при следващото ми посещение при теб.“ Сахиб, това беше всичко. И тогава руснакът се качи в колата и си замина.

Азадех потрепери.

— Какво има? — попита я Ерики.

— Той има предвид мен — каза тя с отпаднал глас.

— Не разбирам — обади се Рос.

Ерики се поколеба, главата го стегна още повече. Азадех му беше разправила как баща й я беше повикал да обядва с него и Пьотър Мжитрик, който я бил поканил на гости в Тбилиси: „Разбира се, заедно с вашия съпруг, ако е свободен. Бих искал да ви разведа из околностите…“, а също и колко внимателен бил с нея руснакът.

— Става въпрос за нещо съвсем лично. Не е важно — отвърна Ерики. — Струва ми се, че ми направихте голяма услуга. Аз с какво мога да ви помогна? — Той протегна ръката си. — Казвам се Йоконен. Ерики Йоконен, а това е съпругата ми, Аза…

— Сахиб! — изсъска предупредително Гуенг. Рос замръзна, като видя, че другата ръка на Ерики е под възглавницата.

— Не мърдай — заповяда той и ножът му изведнъж блесна извън ножницата.

Ерики усети сериозността на положението по тона му и се подчини. Англичанинът внимателно отмести възглавницата, но ръката на пилота не беше близо до ножа. Той го взе. Острието проблесна в ивицата лунна светлина. Замисли се за момент и го подаде на Ерики с дръжката напред.

— Извинявайте, но сигурността си е сигурност.

Стисна протегнатата ръка, която не се огъна, и усети огромната й сила. Рос му се усмихна и леко се завъртя, така че светлината едва сега падна на лицето му.

— Казвам се Рос, капитан Джон Рос, а това е Гуенг…

Азадех хлъцна и подскочи. Погледите на всички се впериха в нея и Рос вече ясно я видя. Да, това беше тя, същата, както преди десет години. Азадех Гордън, както я знаеше той тогава. Азадех Гордън от Високите планини, вперила очи в него, по-красива от всякога, сякаш Господ я е изпратил.

— Боже мой, Азадех, не можах да видя лицето ти…

— Нито аз твоето, Джони.

— Азадех… Боже мой — заекваше Рос.

И двамата сияеха. Тогава чу гласа на Ерики и видя, че той го гледа, стиснал големия нож. Обзе го страх.

— Вие сте Джони Светлите очи? — изтърси Ерики.

— Да, да, аз съм… имах честта да познавам съпругата ви преди години, много отдавна… Боже мой, Азадех, колко се радвам да те видя!

— А ти… — Ръката й не слизаше от рамото на Ерики.

Ерики усещаше как ръката й го изгаря, но не помръдваше, хипнотизиран от мъжа пред себе си. Тя му беше разказала за Джон Рос и резултата от лятото, което прекарали заедно, за това, че той не е знаел, че е бременна, и че тя така и не се опитала да го търси, за да му каже, защото не искала.

— Грешката беше моя, Ерики, а не негова — беше му признала тя. — Бях влюбена, току-що бях навършила седемнадесет години, а той деветнадесет — наричах го Джони Светлите очи, защото по-рано никога не бях виждала човек с такива сини очи. Бяхме влюбени един в друг, но това беше само една лятна любов, не като нашата сега, която е завинаги. Ще се омъжа за теб, ако татко разреши, о, дано, дай Боже, но само ако ще можеш да си щастлив с мен, знаейки, че още преди време, някога, съм станала жена. Трябва да ми обещаеш, да ми се закълнеш, че ще си щастлив като мъж и съпруг, защото може би някой ден ще го срещнем. Аз ще съм радостна да го видя и ще му се усмихна, но душата ми ще принадлежи на теб, тялото ми, животът ми и всичко, което имам…

Той се закле, както тя искаше, искрено и с цялото си сърце, за да разсее тревогите й. Той беше модерен човек, финландец, и проявяваше разбиране — та нали Финландия винаги е била прогресивна, нали тя беше втората страна в света след Нова Зеландия, която даде право на жените да гласуват? Не изпитваше никаква тревога. Абсолютно никаква. Само му беше тъжно за нея, че не е била внимателна, защото тя му беше разправила за гнева на баща си — чувство, което той можеше да разбере.

А сега ето го тук този човек, красив, силен и млад, много по-близък до нейния ръст, отколкото той, а също и по възраст. Ревността разкъсваше Ерики отвътре.

Рос се опитваше да мисли трезво, обаче присъствието й го беше завладяло. Той отмести очи от нея и от спомена за нея и погледна Ерики. Всичко му стана ясно.

— Преди много време се запознах с жена ви в Швейцария, където учих известен период.

— Да, знам — отвърна Ерики. — Азадех ми е разказвала за вас. Аз съм… това е една изненадваща среща за всички нас.

Той стана от леглото, извисявайки се над Рос. Ножът все още беше в ръката му. Гуенг стоеше нащрек с гол нож от другата страна на спалнята.

— Значи така. Още веднъж много ви благодаря за предупреждението, капитане.

— Казахте, че ви принуждават да возите руснаците, така ли?

— Азадех е заложница за доброто ми поведение — отвърна Ерики.

Рос кимна замислено.

— Щом като ханът е враждебно настроен, едва ли имате някакъв изход от положението. Боже Господи, каква бъркотия! А аз мислех, че след като и вас ви заплашват, ще искате и вие да избягате и бихте могли да ни вземете в хеликоптера.

— Да можех, бих го направил, ами да… да, разбира се. Обаче ме пазят двадесет души през цялото време, докато летя, и Азадех… съпругата ми и аз сме под постоянно наблюдение, когато сме тук. Има и още един руснак на име Цимтарга, който ми е като сянка, а Абдула хан… си отваря очите на четири.

Ерики още не беше решил какво да прави с този Рос. Погледна към Азадех и видя, че усмивката й е истинска, ръката й на рамото му излъчваше доверие. Ясно беше, че този човек не беше нищо друго за нея, освен стар приятел. Но това почти не премахваше у него заслепяващия импулс да изпадне в амок. Успя да си наложи да й се усмихне.

— Трябва да внимаваме, Азадех.

— Много — отвърна тя. Беше почувствувала потръпването под ръката си, когато той беше изрекъл „Джони Светлите очи“, и й беше ясно, че от тримата само тя може да овладее гнева му. В същото време ревността на Ерики, която той така усилено се опитваше да скрие, я вълнуваше също както откритото възхищение от страна на нейната отдавна отминала любов. „О, да — помисли си тя, — Джони Светлите очи, ти си още по-привлекателен отпреди, още по-строен, по-вълнуващ с извитата си сабя, брадясалото лице, мръсните дрехи и миризмата на мъж — как не можах да те позная?“

— Преди минута, когато поправих този човек, че не е „Патар“, а „Пьотър“, ти изведнъж се сети за нещо, Джони. Какво беше то?

— Едно кодирано съобщение, което трябваше да предам на хана — отговори Рос, като с болка осъзнаваше, че още е под въздействието на магията й. — Трябваше да предам следното: „Кажи на Абдула хан, че Питър“ — той може да е Гуенговият „Патар“ или Пьотър, руснакът — „че Питър иска главата на Горгон, а синът на Питър е по-лош от Питър. Синът си играе с кюрди и пие суроватка, същото прави и бащата, който ще се опита да използува Медузата, за да хване Горгона.“

— Това се разбира, нали Ерики? — попита Азадех.

— Да — отвърна Ерики разсеяно. — Но защо „кюрди и суроватка“?

— Може би иска да каже — обади се Азадех с нараснало вълнение. — „Кажи на Абдула хан, че Пьотър Мжитрик, човекът от КГБ, иска да го убие и че синът на Мжитрик — да приемем, че също е агент на КГБ — е още по-лош от баща си.“ Синът си играе с кюрди и суроватка — вероятно това означава, че синът е замесен във въстанието на кюрдите, което е заплаха за силата на хана в Азербайджан, и че КГБ, бащата, синът също са замесени… а че Пьотър Мжитрик ще използува Медуза, за да хване Горгон… — Тя за секунда се замисли. — Дали това не е някаква игра на думи и да означава „ще използува жена“, вероятно зла жена, за да хване баща ми?

Рос беше шокиран.

— Ама ханът… Боже мой, ханът твой баща ли е?

— Да, за съжаление. Фамилното ни име е Горгон — поясни Азадех, — а не Гордън. Обаче директорът на училището в Шато Дор още първия ден ми каза, че е невероятно да имам такова фамилно име, ще ми се присмиват, докато ме уморят, затова трябваше да бъде просто Азадех Гордън. На мен ми беше забавно, а директорът реши, че е по-добре да си бъда просто Азадех Гордън, а не дъщерята на хана.

— Ако съобщението е вярно, ханът не би могъл да се довери на тези кучи синове — наруши мълчанието Ерики.

— Да, Ерики. Но баща ми не се доверява на никого. Абсолютно на никого. Ако баща ми работи на два фронта, както мисли Джони — никой не може да каже какво ще направи. Джони, от кого е това съобщение за него?

— От един агент на ЦРУ, който твърдеше, че мога да имам пълно доверие на баща ти.

— Винаги съм бил уверен, че тези в ЦРУ са луди — произнесе с горчивина Ерики.

— Този не беше — реагира Рос по-остро, отколкото искаше. Видя, че Ерики почервеня, а Азадех престана да се усмихва.

Настъпи още по-тягостна тишина. Лунната светлина в стаята намаля, защото луната се скри зад облак. Мракът увеличаваше неловкостта на положението. Гуенг, който беше чул и наблюдавал всичко, усети нарасналото напрежение и тихо призова боговете да освободят присъстващите от Медуза, езичника-дявол с коса от змии, както му го бяха обрисували мисионерите в неговото първо училище в Непал. В този момент тайнственото му шесто чувство усети приближаващата се опасност, той изсъска предупредително и надзърна през прозореца. По стълбите се качваха двама пазачи с един доберман-пинчер.

Всички се вкамениха. Чуха стъпките на охраната по верандата и душенето на кучето, опънало каишката. Отправиха се към външната врата. Тя пак изскърца. Влязоха в сградата.

Приглушени гласове пред вратата на спалнята и душене на куче. Приближаваха се до вратата на преддверието. Гуенг и Рос се скриха с извадени ножове. Пазачите бавно се придвижиха по коридора, излязоха от сградата и слязоха по стълбите. Азадех страхливо промени позата си.

— Обикновено не идват насам.

— Може да са ни видели, като идвахме — отговори Рос шепнешком. — Я по-добре да си тръгваме. Ако чуете да се стреля, изобщо не ни познавате. Ако утре вечер все още сме на свобода, може ли да дойдем тук, да кажем, веднага след полунощ? Бихме могли да направим някакъв план, нали?

— Да, добре — съгласи се Ерики. — Обаче елате по-рано. Цимтарга ме предупреди, че може да се наложи да излетим преди изгрев-слънце. Елате в единадесет. Най-добре ще е да разработим няколко плана — измъкването ще бъде много трудно.

— Още колко време трябва да работите за тях — преди да ви довършат?

— Не знам. Може би три-четири дни.

— Добре. Ако не се свържем с вас, забравете ни. Окей?

— Господ да те пази, Джони — обади се загрижено Азадех. — Не се доверявай на баща ми, не трябва да му даваш възможност… не трябва да допускаш той или те да те хванат.

Рос се усмихна и стаята грейна дори за Ерики.

— Няма проблеми — желая успех на всички ни.

Рос махна с ръка и отвори вратата. След няколко секунди той и Гуенг изчезнаха също така безшумно, както се бяха появили. Ерики наблюдаваше през прозореца как двамата се спуснаха по стълбите и оцени умението им да използуват прикритието на нощта. Завидя на Рос за небрежната елегантност на маниерите и движенията му.

Азадех беше застанала до него — една глава по-ниска, прегърнала го през кръста, и също гледаше. След малко той я прегърна през раменете. Чакаха да чуят викове и стрелба, но нищо не наруши покоя на нощта. Никъде нищо не помръдваше. Той погледна часовника си. Беше четири часът и двадесет и три минути.

Хвърли поглед към небето, но още нямаше никакви признаци за зазоряване. По изгрев-слънце трябваше да тръгва, но не към северния склон на Сабалан, а към други радарни станции по-нататък на запад. От Цимтарга знаеше, че ЦРУ все още експлоатира някакви станции близо до турската граница, но от днес правителството на Хомейни е заповядало да ги закрият, евакуират и да ги оставят невредими.

— Това никога няма да стане — беше отговорил Ерики. — Никога.

— Може и да е така, може и да не е — беше се изсмял Цимтарга. — Щом получим заповед, трябва да летим заедно с моите „номади“ и бързо да сме на място…

„Майната им! Майната му на Джони Светлите очи, загдето дойде да ни усложни живота. Все пак благодаря на всички богове за предупреждението, което донесе. Какво ли планира Абдула за Азадех? Трябва да му тегля куршума на този стар пръч и всичко ще свърши. Да, ама не мога, заклех се пред Боговете на древността с клетва, която не може да бъде нарушена, да не закачам баща й — така както той самият се закле в единствения си Бог да не ни пречи, макар че ще намери начин да наруши клетвата си. Аз мога ли ла направя същото? Не мога. Клетвата си е клетва. Като онази, която дадох, че ще живея щастливо с нея, знаейки за него — за онзи — нали така беше?“ Причерня му. Беше доволен, че е тъмно.

„Значи КГБ планира да ме отвлече. Ако този план е истински, с мен е свършено. Ами Азадех? Какво, по дяволите, крои за нея Абдула? А ето че се изтърси и този Джони да ни тормози — никога не съм предполагал, че е толкова представителен и хладнокръвен — човек, с когото трябва да внимаваш, я го виж с какъв страшен нож ходи…“

— Лягай си, Ерики — повика го Азадех. — Не ти ли е студено?

Той кимна и легна от своята страна на леглото. Беше много разтревожен. Тя се сгуши в него под големия юрган. Притисна се до него не за да го възбуди, а да покаже, че няма нищо нередно в случилото се и че то не я засяга.

— Не е ли необикновено да го видя отново, Ерики! Джон Рос — на улицата изобщо не бих го познала. Толкова отдавна беше, съвсем го бях забравила… Радвам се, че се ожени за мен, Ерики. — Гласът й беше спокоен и мил. Беше сигурна, че той къса на парченца в ума си нейната отдавна отминала любов. — Чувствам се толкова сигурно с теб — ако не беше ти, щях да умра от страх — говореше тя с вид на човек, който очаква отговор. „Но не очаквам, че ще ми отговориш, скъпи“ — помисли си Азадех със задоволство и въздъхна.

Той я чу и се зачуди какво означава това. Усещаше топлината на тялото й, ненавиждаше яростта, която го беше обзела. „Дали се усмихна на бившия си любовник от съжаление? Или е побесняла от яд заради мен — няма начин да не е забелязала ревността ми. Или и е станало криво, че съм забравил клетвата си, или ме мрази, защото аз мразя този човек? Кълна се, че ще го изтръгна от съзнанието й…“

„О, Джони Светлите очи — мислеше си тя, — какъв екстаз изживях в твоите прегръдки, дори още първия път, за който се твърди, че боли, но не и мен. Просто една слаба болка, която се превърна в пламък, който ме разтопи и ми даде нов живот, по-добър от предишния, толкова по-хубав от миналия! А после се появи Ерики…“

Под юргана стана топло. Ръката й се плъзна по слабините му. Тя усети, че той леко се раздвижи, и прикри усмивката си — толкова лесно беше да го възбуди. Но не беше разумно. Никак не беше разумно, защото знаеше, че тогава той ще я обладае с мисълта за Джони, за да направи напук на Рос, а не от любов към нея — може би дори ще си мисли, че в примирението си тя чувствува вина и се опитва да компенсира вината си. „О, не, скъпи, аз не съм малко глупаво дете, ти си виновният, а не аз. И макар че би бил по-силен от друг път и по-груб, което обикновено увеличава удоволствието ми, сега, харесва ли ти или не, бих ти се съпротивлявала още повече при мисълта за моята предишна любов. Дотогава, скъпи, ако имам късмет, вече може да си си внушил, че не си бил прав да го мразиш и да ревнуваш, и пак ще си моят Ерики. А ако не си? Ще започна пак — има хиляди начини да си излекувам човека.“

— Обичам те, Ерики. — Тя целуна чаршафа, с който бяха покрити гърдите му обърна се на другата страна, опря гръб в него и заспа усмихната.

35

Хеликоптерната база в Ковис: 8,11 сутринта.

Фреди Еър удари юмруците си един в друг.

— Не, за Бога! Нали чу заповедите на Макайвър: ако Старк не се върне преди разсъмване, всички полети се спират. Вече минава осем часът, а него още го няма, така че всички поле…

— Ще изпълнявате моите нареждания! — изкрещя му Есвандиари, мениджърът на „Иран Ойл“, и гласът му отекна из базата на С-Г. — Заповядах ви да доставите нов резервоар за глинеста промивка и тръба съгласно договора с „Гърни“ за сонда „Си…“

— Никакви полети, докато не се върне капитан Старк! — изръмжа Еър. Бяха на линията за излитане близо до три хеликоптера 212, които Есвандиари беше определил за днешните операции, пилотите бяха с пълна екипировка, готови за полет още от изгрев-слънце, а останалите чуждестранни работници и служители наблюдаваха какво става, всеки посвоему уплашен или ядосан. Бяха заобиколени от изсипалите се от един камион Зелени ленти и служители от базата, току-що пристигнали заедно с Есвандиари. Хората на Затаки бяха наклякали до хеликоптерите, но никой не помръдваше, откакто беше започнала свадата, макар че всички внимателно слушаха.

— Спират се всички полети! — повтори Еър.

— Чужденците отказват да изпълняват официалните заповеди на „Иран Ойл“ — свирепо извика Есвандиари на фарси.

Сред тези, които бяха на негова страна, се разнесе гневен ропот, карабините им се насочиха към чужденците, а Есвандиари посочи с пръст Еър.

— Трябва да им дадем да разберат!

Без предупреждение много груби ръце се вкопчиха в Еър и започнаха да го бият. Един от пилотите, Шандор Петрофи, се втурна да ги разтърве, но го блъснаха, той се подхлъзна и го изритаха при останалите, безпомощно застанали под дулата на карабините.

— Спрете! — извика с побледняло лице високият Пол Кели. — Оставете го на мира, ще летим!

— Добре. — Есвандиари нареди на хората си да спрат боя. Изправиха Еър на крака.

— Предстартова подготовка за всички полети! Веднага!

Когато хеликоптерите излетяха, той освободи чужденците от базовия персонал.

— Вече няма да има никакви безредици, насочени срещу ислямската държава. В името на Аллах всичките заповеди на „Иран Ойл“ ще… ще се изпълняват незабавно.

Много доволен от себе си, че е потушил бунта, както беше обещал на коменданта на базата, той се запъти към главния офис, мина по коридора към канцеларията на Старк, където сега той командваше и застана на прозореца, изучавайки района си.

Видя два хеликоптера, които вече бяха доста надалеко, а третият висеше на шест метра над резервоара за глинеста утайка, на стотина метра настрана, и чакаше наземния персонал да закачи на спуснатата от машината кука големия стоманен пръстен, който захващаше дебелите въжета. Пред офиса доктор Нът оказваше първа помощ на Еър. Бяха ги наобиколили останалите чуждестранни работници и служители. „Само ми отвори работа, копелето му с копеле“ — помисли си Есвандиари и погледна с възхищение часовника си. Беше златен „Ролекс“, купен на черния пазар тази сутрин. Отговаряше на повишаването му в длъжност, а парите ги беше получил под формата на пишкеш от един търговец, за да уреди сина му на работа в „Иран Ойл“.

— Нуждаете ли се от нещо, ваше превъзходителство? — попита угоднически Павуд от вратата. — Присъединявам се към поздравленията за вас, за това как добре се справихте с чужденците. От години плачат за един хубав бой, та да си знаят мястото. Бяхте толкова мъдър!

— Така е. Отсега нататък базата ще функционира без проблеми. Ако възникне проблем, този, който носи отговорност, веднага ще си получи заслуженото. Да благодарим на Аллах, че това куче Затаки след час заминава с главорезите си за Абадан.

— Е, поне този полет ще е навреме, ваше превъзходителство.

Двамата се засмяха.

— Така е. Донеси ми чай, Павуд — заповяда Есвандиари. Нарочно не употреби обичайния вежлив тон и забеляза, че угодливостта на подчинения му Павуд се увеличи. Отново се загледа през прозореца. Доктор Нът промиваше една рана над окото на Еър. „Голямо удоволствие беше да видя как Фреди си отнесе боя — помисли си той. — Да, наистина ми напълни душата.“

Духаше мразовит вятър и доктор Нът загърна Еър с един резервен анорак.

— Момче, я по-добре да те заведа в манипулационната.

— Нищо ми няма — отказа Еър, но всичко го болеше. — Не си мисли… не си мисли, че имам сериозни наранявания.

— Говеда — обади се някой. — Фреди, я по-добре да помислим как, по дяволите, да се измъкнем оттук.

— Аз съм на първия външен полет… Нямам намерение да рискувам…

Всички погледнаха нагоре, когато реактивните двигатели на хеликоптера, висящ над резервоара за глинеста утайка, увеличиха оборотите си? Издигането във въздуха на такъв тежък товар беше сложна операция, особено при този вятър, но за професионалист като Шандор това не беше проблем. Куката се закачи от първия опит и в момента, в който наземният персонал пусна резервоара, той увеличи мощността, воят на двигателите се усили, докато машината поемаше тежестта на товара, и хеликоптерът заедно с него се издигна в небето. Охраната на предната седалка до Шандор размаха развълнувано ръка, човекът в кабината също.

— Идеално се справяш, капитане… не се безпокой — се чу в шлемофона на Шандор.

Беше гласът на Вазари от кулата. Шандор преценяваше разстоянието, набираше височина, ръцете и краката му работеха с отлична координация. Пред очите му беше само Есвандиари на прозореца на офиса. Все още беше вбесен от свирепия бой, който въоръжените мъже бяха нанесли на Еър по заповед на този страхливец. В главата му нахлуха спомени за други такива случаи, на които беше свидетел като дете в Будапеща по време на Унгарската революция.

— Позицията ти е добра, HFD, но си малко близо… — Доста близо си, насочи се на юг…

Шандор увеличи мощността, приближавайки се към кулата, която стърчеше над сградата на офиса.

— С товара всичко наред ли е? — попита той. — Усещам го малко не както трябва.

— Всичко изглежда наред, давай спокойно, обаче докато набираш височина, насочи се на юг! Всичко е както трябва… дай на юг, чуваш ли ме?

— Сигурен ли си, за Бога? Машината изглежда тромава като… — Стрелката се изкачи на тридесет метра.

Лицето на Шандор замръзна, ръката му рязко дръпна щурвалния лост надясно. Хеликоптерът моментално се завъртя около оста си, охраната до него изхвърча от седалката, блъсна се във вратата, след това се вкопчи в Шандор, замота се в контролните прибори. Шандор ги коригира, ругаейки военния, все едно че истинската опасност идваше тъкмо от този ужасен човек.

За момента изглеждаше, че нарастващото люлеене ще направи хеликоптера неуправляем — тогава Шандор отхвърли от себе си паникьосаната охрана.

— Тревога — товарът се изхлузва! — извика той, без да слуша Вазари. Погледът му се впери надолу. Беше забравил всичко, освен желанието да отмъсти.

— Товарът се изхлузва!

Ръката му дръпна лоста за аварийно освобождаване на товара и стоманеният резервоар полетя право към покрива на офиса. Стоманата с тегло тон и половина сплеска покрива, разхвърчаха се парчета от мертеци, стени, стъкла, метал и бюра, целият ъглов сектор изчезна, а резервоарът спря с дъното нагоре, подпрян от останките на вътрешната стена.

Цялата база застина ужасена, след това воят на двигателите изпълни небето, защото хеликоптерът, внезапно освободен от товара си, се устреми неуправляем нагоре, килнат на една страна. Шандор машинално се зае с управлението, без да се замисля какво точно прави, дали ще се приземява или не. Беше му ясно само, че е отмъстил на един негодник. До него охраната повръщаше, в слушалките му се чуваше гласът от кулата: „Боже Господи… Боже Господи…“

— Исусе Христе, внимаваййй! — извика някой, когато хеликоптерът се спусна в „свредел“ надолу. Всички се разбягаха, но Шандор имаше бързи рефлекси, спря двигателите и направи почти невъзможно аварийно приземяване. Плазовете се врязаха в снега, покрил тревата, хеликоптерът се плъзна като шейна четиридесет метра, после спря.

Еър нахълта в кабината пръв. Шандор беше бял като сняг, онемял, втренчил невиждащ поглед пред себе си.

— Товарът се изхлузи… — изпелтечи той дрезгаво.

— Да — можа само да изрече Еър. Знаеше, че това е лъжа.

Влязоха и останалите, помогнаха на Шандор да слезе от кабината, защото крайниците му бяха престанали да се подчиняват. Зад него, близо до сградата, Еър видя хора от Зелените ленти бяха зяпнали към разрушението. Павуд и другият чиновник разтреперани се измъкнаха от входната врата, а прозорецът и ъгълът, където беше стоял Есвандиари, бяха купчина развалини. Доктор Нът си проби път през тълпата и се отправи към развалините. Вазари се смъкна по аварийната стълба на кулата, която се беше усукала и едва се крепеше за стената. „Боже мой — помисли си Еър, — Вазари сигурно е видял всичко.“ Коленичи до приятеля си.

— Шандор, добре ли си?

— Не — отвърна с треперещ глас Шандор. — Струва ми се, че откачих. Не можах да спра.

Вазари си пробиваш път сред хората, за да стигне до кабината на хеликоптера, все още объркан от това, което беше видял. Ясно му беше, че пилотът преднамерено не бе изпълнил инструкциите му.

— Ти луд ли си, дявол да те вземе! — избухна той, надвиквайки воя на спиращите двигатели.

— Товарът се изхлузи, дявол да го вземе! Всички видяхме, ти също!

— Ама точно така беше, и двамата го видяхме — отвърна Вазари и панически се заоглежда на всички посоки, търсейки Зелени ленти. Но те не бяха наблизо. Изведнъж той видя, че от едно бунгало към тях се приближава Затаки. Обзе го ужас. Още имаше лоши рани от боя, който му беше хвърлил Затаки: носът му беше разбит, устата го болеше и му липсваха три зъба. Знаеше, че е готов да си признае всичко само за да не отнесе още един бой. Клекна до Шандор и придърпа Еър по-близо.

— Чуйте ме — зашепна той отчаяно, — заклевате ли се в Бога, че ще ми помогнете? Обещавате ли?

— Обещавам, че ще направя каквото мога! — отвърна сърдито Еър и издърпа ръката си. Много го болеше. Изправи се и се озова лице в лице със Затаки. Внезапността на появата му и погледът му го смразиха. Всички останали се бяха отдръпнали.

— Пилоте, ти уби Есвандиари. Защо?

Шандор, седнал на снега, вдигна очи към него.

— Товарът се изхлузи, господин полковник.

Затаки се втренчи в Еър и той веднага си спомни какво му беше разправил доктор Нът за този човек. Собствената му глава също се пръскаше от болки, също и слабините му, болеше го навсякъде.

— Ами, такова, операцията беше трудна, вятърът беше силен. Товарът се измести. Божа работа, ваше превъзходителство…

Вазари се отдръпна една крачка, когато Затаки се обърна към него.

— Вярно е, ваше превъзходителство — машинално изрече той. — Духаше много силен вятър и… — Той изпищя, защото Затаки го прасна с юмрук в стомаха и го залепи за хеликоптера.

— Я ми кажи истината, червей такъв!

— Истината ви казвам — изхленчи Вазари, почти загубил способността си да говори. Догади му се. — Истината! Всичко стана по Божията воля!

Видя, че Затаки отново се кани да го удари с юмрук, и се разхленчи на смесица от фарси и английски:

— Ако ме ударите, ще кажа всичко, което поискате. Не мога да понеса още един бой и съм готов да се закълна в каквото поискате, но товарът се изхлузи, ей Богу, така беше, кълна се в Бога, изхлузи се…

Затаки го изгледа втренчено.

— Ако лъжеш и се кълнеш в Бога, той ще те прати във врящите казани за цяла вечност — заплаши го той. — Заклеваш ли се, че всичко е станало по волята Божия? Че товарът се е изхлузил? Заклеваш ли се, че е станало по Божията воля?

— Да, да, заклевам се!

Вазари трепереше безпомощен в хватката му. Опита се да гледа простодушно. Знаеше, че единственият му шанс да остане жив е Еър, който го беше уверил в това.

— Кълна се в Аллах и Пророка, че беше нещастен случай, Божа работа. Иншаллах…

— Такава е била Божията воля — кимна Затаки, прости му и го освободи.

Вазари се свлече на снега. Още му се гадеше. Останалите благодариха на Бога, идолите, небето или карма, че засега кризата е отминала. Затаки махна към развалините.

— Извадете това, което е останало от Есвандиари.

— Да… да, веднага — отговори Еър.

— Ако капитанът не се върне, вие ще ме откарате с хората ми в Бандар-е Делам — нареди Затаки и си тръгна. Зелените ленти го последваха.

— Боже Господи! — измърмори някой. На всички чак свят им се зави от облекчение. Помогнаха на Шандор и Вазари да се изправят.

— Добре ли си, сержанте? — попита го Еър.

— Не, по дяволите, не съм добре! — изруга Вазари и повърна. Погледна гърбовете на Зелените ленти и Затаки и лицето му се изкриви от омраза.

— Мръсен негодник! Дано се пържи в пъкъла един ден!

Еър го дръпна настрана и му каза тихо:

— Няма да забравя, че съм обещал да ти помогна. Когато Затаки си замине, няма да има от какво да се боиш. Аз държа на думата си.

— Аз също — обади се с отпаднал глас и Шандор. — Благодаря ти, сержанте.

— На мен дължите скапания си живот — изрече младежът и пак повърна. Коленете му трепереха, гърдите го боляха. — Можехте да ме убиете с този проклет резервоар!

— Извинявай — протегна му ръка Шандор. Вазари я погледна, след това вдигна поглед към лицето му.

— С такива като вас ще се ръкувам, когато се измъкна от тази проклета страна — отсече той и си тръгна накуцвайки.

— Фреди! — заръкомаха доктор Нът, който беше при развалините заедно с двама механици. Разместваха срутилите се панели, заобиколени от Зелените ленти.

— Ей, помогнете ни де, хайде!

Всички започнаха да ровят, но никой не искаше да бъде първият, който ще види Есвандиари.

Намериха го свлечен в някаква ниша под едната страна на резервоара. Доктор Нът се промъкна до него и го прегледа.

— Жив е — извика той и стомахът на Шандор се преобърна. Всички бързо се захванаха да доразместят натрошените панели и остатъците от бюрото на Старк, за да измъкнат пострадалия.

— Струва ми се, че е добре — дрезгаво каза доктор Нът. — Занесете го в лазарета — лошо е ударен по главата, но крайниците му са здрави и няма нищо счупено. Някой да намери носилка.

Хората се втурнаха да изпълнят нареждането му, вече отървали се от ужаса. Всички мразеха новоизпечения началник, но се надяваха, че ще се оправи. Шандор влезе в сградата, без да го забележат. Вече толкова се беше успокоил, че му идваше да се разплаче, а на всичко отгоре и му се гадеше.

Когато излезе, го чакаха само Еър и Нът.

— Шандор, я по-добре влез, за да ти хвърля още един поглед за всеки случай — нареди му Нът. — Сдобихме се вече и с отделение за ранени и спешни случаи.

— Сигурен ли си, че Перкото ще се оправи?

— Абсолютно.

Очите на лекаря бяха влажни и бледосини, леко зачервени.

— Шандор, какво стана? — попита той тихо.

— Не знам, докторе. Просто исках да го очистя този негодник и в момента идеалният начин ми изглеждаше да му стоваря резервоара.

— Като знаеше, че това си е чиста проба убийство?

— Докторе, не ти ли се струва, че е по-добре да не се занимаваме с това сега? — неловко се обади Еър.

— Не, не ми се струва — рязко отговори лекарят. — Шандор, ти знаеш, че това е преднамерен опит за убийство, нали?

— Да — отвърна Шандор и го изгледа. — Знам и съжалявам.

— Съжаляваш, че той не е умрял?

— Кълна се в Бога, докторе, благодарен съм, че е жив. Продължавам да смятам, че е подъл и зъл, и всичко останало, което ненавиждам, и не мога да му простя за… за това, че заповяда да набият Фреди, макар че това не е извинение за стореното от мен. Това, което направих, беше щуротия, за която няма прошка, и наистина съм благодарен на Бога, че той е жив.

— Шандор — започна Нът още по-тихо, — по-добре е да не летиш ден-два. Бил си изкаран от релсите — няма за какво да се безпокоиш, момко, след като всичко ти е ясно. Почини си ден-два. Нощес ще те, втресе, но не се безпокой. Ти също, Фреди. Всичко това трябва да си остане между нас тримата, разбира се. Товарът просто се изхлузи. С очите си видях да се изхлузва.

Докторът отметна разпилените от вятъра кичури на плешивото си теме.

— Животът е загадка, голяма загадка, но казано само между нас тримата, днес Бог беше с теб Шандор, ако той наистина съществува.

И си тръгна с много смачкан вид.

Еър го наблюдаваше.

— Докторът е прав. Знаеш ли, имахме голям късмет! Много лесно можехме да се провалим, много лесно…

Чу се вик и те вдигнаха глави. Един от пилотите при портала пак извика и посочи нещо. Сърцата им подскочиха. По пътя откъм града идваше Старк. Беше сам. Доколкото виждаха, изглеждаше невредим, вървеше изправен. Двамата развълнувано му замахаха и той им отговори. Новината като мълния се разнесе из лагера. Еър затича да го посрещне, забравил болките си.

„Май наистина има Господ“ — мислеше си той радостно.

36

Ленгех: 2,15 следобед.

Скрагър правеше слънчеви бани на големия сал, закотвен на стотина метра от брега. Към сала беше завързана малка гумена лодка. Салът беше направен от привързани един до друг празни петролни варели, прихванати с планки. В гумената лодка бяха рибарските принадлежности и портативната радиостанция, а под нея беше окачена клетка от дебела тел, в която имаше десетина риби, уловени от него и Вили Ньорхтрайтер за вечеря. Персийският залив изобилстваше със скариди, испанска скумрия, риба тон, костур и много други видове.

Пилотът Вили плуваше лениво в близките топли плитчини. На брега беше базата им — шест фургона, кубрик, спални помещения за иранския персонал, фургон с радиопредавателна и приемателна антена, хангари за десетина хеликоптера 212 и 206. Зелените ленти се бяха излегнали на сянка. Ед Воси беше до дежурния 206 и правеше наземната му проверка.

— Просто работата е много малко — измърмори Скрагър. Така си беше от месеци насам и той знаеше колко скъпо и катастрофално може да бъде това. Именно липсата на редовни чартърни полети и необходимостта от съвременно оборудване го бяха принудили преди много години да продаде „Шейк Ейвиейшън“ на Андрю Гавалан.

„Не съжалявам — помисли си той. — Анди си го бива, беше честен с мен, все още имам някакъв малък дял в компанията и мога да летя, докато съм във форма. Обаче сега положението на Анди в Иран е ужасно — не му плащат нито за извършената, нито за текущата работа, с изключение на базата тук, а това са стотинки. Вече има четири-пет месеца, откакто банките са затворени и той плаща иранските операции от собствения си джоб. Нещо трябва да се направи. Експлоатацията на Сири не е достатъчна, за да се плати и половината ни работа.“

Преди три дни, когато Скрагър доведе Касиги от завода „Иран-Тода“ близо до Бандар-е Делам, японецът попита дьо Плеси дали може да използува един 206 за полет до Ал Шаргаз или Дубай.

— Трябва ми моментална телефонна и телексна връзка с моята главна кантора в Япония, за да уведомя какво съм се разбрал с вас за цената на незабавната доставка и бъдещите поемания на товари.

Дьо Плеси моментално се съгласи. Скрагър беше решил той да извърши чартърния полет и не съжаляваше за това. Докато беше в Ал Шаргаз, се срещна с Джони Хог и Мануела. Също и с Джени.

Тя го осведоми на четири очи за най-новото развитие на нещата, особено за Локхарт.

— Боже Господи! — възкликна той, шокиран от това колко бързо се разпада дейността им, а революцията им обърква личния живот. — Бедният Том.

— Той трябваше да пристигне от Бандар-е Делам един ден преди моето тръгване, но не дойде, затова все още не знаем какво се е случило в действителност — поне на мен не ми е известно. Скраг, Бог знае кога пак ще можем да си говорим на четири очи, затова има още едно нещо. Мога ли да ти се доверя?

— Гроб съм!

— Струва ми се, че правителството никога няма да може да нормализира положението. Искаше ми се да те попитам: ако все пак то успее, възможно ли е партньорите ни, със или без официалната помощ на властта или „Иран Ойл“ да ни изгонят и да задържат хеликоптерите и оборудването ни?

— Че защо да го правят? Е, вярно е, че им трябват хеликоптери… но, ако поискат, наистина могат… — отговори той и подсвирна, защото тази мисъл никога не му беше минавала през ума по-рано.

— Ай, да му се не види! Ако решат, че не им трябваме, много лесно ще се отърват от нас. Могат да намерят други пилоти — иранци или наемници — та нали ние сме такива? Разбира се, че могат да ни изгонят и да задържат техниката. А ако загубим всичко тук, свършено е със С-Г.

— Дънкан се беше сетил за същото. Бихме ли могли да се измъкнем с хеликоптерите и резервните части, ако те се опитат да ни изгонят?

Той реагира със смях.

— Това ще е много добър удар. Но не може да стане. Ако се опитаме и ни хванат, ще ни съдят. Без одобрението на иранската страна това не може да стане.

— А ако С-Г беше „Шейк Ейвиейшън“?

— Това не променя нещата, Джени.

— И ще им позволиш просто така да ти отмъкнат, това, което си правил цял живот, Скраг? Ти, Скраг Скрагър? Не мога да го повярвам.

— Нито пък аз — реагира веднага той. — Макар че, един Господ знае какво ще направя.

Загледа се в хубавото й лице, видя тревогата в очите й и му беше ясно, че тя не е загрижена само за Макайвър и всичко изградено от него, не само за техния собствен капитал и пенсии, които също като неговите бяха свързани със С-Г, а и за Анди Гавалан и всички останали.

— Какво бих направил ли? — повтори той бавно. — Ами, обемът на резервните части в Иран е почти толкова, колкото е броят на хеликоптерите. Би трябвало да започнем да ги изтегляме, макар че как може да стане това, без да си навлечем подозрението на местните власти, просто не знам. Не можем да измъкнем всичко, но поне ще намалим обема. След това трябва едновременно всички да си тръгнем с всичките хеликоптери — от Техеран, Ковис, Загрос, Бандар-е Делам и оттук. Ще трябва… — той се замисли за секунда. — Ще трябва всички да се насочим насам, към Ал Шаргаз… Обаче виж какво, Джени, на всички ни се пада да летим на различни разстояния, а някои ще трябва да заредят гориво веднъж, може би два пъти, и дори да успеем да се съберем в Ал Шаргаз, пак ще ни задържат заради това, че нямаме съответните разрешения. — Той се опитваше да разбере какво мисли тя. — Значи Анди смята, че партньорите ни ще постъпят така?

— Не, не, не мисли така, поне засега, нито пък Дънкан. Но съществува такава вероятност, а положението в Иран се влошава с всеки изминат ден, затова дойдох тук, за да питам Анди. Такова нещо не е за телекс или писмо.

— Ти си се обадила на Анди по телефона?

— Да, и внимавах какво говоря. Дънкан ме предупреди да съм предпазлива, а Анди реши да се консултира с Лондон и като дойде след два дни, ще прецени какво да планираме.

Тя си сложи очилата.

— Би трябвало да имаме готовност, нали, Скраг?

— Питам се защо си оставила Дънкан? Той ли те изпрати?

— Разбира се. След два дни Анди ще бъде тук.

Скрагър мислеше напрегнато. „Ако се ометем, някой ще пострада. Как ще се измъкна от радарите на Киш, Лаван и Ленгех, които могат да вдигнат във въздуха за броени минути двадесет изтребителя, за да ни хванат преди да сме успели да се доберем до свободно небе, ако излетим без разрешение?“

— Значи Дънкан мисли, че ще ни пипнат?

— Не — отвърна тя. — Аз мисля така.

— В такъв случай, Джени, между нас да си остане, я по-добре да съставим план.

Скрагър си спомни как грейна лицето й и отново си помисли какъв щастливец е Дънкан Макайвър, макар че излезе опак и недопускащ възражение като всеки мъж.

Зяпаше към морето, когато чу воя на 206 и видя как той плавно излетя. „Ед е майстор пилот“ — помисли си Скрагър.

— Ей, Скраг!

— Да, Вили?

— Ти плувай сега, а аз ще наблюдавам. — Вили се изкачи на сала.

— Благодаря ти, приятелю.

Наред с изобилието от обикновена риба имаше и много хищна — акули и скатове, имаше и отровни медузи, но те рядко се срещаха в плитчините. Ако огледаш внимателно, отдалеко ще забележиш сенките им и ще имаш достатъчно време да се покатериш на сала. Скрагър чукна на дърво, както правеше винаги, преди да се гмурне в дълбоката два метра топла вода.

Вили Ньорхтрайтер също беше гол. Беше нисък, набит, четиридесет и осем годишен, кестеняв, имаше повече от пет хиляди летателни часа на хеликоптери, беше служил десет години в армията на Германия и осем в С-Г. Бе работил в Нигерия, Северно море, Уганда и тук. Фуражката му беше на сала и той я сложи заедно със слънчевите си очила, примижа към 206, който се насочваше към Персийския залив, и после се загледа в Скрагър. Слънцето го изсуши за секунди. Радваше се на Ленгех, плуването и жегата.

Беше много различно от родината му. Той бе от Кил в Северна Германия, на Балтийско море, където климатът е суров и почти винаги е студено. Съпругата и трите му деца си заминаха миналата година, защото малките трябваше да ходят на училище, а той предпочете да работи тук два месеца и един да е в Кил, след което да е на разположение някъде в района на Северно море, за да е по-близо до дома си. След отпуската си не смяташе да се връща в Ленгех. Да му се не види и Северното море с лошото време и постоянните опасности, с мизерното помещение за живеене и смазващата досада от двете седмици летене на сондажна платформа на сто и петдесет километра от брега, за да получи една седмица компенсация, през която да е в Кил, и толкова малко пари, че едва да му стигнат да плати ипотеката и училището на децата. А пък му остават съвсем малко за отпуската. Да, но ще си е по-близо до децата и Хилда, до мама и тате, роднината винаги си е роднина. Да, така си е, и ако е рекъл Господ, скоро ще дойде денят, в който всички германци ще се обединят в една страна и майка му ще може свободно да посещава роднините си в Шверин винаги когато иска, и Шверин заедно с всички други градове като него вече няма да бъде окупиран. Дай Боже да доживее този ден!

— Скраг, идва сянка!

Скрагър също я беше забелязал и заплува обратно към сала. Качи се, когато сянката вече бързо се приближаваше. Беше акула.

— Като ще я почна! — изсъска той. — Виж я каква е огромна!

Акулата намали скоростта си и започна спокойно да кръжи около сала, тръбната й перка пореше водата. Беше сивкава и застрашителна, не бързаше за никъде. Двамата безмълвно я гледаха като омагьосани.

— Какво ще кажеш, Вили? — подсмихна се Скрагър. — Страхотна е! Е, не е като онази от „Челюсти“, обаче е най-голямото парче, което някога съм виждал, и мисля, че трябва да я хванем, ей Богу!

Той радостно започна да измъква риболовните принадлежности от малката гумена лодка.

— Ами стръв? Какво предлагаш за примамка?

— Морския костур, големия!

Смеейки се, Вили бръкна в клетката под водата, издърпа мятащата се риба и я надяна на стоманената кука за акули. По ръцете му имаше кръв и той ги изми във водата, като наблюдаваше бъдещата плячка. След това се изправи, прегледа късия метален повод и го завърза грижливо за дебелата найлонова риболовна корда, намотана на макарата на пръта.

— Заповядай, Скраг.

— Не, приятелю. Ти пръв я забеляза!

Вили развълнувано избърса морската вода от челото си с опакото на ръката, кривна юнашки фуражката и погледна акулата, която все още правеше кръгове на двадесетина метра от сала. С изключително внимание той хвърли стръвта на пътя й и леко опъна кордата. Акулата я подмина и продължи да кръжи. И двамата изпсуваха. Вили набра кордата. Морският костур се мяташе в предсмъртен танц и от него излизаше тънка кървава следа. Вили отново направи идеално хвърляне, но напразно.

— Дявол да го вземе — изруга Вили.

Този път остави стръвта, където си беше, и загледа как тя бавно слиза към дъното. Държеше кордата опъната точно толкова, колкото трябва. Акулата наближи, мина над стръвта, като почти я докосна с корема си, и продължи да кръжи.

— Сигурно не е гладна.

— Тези гадини винаги са гладни! Може би знае, че я чакаме, или възнамерява да ни изиграе някой номер. Скраг, я извади една по-малка риба и я хвърли точно при стръвта, когато акулата наближи.

Скрагър избра една скална треска и я хвърли точно където трябваше. Рибата падна във водата на десет метра пред акулата, усети опасността и се стрелна към пясъчното дъно. Акулата не й обърна внимание; нито на морския костур, който беше под носа й, а само врътна опашка и продължи да прави кръгове.

— Остави стръвта на мястото й — каза Скраг. — Тази гадина не може да не я подуши. Вече виждаха жълтите очи на акулата и трите малки рибки-лоцмани, навъртащи се около главата й, тънката линия на голямата й уста под тъпия нос, гладката кожа и силната голяма опашка. Още един кръг. Този път затворен.

— Обзалагам се, че е поне два метра и половина, Вили.

— Тази гад ни наблюдава, Скраг. — Вили беше притеснен. Ентусиазмът му се беше изпарил, вместо него чувстваше празнина в стомаха си.

Скрагър се намръщи. Изпитваше същото усещане. Премести погледа си от очите на акулата към гумената лодка. На нея нямаше никакви сериозни оръжия, само един нож, лек алуминиев харпун за риби с тризъбец и греблата. Въпреки това той придърпа въжето, с което беше вързана лодката, за да я докара по-близо, коленичи и взе ножа и харпуна. „Да имах пушка“ — помисли си той.

Резкият вик на Вили го накара да отскочи, в последния момент забеляза акулата, която летеше към него с пълна скорост. Тя се блъсна в борда на гумената лодка, грозната й глава се показа над водата, челюстите й тракаха, за да го захапе. Блъсна глава във варелите, като повдигна носа на надувната лодка над водата. След това изчезна. Двамата стояха втрещени.

— Боже мой! — извика Вили и посочи с ръка.

Акулата отиваше към стръвта. Видяха как я лапна заедно с куката и отплува, а кордата със свистене се заразмотава от макарата. Вили пое дъх, обра кордата, после хвана с две ръце пръта и рязко го вдигна. Макарата изскърца от бързо размотаващата се корда, но куката вече беше здраво забита в акулата.

— Мръсна гад, едва не ме утрепа — говореше Скрагър с разтуптяно сърце, гледайки опънатата корда. — Не й позволявай да те надхитри.

Вили напъна още повече кордата и започна да се бори с акулата. Влакното беше опънато като струна.

— Внимавай, Вили, сега ще завие и ще се върне.

Но акулата не постъпи така, просто намали скоростта си и започна да се бори с кордата и куката, беше изпаднала в ярост. Водата около нея кипеше, тя ту излизаше, ту се скриваше в нея, обръщаше се и се премяташе. Обаче куката беше забита здраво и кордата беше яка, така че Вили само я поотпускаше, като даваше възможност на рибата да отплува малко настрана, и пак започваше да обира влакното. Минаха няколко минути. Усилието в борбата с такава риба, без да си завързан или на стол и без да можеш да си помагаш с краката, беше огромно. Но Вили удържаше. Внезапно акулата спря да се бори и пак започна да прави кръгове. Този път по-бавно.

— Браво, Вили, хвана я.

— Скраг, ако тръгне бързо към мен, опитай се да опазиш кордата от оплитане, а когато се приближи достатъчно, тресни я с харпуна.

Вили усети болката в гърба и ръцете си, но въодушевен чакаше поредния ход на акулата. И той дойде бързо.

Акулата се превъртя и се насочи към тях. Вили светкавично навъртя макарата, за да обере кордата, в случай че рибата пак се обърне и я скъса, но тя се насочи право под сала. Като по чудо влакното не се оплете и когато акулата излезе от другата страна, за да се втурне в по-дълбоки води, Вили и отпусна кордата и постепенно започна да я обтяга. Рибата още веднъж се опита да се откачи от куката в пристъп на ярост, водата около нея побеля, но Вили пак я удържа. Усещаше обаче, че мускулите му отказват, и разбра, че няма да може да се справи сам.

— Скраг, помогни ми.

— Веднага, приятел.

Двамата хванаха здраво пръта, Вили навиваше макарата, като придърпваше акулата, омаломощаваше я, изтегляше я все по-близо. Рибата забавяше движенията си.

— Вили, тя се умори.

Придърпваха я сантиметър по сантиметър. Акулата беше на тридесетина метра от сала, с глава към него, голямата й опашка бавно се извиваше. За да диша, тя трябваше да се движи напред. Ако спреше — потъваше. Те търпеливо се бореха нея, всичко ги болеше от голямото напрежение. Вече ясно виждаха огромното й тяло, жълтите очи, стиснатите челюсти, рибите-лоцмани. Двадесет и пет метра, двадесет, осемнадесет, седемнадесет…

И ето че акулата се съживи, откъсна се на петдесет метра от тях с невероятна скорост, кордата изсвистя в макарата, след това рибата се завъртя на деветдесет градуса и щеше да се измъкне, но Вили по някакъв начин успя да опъне влакното и да я накара отново да кръжи. Но не можеше да я придърпа по-близо. Приложи всичката си сила върху макарата. Успя да приближи малко при следващия кръг, после още два-три сантиметра. Още малко, и двамата едва не паднаха зад борда, защото кордата се отпусна. — Изтървахме я. Вили… Дишаха запъхтяно, бяха страшно разочаровани. Акулата не се виждаше никъде.

— Проклета корда! — Вили занавива макарата, като псуваше на два езика. Но белята не беше във влакното, а в повода. Жицата беше скъсана до куката.

— Този звяр просто я е прегризал! — гледаше смаяно Скрагър.

— Тя си играеше с нас, Скраг — говореше Вили с отвращение. — Можела е да я разкъса, когато си иска. Показвала ни е среден пръст.

Огледаха водата наоколо, но от акулата нямаше и следа.

Възможно е да се е спотаила на дъното и да изчаква — каза Вили замислено.

— По-вероятно е да е поне на три мили, пощуряла като бясно куче.

— Само е побесняла, Скраг. Тази кука в нея ще и види сметката.

Двамата внимателно оглеждаха морската шир. Акулата не се виждаше. Забелязаха, че гумената лодка се беше наклонила напред и беше наполовина потънала. Скрагър се наведе и внимателно я прегледа, без да изпуска от очи морето и водата под сала.

— Я виж — показа той. — Една от въздушните камери е разпрана. Изглежда, че е работа на звяра, когато е нападал.

Въздухът от лодката бързо излизаше.

— Няма проблеми, ще успеем да стигнем до брега. Хайде.

Вили погледна сала, след това морето.

— Тръгвай ти, Скраг. Аз ще изчакам да дойде дървената лодка с някой, които е с картечница.

— За Бога, качвай се, хайде!

— Скраг — започна Вили умилно… — Обичам те като брат, но няма да помръдна. Тази гад ме изплаши до смърт.

Вили седна в средата на сала и прегърна коленете си.

— Тази мръсна твар се спотайва някъде по дъното. Искаш да тръгваш? Добре, но аз не. В книгите пише, че когато нещата не са сигурни, по-добре е да изчакаш. Заповядай на другата лодка да дойде. Ето ти радиостанцията.

— Аз сам ще я докарам.

Гумената лодка изсъска и едва не се преобърна, когато Скрагър стъпи в нея. Той побърза да се покатери обратно на сала, като че ли някой го гонеше.

— Защо се смееш, дяволите да те вземат?

— Изхвърча, като че ли те е ужилила медуза — продължаваше да се смее Вили. — Скраг, защо не плуваш до брега?

— Гледай си работата — отвърна му Скраг и погледна натам с разтуптяно сърце. Днес брегът му се виждаше много далечен.

— Трябва да си луд, за да го направиш — вече сериозно каза Вили. — Хич не се опитвай.

Скрагър не му обърна внимание. „Знаеш ли какво? — мислеше си той. — Изплашен си до смърт. Гадината не беше голяма, ти й заби куката, а тя ти се измъкна и сега е някъде из залива. Обаче къде точно?“

Потопи внимателно пръстите на крака си във водата. Мярна му се нещо отдолу. Клекна и изтегли клетката. Беше празна. Едната и страна беше цялата отпрана.

— Мамицата й на тази акула!

— Ще повикам лодката. — Вили се протегна към радиостанцията. — Да дойдат с картечница.

— Излишно е, Вили — обади се Скрагър, като демонстрираше смелост. — Я да си направим едно състезание до брега.

— С тази бракма никога! Скраг, за Бога, не… Вили изпадна в ужас, защото Скрагър се хвърли във водата. Видя го да изплува, после се понесе енергично към брега, но се завъртя и се покатери на сала, заливайки се от смях.

— Впрегнах ли те, а? Прав си, синко, лудост е да се плува до брега. Повикай лодката, а аз ще хвана риба за вечеря.

Лодката се появи, на румпела беше един от механиците, а на носа стояха двама от Зелените ленти. На брега се бяха скупчили хора. Бяха на половината път до плажа, когато акулата се появи изневиделица и започна да кръжи. Зелените ленти откриха стрелба, но в суматохата единият падна във водата. Скрагър успя да хване автомата му и го насочи към акулата, която се втурна срещу вцепенилия се мъж, застанал в плитчината. Куршумите се забиха в главата и очите на рибата и макар че беше мъртва, тя продължаваше да се премяна, тракаше с челюсти и пляскаше с опашка в желание да докопа плячката си. Но лишена от обоняние и зрение тя не уцели и се заби в плажа — наполовина във водата, наполовина на пясъка.

— Скраг — обади се Вили, когато способността му да говори се върна, — имаше дяволски късмет. Ако беше плувал, щеше да те пипне. Дяволски късмет извади.

37

Сондаж „Роза“ — Загрос: 3,05 следобед.

Том Локхарт слезе сковано от 206 и се ръкува с Мимо Сера — „човека на компанията“, който сърдечно го приветства. С Локхарт беше експертът на „Шлумбергер“ Джеспер Алмквист, тридесетина годишен, висок млад швед. Той носеше специалната си чанта с необходимите инструменти за низходящ сондаж — останалото му оборудване вече беше тук, на площадката.

— Buon giorno, Джеспер, радвам се да те видя. Чакахме те.

— Окей, господин Сера, веднага се хващам на работа.

Младежът тръгна към сондажа. Той беше регистрирал повечето от сондите в полето.

— Влез за малко вътре, Том — покани го Сера и го поведе през снега към прицепа офис. Вътре беше топло и на тумбестата чугунена печка имаше кафеварка.

— Кафе?

— С удоволствие, грохнал съм. Пътуването от Техеран беше отвратително.

Сера му подаде една чашка.

— Какво става, по дяволите?

— Благодаря ти. Не знам точно. Оставих Жан-Люк в базата, разменихме няколко думи със Скот и след това реших, че е най-добре да доведа веднага Джеспер, а и да дойда да те видя. Още не съм се срещал с Ничак хан. Ще го направя веднага щом се върна, но Скот беше съвсем ясен: Ничак хан го предупредил, че комитетът ни е дал четиридесет и осем часа, за да напуснем. Макай…

— Но защо? Mamma mia, ако напуснете, ще трябва да затворим цялото находище.

— Знам. Кафето си го бива, ей Богу! По-рано Ничак винаги действаше разумно. Чу ли, че този комитет застрелял Назири и изгорил училището?

— Да, това е ужасно. Беше много хубав човек, макар и привърженик на шаха.

— Такива бяхме всички, докато той беше на власт — рече Локхарт, като си мислеше за Шаразад, Яред Бакраван, емир Пакнури и хеликоптера — да, не можеше да забрави хеликоптера и Шаразад. Остави я сама призори, макар че никак не му се искаше. Тя спеше дълбоко. Помисли си дали да я събуди, но нямаше нужда. Загрос си беше негова грижа, а тя изглеждаше толкова изтощена, синината на лицето й още личеше. Остави й бележка: „След два дни се връщам. Ако има нещо, обърни се към Мак или Чарли. Обичам те.“ Погледна отново към Сера.

— Макайвър имаше среща тази сутрин с един голям човек в правителството и ако е късметлия, всичко ще се оправи. Обеща, че ще ни информира веднага щом се върне. Радиото ти работи ли?

Сера сви рамене:

— Старата история: от време на време.

— Ако науча нещо, ще ти го съобщя или довечера, или утре сутринта. Надявам се, че всичко ще се окаже буря в чаша вода. Но ако трябва да се изтегляме, Макайвър ми съобщи, че Ковис ще ни бъде временната база. Оттам е абсолютно невъзможно да ви обслужваме. Ти на какво мнение си?

— Ако окажат насилие върху нас, ще трябва да се евакуираме. Ще трябва да ни превозите до Шираз. Там имаме база на компанията: могат да ни приемат или да ни извозят извън страната, докато ни разрешат да се върнем. Madonna, ще трябва да се заварят единадесет бази на две смени.

— Ние бихме могли да използуваме двата 212, няма защо да се тревожиш.

— Има, Том — отвърна Сера силно обезпокоен. — Не е възможно да се закрият базите и да се извозят хората за четиридесет и осем часа. Изобщо не е възможно.

— Може да не стане необходимо. Да се надяваме, а? — попита Локхарт и стана.

— Ако ще трябва да се евакуираме, повечето екипажи ще се зарадват. Смени не са правени от седмици и на тези тук отдавна им се полага отпуска.

Сера се изправи и надникна през прозореца. Видяха как следобедното слънце проблясва над билото зад сондаж „Белисима“.

— Чу ли каква хубава работа е свършил Скот заедно с Пиетро?

— Да. Младежите сега го наричат Пиетро бомбаджията. Жалко за Марио Джинепа.

— Che sara sara![15]. Всичките лекари са stronzo[16] — преди месец е бил на медицински преглед. Състоянието му е било отлично. Stronzo! — Италианецът го погледна изпитателно. — Какво има, Том?

— Нищо.

— Как е в Техеран?

— Лошо. Скот съобщил ли ти е нещо, което аз не знам? Някакво основание за заповедта на комитета?

— Не, не ми е казвал.

— Може би ще успея да измъкна нещо от Ничак хан. — Локхарт стисна ръката му и излезе.

Като излетя, той си припомни разказа на Скот пред него, Жан-Люк и Джеспер за случилото се в селото, след като комитетът беше осъдил на смърт Ничак хан.

— Щом изведоха Ничак хан от училищната сграда, аз останах сам, измъкнах се през задното прозорче и крадешком се добрах до гората. След няколко минути чух голяма стрелба и се втурнах към базата възможно най-бързо — признавам си, че бях смъртно уплашен. Доста време ми трябваше, проклетият сняг беше натрупал триметрови преспи на места. Скоро след като пристигнах, се появиха Ничак хан, моллата и част от селяните — Боже мой, така ми олекна! Бях убеден, че той и моллата са убити, и предполагам, че и на тях им олекна не по-малко, защото ме зяпнаха с опулени очи, тъй като мислеха, че и аз съм мъртъв.

— Защо? — беше попитал Том.

— Ничак каза, че преди да си тръгне, комитетът подпалил училището. Предполагали, че още съм там. Спомена също, че наредили всички чужденци да напуснат Загрос. Абсолютно всички — особено ние с нашите хеликоптери, до следващата вечер да ни няма.

Локхарт гледаше към базата, която беше далеко, и към селото преди нея. Слънцето полека се скриваше зад планините. Дневната светлина беше силна, но слънцето вече не топлеше. Точно преди заминаването му с Джеспер за сондаж „Роза“, когато наоколо нямаше никого, Скот беше споделил какво се беше случило в действителност: „Видях всичко, Том. Когато казах, че съм избягал, това не беше истината. На никого не се осмелих да разкажа, но аз наблюдавах през прозореца на училището уплашен до смърт и видях всичко. Стана много бързо. Боже, да беше видял съпругата на нашия приятел Ничак с карабината, същинска тигрица! Толкова хладнокръвна! Рани един от Зелените ленти в корема, остави го да пищи и после… тряс! Доуби го. Обзалагам се, че именно тя застреля първия негодник, водача, много важно кой е. Не бях виждал такава жена, никога не съм предполагал, че може да е такава.“

— А какво стана с Назири?

— Той нямаше никакъв шанс. Хукна да бяга и го застреляха. Сигурен съм, че го застреляха, защото беше свидетел, а не от селото. Това ме накара да размърдам мозъка и краката си, измъкнах се през прозореца, както вече разправих, и когато Ничак пристигна тук, престорих се, че вярвам на разказа му. Обаче, кълна се в Бога, Том, всичките тези комитетски негодници бяха мъртви, преди да напусна селото, ето защо Ничак трябва да е заповядал да изгорят училището.

— Той не би го направил, докато ти си в него. Някой трябва да те е видял, когато си се измъквал.

— Ще съм благодарен на Бога, ако не си прав, защото тогава аз съм жива заплаха за селото — единственият свидетел.

Локхарт приземи хеликоптера и тръгна към селото. Беше сам. Както беше уговорено, Ничак хан и моллата го очакваха в кафенето. Също и много селяни, но нямаше жени. Кафенето беше мястото за социални контакти и срещи. Представляваше колиба с едно помещение, направена от дървени трупи и глинена замазка, мертеците бяха почернели с течение на годините от дима на горящите дърва. Беше застлано с груби черги за сядане.

— Салаам, каландар, мир да има в дома ти. — Локхарт употреби официалната титла, за да покаже, че Ничак хан властвува и над базата.

— Спокойствие й радост и за теб, каландар на летците — отговори учтиво Ничак хан.

Локхарт усети предизвикателството и не откри в очите му предишното дружелюбно отношение.

— Заповядай, разполагай се удобно. Пътуването ти беше ли ползотворно?

— Господ ще каже. Липсваха ми домът и приятелите в Загрос. Вас Господ ви е благословил, каландар.

Локхарт седна на неудобната черга и започна да разменя нескончаеми любезности с Ничак хан, като изчакваше той да му даде възможност да премине към конкретния въпрос. В стаята беше задушно, миришеше на развалено, във въздуха се носеше воня на човешки тела, кози и овци. Останалите внимателно наблюдаваха.

— Какво те води в нашето село, твое превъзходителство? — попита Ничак хан и сред плътно насядалите хора премина тръпка на очакване.

— Бях изненадан да узная, че в селото са идвали непознати и са имали наглостта да посегнат на теб.

— Такава е била волята Божия — отвърна Ничак и очите му леко се присвиха. — Непознатите идваха в нашето село, но си отидоха, като го оставиха така, както то винаги е било. С вашата база обаче не е така.

— Но защо, каландар? Ние винаги сме се грижили за доброто на селото и сме взимали на работа много вашите хора…

— Не е моя работа да задавам въпроси на нашето правителство или на тези комитети на нашето правителство, или на властелина на нашия народ, самия аятолах. Младият летец е видял и чул, повече няма какво да се допълни.

Локхарт предугади клопката.

— Младият летец е чул и видял само това, което се е случило в училищната сграда, каландар. Аз моля на нас, като на стари и добри гости… — той внимателно си подбираше думите, — да ни се даде време, за да потърсим промяна в едно управление, което, изглежда, е насочено срещу интересите на Загрос.

— Планината Загрос се простира на хиляди километри, преминава през земите на кашкаите и бахтиярите и през територията на стотици други племена. Яздек си е Яздек — изсъска Ничак и цитира Омар Хаям: „Остави тялото си на съдбата и приеми болката, защото това, което ти е писано, не може да бъде отменено.“

— Вярно е, но не беше ли Омар Хаям написал също: „Не приписвай доброто и злото в човешкото сърце, радостта и скръбта, които са наша орисия и съдба, на небесното колело, защото в светлината на разума колелото е хиляда пъти по-безпомощно от теб.“

Сред селяните се разнесе шепот. Старият молла кимна доволен, но не каза нищо. Очите на Ничак хан се усмихваха, но не и устата му и Локхарт разбра, че срещата ще потръгне. Благослови Шаразад, която му беше отворила ушите и очите за „Рубаята“, чието благозвучие на фарси беше ненадминато.

Всички чакаха. Ничак хан почеса брадата си, бръкна в джоба си и напипа пакет цигари. Локхарт с престорено равнодушие извади подаръка, позлатена запалка „Дънхил“, която беше купил от Ефър Джордан за случая: „Ефър, да знаеш, че ще те убия, ако не запали от първия път!“ Той я щракна и пламъчето блесна. Отдъхна си с облекчение. Със спокойна ръка поднесе огънчето на стареца.

Ничак хан се поколеба, но припали цигарата си и смукна дълбоко.

— Благодаря.

Очите му се присвиха, когато Локхарт остави запалката на килимчето пред него.

— Надявам се, че ще приемеш този подарък от всички нас в базата в знак на благодарност за това, че ни управляваш и закриляш. Та нима не беше ти този, който разби портата и завзе базата в името на народа? Та нима не спечели надбягването с шейнички, като победи и най-добрите ни състезатели благодарение на силата и куража си?

В помещението пак се понесе шепот, всички с интерес следяха развоя на турнира и всички съзнаваха, че неверникът говори само истини. В настъпилата тишина напрежението се увеличи и тогава ханът се протегна и взе запалката, за да я разгледа отблизо. Щракна капачката с наядения си палец, както беше виждал да правят хората в базата. Пламъчето лумна сякаш от само себе си и всички бяха доволни не по-малко от него от качеството на подаръка.

— От какви напътствия се нуждае негово превъзходителство?

— Нищо конкретно всъщност, господин каландар — отговори Локхарт лицемерно, по персийските правила.

— Но има нещо, което ще накара негово превъзходителство да се почувствува по-добре, нали? — попита старецът и смачка цигарата в земята.

След дълги разтакавания Локхарт най-сетне се осмели да изплюе камъчето.

— Ами, понеже ваше превъзходителство прояви великодушие да се заинтересува, ние ще сме ви много признателни, ако ходатайствате за нас пред комитета да ни отпусне малко повече време. Ваше превъзходителство, вие, който познавате тези планини като чинията, от която се храните, знаете, че не можем да се подчиним на заповедите на непознати, които явно не знаят, че не сме в състояние да изведем персонала от сондажите, нито да го охраняваме, а те са собственост на Загрос и на великолепния Яздек, сиреч на кашкаите. Нито ни е възможно да изтеглим до утре вечер машините и резервните части.

— Вярно е, непознатите не са осведомени как стоят нещата — потвърди Ничак хан. „Да — помисли си той, — те нищо не знаят и тези кучи синове, които се опитаха да наложат мръсните си похвати, бяха бързо наказани от Бога.“ — Може би комитетът ще се съгласи да ви отпусне още един ден.

— О, това е повече, отколкото се осмелявам да моля. Обаче за теб, каландар, това едва ли е достатъчно, за да им покажеш колко малко знаят за твоя Загрос. Изглежда, трябва да получат един урок. Би трябвала да им се каже, че ни трябват най-малко две седмици. Та в края на краищата ти си каландарът на Яздек и всичките единадесет сондажи и целият Загрос познава Ничак хан.

Старецът се почувствува много горд, също и селяните, приятно смаяни от логиката на неверника. Ничак хан извади цигарите и запалката си. Тя запали от първото щракване.

— Две седмици, добре — съгласи се той и всички бяха доволни, включително Локхарт. След това добави, за да си даде време да прецени дали две седмици не са много.

— Ще изпратя човек да помоли за две седмици.

Локхарт се изправи и изсипа цял куп благодарности на хана. Две седмици даваха добра възможност на Макайвър. Излезе навън и въздухът му се видя приятен като вино. Вдъхна дълбоко с благодарност, доволен от начина, по който се бе справил с деликатните преговори.

— Салаам, Ничак хан, да цари мир в дома ти.

— И в твоя.

Оттатък мегдана беше джамията, а до нея изгореното училище. На обратната й страна беше пристроена двуетажната къща на Ничак хан. На вратата й стояха жена му с две от децата му и няколко други селянки, всичките облечени в пъстри дрехи.

— Защо беше изгорено училището, каландар?

— Чух един от комитета да казва: „Ето така трябва да бъде унищожено всичко чуждоземно. Така ще бъде унищожена и базата с всичко в нея. Тук не ни трябват чужденци.“

На Локхарт му докривя. „Да, повечето от вас, ако не всички, мислят така. И въпреки това много са хората като нас, който се опитват да станат част от Иран, да говорят вашия език, искат да бъдат приети от вас, но това никога няма да стане. Защо тогава сме тук, защо се опитваме да постигнем нещо? Може би поради същата причина, която е накарала Александър Велики да се задържи по тези места. Той, придворните му и десетки хиляди негови войници са се оженили за иранки, защото тук витае тайнствената магия на Иран, която изцяло те поглъща и завладява, както стана и с мен.“

Съпругата на Ничак хан каза нещо и жените около нея избухнаха в смях.

— Добре е, когато съпругите са щастливи, нали? Та те са Божият подарък за мъжете, не е ли така? — позасмя се ханът игриво.

Локхарт кимна и си помисли колко голям късметлия е Ничак с такъв дар Божи като неговата съпруга, какъвто беше и Шаразад за него. Като се сети за нея, още веднъж го завладя ужасът от миналата нощ за това, че за малко можеше да я загуби, за лудостта и нещастието, които я бяха споходили, за боя и раните, които й нанесе, а той искаше само тя да бъде щастлива в този живот — и след него, ако има такъв.

— А и аз имам голям късмет с такъв отличен стрелец като нея, не е ли така?

— Да — изтърва Локхарт. Нещо го жегна в стомаха и той вътрешно се наруга, че вниманието за миг му бе изневерило. Видя, че ханът го гледа изпитателно, и побърза да добави:

— Стрелец? Съпругата ти била отличен стрелец? Моля да ме извиниш, твое превъзходителство, не те чух добре. Искаш да кажеш — с карабина?

Старецът замълча, изучавайки го, след това кимна замислено. Локхарт издържа погледа му и се обърна към площада. Чудеше се дали това не е нарочно поставена клопка.

— Чувал съм, че много кашкайки стрелят добре. Изглежда, че Господ те е благословил в много отношения, каландар.

Ничак хан помълча, после продължи:

— Утре ще ви обадя колко време ви е отпуснал комитетът. Остани си със здраве.

На връщане към базата Локхарт се запита: „В клопка ли попаднах? Ако забележката му беше неволна и се дължеше на това, че просто се гордее с жена си, тогава вероятно и ние, и Скот сме в безопасност. При всички случаи имаме време — да, може би имаме, но вероятно не и Скот.“

Слънцето се беше скрило и температурата отново падна под нулата. Студът помогна да му се прояснят мислите, но не премахна напрегнатостта му, нито умората.

„Седмица-две или няколко дни, нямаме кой знае колко време“ — мислеше си той. В Техеран Макайвър му беше казал, че е извадил разрешения за извеждане от страната на три 212, които трябва да заминат за Ал Шаргаз за ремонт: „Том, ще изпратя един от твоите, един оттук и един от Ковис, после ще ги прехвърля в Нигерия, но, за Бога, не разправяй за това. Ето ти документите за напускане с дата идната сряда и мисля, че самият ти трябва да отлетиш, докато все още имаш възможност. Заминавай и стой в Ал Шаргаз — там има много пилоти, които могат да закарат машините по-нататък.“

Излезе от гората и видя базата. Скот и Жан-Люк го чакаха при един хеликоптер 212.

„Ще изпратя Скот извън страната каквото и да се случи помисли си Локхарт и това решение понамали загрижеността му. — А главният въпрос е да започваме ли евакуацията, или не? За да взема решение, трябва да преценя доколко мога да се доверя на Ничак хан. Май не кой знае колко много.“

38

В щаба на „Вътрешно разузнаване“: 6,42 вечерта.

Бяха изминали само двадесет и три часа от залавянето на Ракоци, но съпротивата му беше напълно сломена и той беше на третото ниво — бръщолевенето му разкриваше истината. Първите две нива са версии за прикриване на верните сведения и те се отрепетират многократно от всички професионални разузнавачи и агенти, докато залегнат дълбоко в подсъзнанието им с надеждата, че тези полуистински варианти ще заблудят евентуалните инквизитори да престанат да задълбават по-дълбоко в паметта на жертвата или да ги накарат да повярват, че вече са се докопали до действителните сведения. Но Ракоци имаше злата участ да попадне на експерти във воденето на разпити, които имаха силното желание да задълбаят още по-навътре в съзнанието му. Техният проблем беше как да не го убият с мъченията, преди да са получили каквото им трябва, а неговият — как да умре по-бързо.

Когато го хванаха вчера вечерта, той веднага се опита да захапе яката си, където беше зашита ампулата с отровата. Имаше добре отработен рефлекс за това, но агентите го превариха, дръпнаха му главата назад и го упоиха с хлороформ, след това внимателно го съблякоха, провериха дали няма скрита отрова в някой изкуствен зъб или в ануса му.

Той беше очаквал да го бият и да му приложат психотропни медикаменти.

— Ако ти ги приложат, капитан Мжитрик, с теб е свършено — бяха го предупредили неговите учители. — Не ти остава нищо друго, освен да се опиташ да се самоубиеш, преди да започнеш да издаваш тайни? По-добре е да умреш, преди да те сломят. Не забравяй, че ние ще отмъстим за теб. Дори и след петдесет години ще пипнем тези, които са те предали.

Но той не беше очаквал това, до което мъчителите му много бързо го доведоха, да е толкова непоносимо, нито пък невероятните средства, които прилагаха. Вкараха електроди в цялото му тяло, на ушите, носа, стомаха, ректума, тестисите и очните ябълки, прилагаха му инжекции с опиати, за да заспи, после да се събуди, на всеки десет минути. Той изпадна в дезориентация, не знаеше къде е горе, къде е долу.

— За Бога, Хашеми — обади се Робърт Армстронг, на когото му се гадеше още от самото начало. — Защо не му приложите направо медикаментите за извличане на сведенията, които ви интересуват? Цялата тази гадост е излишна.

Полковник Хашеми Фазир сви рамене.

— За душата е полезна малко жестокост. Аллах е свидетел, че си запознат с това, което КГБ е правил с наши граждани, които дори не са били шпиони.

— Това не е извинение.

— Трябва бързо да извлечем информацията от него, за Бога. Трябва бързо да стигнем третото ниво, за което ти винаги си врънкал. Нямам време за сложната ти етика, Робърт. Ако не ти се гледа, върви си.

Но Армстронг остана. Запуши ушите си, за да не чува писъците, и проклинаше бруталността на колегите си. „В наши дни това вече не бива да се прави“ — мислеше си той. Знаеше, че ако той беше жертвата, отдавна да е издъхнал.

Наблюдаваше двамата мъже през огледалото с еднопосочна пропускливост на образа, докато те обработваха Ракоци в малката, добре оборудвана камера, и изпитваше странна жалост към него — в края на краищата Ракоци беше професионалист като него, един смел мъж, който им беше оказал изключителна съпротива.

Писъците рязко секнаха и Ракоци пак изпадна в безсъзнание. Хашеми се обади по микрофона, който беше свързан със слушалките на мъжа долу:

— Умря ли? Нали ви казах да внимавате, кучи синове!

Единият от мъчителите беше лекар. Шлемофонът на главата му го изолираше от всякакви звуци и имаше връзка само с инквизиторите. Той раздразнено повдигна клепачите на Ракоци, надникна в очите му, после го преслуша със стетоскопа си.

— Жив е, господин полковник. Има още доста време, докато свърши.

— Оставете го пет минути, след това го събудете. И не го убивайте, докато не кажа.

Хашеми сърдито изключи микрофона и наруга доктора.

— Не искам да умре, преди да сме измъкнали всичко от него. — Той погледна Армстронг с блеснали очи. — Това е най-добрата ни плячка досега, знаеш ли? Боже Господи, Робърт, този е златна мина.

Ракоци отдавна беше избръщолевил двете си прикриващи версии, след това истинското си име, номера си в КГБ, къде е получил образование, родното си място и дата, това, че е женен, къде е живял, началниците си в Тбилиси, участието им в политическия живот на Иран, Туде, муджахидините, как и къде са оказвали подкрепа на движението за независимост на кюрдите, свръзките си…

— Кой е главният резидент за Азербайджан на КГБ?

— Аз… недейте, моля ви… моля, спретеее! Абдула хан от Табриз… той е най-важният и той… трябва да стане президент, когато Азер… Азербайджан стане… независим, но сега той е твърде силен и независим… затова е Раздел 16а…

— Не ни казваш истината — я му дайте да разбере!

— О, аз съмазсъмазсъммоляяяяя…

Свестиха го и той продължи да бръщолеви за Ибрахим Киаби, за баща му, за моллата Ковиси, кои са студентските ръководители на Туде, разправи за собствената си съпруга, за баща си, къде живее в Тбилиси, за дядо си, който служил в царската тайна полиция, преди да стане един от основателите на ЧЕКА, след това на ОГПУ, НКВД и накрая на КГБ, създадено през 1954 година от Хрушчов след разстрела на Берия заради шпионаж в полза на Запада.

— Ти вярваш ли, че Берия е бил наш шпионин, Мжитрик?

— Да… да… бил е, в КГБ имат доказателства, о, да… моля, спретеее… моля спретеее, всичко ще ви кажа…

— Какви доказателства могат да имат за тази лъжа?

— Да, лъжа е, но ние трябва да вярваме, че е така… ние трябва… моля спрете, моля ви…

— Престанете да го мъчите, дяволи такива — включи се гласът на Армстронг. — Няма смисъл да го измъчвате, когато казва истината — колко пъти трябва да ви го повтарям! Докато говори верни неща, оставяйте го на мира. Дайте му чаша вода. Я сега, Мжитрик, ни разправи всичко, което знаеш за Григорий Суслов.

— Той е… шпионин, струва ми се.

— Не ни казваш истината! — изрева, Хашеми. — Я му дайте да разбере!

— Не… не… моля спретеееегосподимоля спретее той е той е Пьотър Олег Мжитрик, моят баща, моят баща… Суслов му е… псевдонимът за Далечния изток с база Влад… Владивосток и… и има още един — Броднин… и той живее в Тбилиси и е комисар и старши съветник по иранските въпроси и е шеф на Абдула х…

— Пак лъжеш. Как би могъл да знаеш такива тайни? Я му…

— Моля, не, кълна сеее, не лъжа, прочетох… секретното му досие и оттам знам истината… Броднин беше предишният и после той… Аллах да ми е на помощ… — Той отново припадна. Пак го свестиха.

— Как се свързва Абдула хан с шефа си?

— Той… моят… те се срещат, когато… понякога… в дачата, понякога в Табриз…

— Къде в Табриз?

— В… двореца на хана…

— Как се уговарят за срещата?

— Чрез код… кодиран телекс от Техеран… от щаба…

— Какъв е кодът?

— … Г–16… Г–16…

— Какъв е псевдонимът на Абдула хан?

— Иванович.

— А на шефа му? — попита Армстронг внимателно, за да не предизвика безпомощния нещастник, като му припомни, че е предал баща си.

— Али… Али Хой…

— Кои бяха свръзките на Броднин?

— Не мога… не мога… да си спомня…

— Помогнете му да си спомни!

— Молявимоляви, о, Господи, Господиии, почакайте, нека да помисля, не мога да си спомня, те бяха, те бяха… Чакайте, той ми каза… единият беше… чакайте, да, Грей, Грей… а другият беше… нещо… Брод… струва ми се, че беше Джулиан Брод…

— Кой още? — попита Армстронг. — Третият?

— Не мога… да си спомня, не, почакайте… да помисля… имаше, имаше още един… той ми беш казал… за четирима… единият беше… Тед… Евър… Евър… Евърли и още един… беше Питър… не… Пърси, Пърси Смедли, да, Смедли Тейлър или Смидли…

Лицето на Армстронг побледня.

— … само това ми каза…

— Разправи ни всичко, което знаеш за Роджър Крос!

Не последва никакъв отговор.

Виждаха през огледалото как мъжът се гърчи на операционната маса, как се напъва под кабелите от новата доза болка, стоновете му се смесваха с думите.

— Той… спретеее… той беше шеф, не, заместник-шеф на М–16 и най-големият английски таен агент… в продължение на повече от двадесет години… и Броднин… Брод, баща ми откри, че е двоен агент… троен агент и даде заповед по Раздел 16а… Крос ни беше мамил в продължение на много години, мамил, мамил, мамил…

— Кой подшушна на Броднин за Крос?

— Незнамкълнасенезнам… не мога да знам всичко, само това, което беше в досието му и което той ми беше казал…

— Кой е шефът на Роджър Крос?

— Незнамнезнам, кълна се, че не знам, откъде бих могъл да знам. Известно ми е това, което пише в досието на баща ми… повярвайте ми.

— Разкажи ми всичко, което е в досието — нареди Хашеми, който сега беше не по-малко заинтересуван от Армстронг.

Слушаха и отсяваха думите от писъците. От време на време от устата на Ракоци излизаше почти неразбираема смесица на руски и фарси, той продължаваше да изсипва още имена и адреси, псевдоними и чинове в отговор на техните въпроси. Паметта му се отваряше от новите нива на болка, докато той се изтощи и започна да се обърква, така че думите му вече бяха без стойност. И тогава в ломотенето му се дочу:

— … Па… Пах… муд… Пах… муди…

— Какво за Пахмуди? — попита рязко Хашеми.

— Аз… той е… помогнете ми…

— Какво знаеш за Пахмуди? Съветски агент ли е?

В отговор се чу само бръщолевене и стонове.

— Хашеми, по-добре да го оставиш да почине. Паметта му е твърде добра, за да я загубим. И утре можем да научим какво означава Пахмуди и да прегледаме целия материал — предложи Армстронг, който беше не по-малко изтощен и тайно ликуваше от това, което беше научил от Ракоци. — Предлагам да спи пет часа, после ще продължим.

Двамата в камерата чакаха инструкции. Лекарят погледна часовника си. Вече шест часа без прекъсване се занимаваше с този случай, беше му се схванал кръстът и го болеше главата. Обаче беше от старите специалисти в САВАК и беше много доволен, че е извел Ракоци на нивото на признанията без медикаменти. „Ах ти, мръсен неверник, метнал си се на проклетия си баща!“ — мислеше си той с отвращение.

— Оставете го да поспи четири часа и след това продължаваме — чу се по високоговорителя.

— Да, господин полковник.

Лекарят надникна под клепачите на Ракоци и след това отчетливо каза на асистента си, който беше глухоням, но четеше по устните:

— Остави го тук — това ще спести време. Като се върнем, ще му направя инжекция за събуждане.

Помощникът му кимна, вратата се отвори откъм външната страна и двамата излязоха.

Стаята зад огледалото беше силно опушена, въздухът беше сух.

— Ами Пахмуди?

— Трябва да е свързан с Мжитрик, Пьотър Олег Мжитрик — каза Армстронг. Пресяваше с изумление цялата информация от Ракоци.

Хашеми откъсна очи от лежащия на операционната маса Ракоци и изключи касетофона, след което натисна бутона за пренавиване на лентата. В едно полуотворено чекмедже имаше още седем касети.

— Мога ли да получа презаписи? — опита Армстронг.

— Защо не? — отвърна Хашеми. Очите му бяха зачервени, квадратното лице — брадясало, макар че се беше бръснал само преди няколко часа.

— Какво толкова важно има в псевдонима „Броднин“ на Пьотър Олег, в имената също — Грей, Джулиан Брод, Тед Евър, Пърси Смедли или Смидли Тейлър?

Армстронг се изправи, за да разкърши рамене, а също и за да има малко време да помисли.

— Броднин беше съветски бизнесмен, човек на КГБ и двоен агент. Наш. Никога не сме подозирали, че ни праща за зелен хайвер. А Джулиан Брод означава Джулиан Бродхърст. За нас той винаги е бил с абсолютно безупречна репутация. Той е водеща фигура в дружеството „Фейбиън“, високоуважаван член на лейбъристката партия, човек, който се включва или излиза от правителството по своя собствена прищявка, съветник и доверено лице на редица министър-председатели и — добави той с отвращение — патриот.

— Значи пипнахте го сега! Предател. Ами вържете го на операционната маса, издойте го докрай и го хвърлете в Темза. А Грей?

— Лорд Грей, агитатор на левичарите, бивш профсъюзен деец, фанатизиран ръководител на антикитайското и антихонконгското лоби, предпазлив антикомунист, преди няколко години изпратен в Палатата на лордовете, за да направи още бели. Преди няколко години го проучвахме, но се оказа чист като изворна вода — интересуваше се само от политика.

„Боже Господи, ако и двамата са шпиони и предатели, а ние бихме могли да го докажем, това ще разкъса Лейбъристката партия — мислеше си Армстронг, — да не говорим за това как ще се взривят торите, като научат за Пърси. Обаче как да го докажеш и да останеш жив?“

— Досега не сме имали никакви улики против него.

— Но вече и той ви е в ръцете! Предател. Обърнете му гьона и го застреляйте. А този Тед Евър?

— Евърли, златното момче на БКТ[17] подготвяше се за висок пост в правителството. Безупречен центрист в политиката. Далече от всякакви комунисти и други подобни.

— И той е сега в ръцете ви. Раздрусайте го яко. А Смедли или Смидли-Тейлър?

Робърт Армстронг му предложи цигарите си. Пърси Смедли-Тейлър: поземлена аристокрация, богат, Тринити колеж — аполитична независима личност, която успява да укрие възгледите си от пресата, когато тя го притисне до стената, много известен балетен критик, издател на научни списания, притежаващ безукорни, недосегаеми контакти с най-висшите и деликатни стожери на властта в Англия. „Исусе Христе, ако и той е съветски агент… Не е възможно! Абе я не ставай глупак, толкова години си в тайните служби и знаеш такива неща, че никой не би се учудил!“

— Засега е чист, но ще го проверя, Хашеми — отговори той. Не му се искаше да споделя информацията си, преди да премисли какво трябва да направи.

Пренавиването на лентата свърши и касетата щракна. Хашеми я извади, сложи я под останалите в долното чекмедже и внимателно го заключи.

— Ами тогава се занимайте с тях по нашия маниер: изпращате на тях и мръсните им надути приятели по един емисар от ваша страна. Много бързо ще ти натрупат сума подкупи, за да компенсираш загубената си пенсия — изсмя се безрадостно Хашеми и постави нова касета в апарата. — Обаче недей да ходиш лично, защото ще свършиш с нож в гърба в някоя тъмна улица или ще хвърлиш топа от отрова в бирата ти — тези надути копелета действат по един и същ начин.

Беше много изморен, но вълнението от богатата информация, изсмукана от Ракоци, пъдеше съня му.

— Та ние получихме от него достатъчно, за да взривим Туде, да поставим под контрол кюрдите, да спрем въстанието в Азербайджан, да направим Техеран безопасен, а също и Ковис, и да консолидираме властта на Хомейни — проговори той повече на себе си.

— Това ли ви трябва? Ами Абрим Пахмуди?

Лицето на Хашеми потъмня.

— Аллах да ми е на помощ, за да се справя с него както подобава! Ракоци ми даде златно ключе, което може би ще послужи и за него. — Той погледна Армстронг. — И вашето е златно, нали? Този Суслов — Пьотър Олег, той е убил великия Роджър Крос? Нали?

— Да, така е. А вие сега вече знаете кой е най-важният ви враг.

— Какво представлява за вас този Мжитрик-Суслов?

— Сблъсках се с него преди много години в Хонконг — започна Армстронг и отпи от изстиналото кафе. — Той може да ни предостави, както и на вас, още по-ценна информация, отколкото сина му. Би могъл да засече Абрим Пахмуди и ако това стане, Бог знае още кого — а защо не и самия Революционен комитет? Много бих дал, за да разпитам Суслов. Как можем да осъществим това?

Хашеми се откъсна от размишленията си за Пахмуди и се върна на опасността лично за себе си и семейството си.

— В замяна ще ми уредиш британски паспорт, безопасно излизане от страната и добра пенсия, ако ми потрябва. Става ли?

Армстронг протегна ръка.

— Дадено.

Стиснаха си ръцете. Никой от тях не придаваше значение на жеста, защото той беше само знак на вежливост. Знаеха, че ще изпълнят обещанията си, ако могат да ги осъществят, но само дотолкова, доколкото биха спечелили от това.

— Ако го пипнем, Робърт, аз ще водя разпита и искам да съм първият, който ще задава въпросите.

— Разбира се, ти си шефът — отвърна Армстронг и се помъчи да скрие вълнението в погледа си. — Можете ли да го хванете?

— Може би ще успея да убедя Абдула хан да уреди среща с него отсам границата. Ракоци ни даде достатъчно сведения за него, така че бих могъл да го притисна до стената, макар че трябва да внимавам. Ханът е един от нашите най-добри агенти!

— Пробутай информацията за Раздел 16а. Обзалагам се, че не знае, че са го предали.

Хашеми кимна.

— Ако пипна Пьотър Олег на наша територия, няма смисъл да го довеждам тук. Можем да го издоим в едно наше място в Табриз.

— Не знаех, че имате такова.

— Много неща не знаеш за Иран, Робърт — отговори Хашеми и смачка цигарата си.

„С колко ли време разполагам?“ питаше се той уплашено. Изобщо не можеше да свикне с ролята на преследван, а не на преследвач, какъвто обикновено беше.

— Размислих и реших, че искам да ми дадеш паспорта утре.

— Кога ще успееш да „убедиш“ Абдула хан?

— Трябва да сме много предпазливи — този негодник е всесилен в Азербайджан.

И двамата погледнаха към Ракоци, който за момент се размърда, изстена и отново се потопи в кошмарите си.

— Много ще трябва да внимаваме.

— Кога ще стане?

— Утре. Веднага щом свършим с Ракоци, ще направим посещение на Абдула. От теб самолет или хеликоптер. Нали си много близък с „Иран Хеликоптърс“?

— Ама ти май всичко знаеш, а?

— Само което се отнася за Техеран, исляма и Иран.

Хашеми се чудеше какво ще правят Макайвър и другите чужденци, участващи в нефтодобива, ако разберат, че заместник-министър Али Киа, който отскоро бе в директорския съвет, преди няколко дни бе препоръчал незабавна национализация на всички чуждестранни компании за производство на петрол, самолети с иранска регистрация и авиокомпании, както и експулсирането на всички чужди пилоти и персонал.

— А как възнамерявате да разработвате нефтените находища, господин министър? — беше го попитал той, когато му съобщиха новината.

— Не ни трябват чужденци. Нашите родни пилоти ще разработват находищата. Нима нямаме стотици пилоти, които биха искали да докажат лоялността си? Предполагаме, че имате тайни досиета за всички чуждестранни пилоти, служители и така нататък. Комитетът иска да ги получи.

— Струва ми се, че не разполагаме с нищо, ваше превъзходителство. Тези досиета бяха дело на САВАК — отговори Хашеми хладнокръвно. — Предполагам, че ви е известно, че тези ужасни хора водят обширно досие и за вас?

— Какво досие? САВАК? Изглежда, имате грешка…

— Възможно е. Аз никога не съм го виждал, ваше превъзходителство, но ми казаха, че има такова. Информираха ме, че се води от двадесет години. Сигурно е пълно само с лъжи и нищо друго…

Тръгна си от силно разтреперания министър Киа с обещанието, че ще се опита тайно да измъкне досието и да му го предаде. Смя се през целия път до щаба на Вътрешно разузнаване. Досието на Али Киа, от което той имаше копие, действително започваше отпреди двадесет години и съдържаше неоспорими доказателства за всякакви нечисти сделки, подкупи, гласуване и информация в полза на шаха, наред с изключително сполучливи снимки на сексуални изпълнения, които биха накарали консервативните фундаменталисти да изпаднат в ярост.

— Защо се смееш? — попита го Армстронг.

— На живота, Робърт. Само допреди две седмици на мое разположение бяха всички военновъздушни сили, а сега трябва да моля теб за чартърен полет. Ти свърши това, а аз ще извадя разрешението за излитане — усмихна се той. — Ще ми дадеш британския паспорт, заверен и подпечатан, както казва Толбът, преди излитането. Окей?

— Разбира се — понечи да се прозее Армстронг. — А докато чакаме, може ли да прослушам последната касета?

— Защо не? — съгласи се Хашеми и посегна към ключа, но спря, защото на вратата се почука. Той уморено се надигна, отвори я и се вцепени. На прага стояха четирима мъже: един от неговите с побледняло лице и трима от Зелените ленти. Бяха въоръжени. Позна най-възрастния от тях.

— Салаам, генерале — поздрави той вежливо, но със свито сърце. — Драго ми е да те видя.

— Салаам, полковник, и на мен ми е драго да те видя.

Генерал Дженан имаше сурово лице и тънки стиснати устни. САВАК.

Изгледа студено Армстронг и подаде на Хашеми някакъв документ.

— Веднага трябва да ми предадете задържания Язернов.

Хашеми взе документа, като благодареше на Аллах, че беше рискувал всичко, за да хване Ракоци и бързо да го тръшне на третото ниво.

„До полковник Хашеми Фазир, Вътрешно разузнаване. Спешно. По заповед на Революционния комитет: Управлението «Вътрешно разузнаване» се разпуска и целият му персонал преминава под ръководството на генерал Дженан. Отменят се всичките ви служебни задължения до следващо нареждане. Заповядано е да предадете на генерал Дженан задържания Язернов и всички записи от разпита незабавно.

Подпис: Абрим Пахмуди — директор, САВАМА.“

— Шпионинът все още е на второ ниво и ще трябва да изчакате. Опасно е да го местим…

— Вие не отговаряте вече за него.

Генералът даде знак на един от хората си и той тръгна по коридора, последван от останалите. С тях беше и лекарят, с побледняла физиономия и много уплашен. Очите на Зелените ленти блеснаха, когато видяха голия човек на операционната маса, омотан в кабели и прибори. Лекарят започна да ги откача и изключва.

Горе, стаята за разпити, Хашеми се обърна към генерала:

— Официално ви уведомявам, че е опасно да го местите. Вие ще носите отговорност.

— Иншаллах. Я ми дай лентите.

Хашеми сви рамене, отключи най-горното чекмедже, извади и му подаде десетте почти непотребни касети от първото и второто ниво.

— И останалите! Веднага!

— Няма други.

— Отвори чекмеджето!

Хашеми пак сви рамене, избра съответния ключ и внимателно го сложи в ключалката. Ако го завъртеше по определен начин, той включваше един магнетизатор, който моментално изтриваше лентите. За това, както и за наличието на тайната система за дублиращи касетъчни магнетофони знаеха само той и Армстронг. „Хашеми, никога не знаеш кой и кога ще те предаде — беше му казал Армстронг преди години, когато двамата монтираха инсталацията. — Може да ти се наложи да изтриеш записите, а след това да използуват тайните дубликати, за да си купиш свободата. В тази игра нищо не е изключено.“

Хашеми дръпна внимателно чекмеджето. Молеше се на Аллах системата да е задействувала. „Иншаллах“ — помисли си той и предаде на генерала осемте касети.

— Празни са, уверявам те.

— Ако е така, ще ти поднеса извиненията си, ако не са… Иншаллах!

Генералът хвърли леден поглед на Армстронг.

— Най-добре е бързо да се махате от Иран. Давам ви двадесет и четири часа само заради миналите ви заслуги.

В къщата на Бакраван до пазара: 8,57 вечерта.

Шаразад лежеше по корем на леглото, докато старата жена я масажираше, и стенеше от удоволствие, когато тя втриваше специални масла в раните по кожата й.

— Ох, по-внимателно, Джари…

— Да, принцесо моя — отговори гальовно старицата, като я масажираше със силни, гъвкави ръце, премахвайки болките.

Тя беше бавачка и прислужничка на Шаразад още от раждането й. Нейното дете, родило се само една седмица по-рано, бе умряло и тя кърми Шаразад две години, а после, понеже беше кротка и нежна жена, вече вдовица, стана доверена прислужница на Шаразад. Когато нейната принцеса се омъжи за емир Пакнури, тя отиде с нея в къщата на мъжа й, а след като бракът беше разтрогнат, двете с облекчение се върнаха у дома. Глупаво беше такова цвете да се жени за човек, който предпочита млади момчета, независимо от богатството му, мислеше си често Джари, но никога не го споделяше на глас. Никога. Опасно е да се противопоставяш на главата на семейството, още повече, когато това е Яред Бакраван, известен със скъперничеството си. Не съжаляваше за смъртта му.

Когато Шаразад се омъжи повторно, Джари не отиде да живее с нея в апартамента. Но това беше без значение, защото Шаразад прекарваше много дни в бащиния си дом, когато Неверникът отсъстваше. Всички в семейството и домакинството го наричаха така и го приемаха заради нейното щастие, което само жените можеха да разберат.

— Ей, какви дяволи са това мъжете — каза тя и скри усмивката си, проявявайки разбиране.

Снощи всички чуха писъците и стенанията и макар да разбираха, че мъжът има право да бие жена си и Аллах е благоволил ударите на Неверника да върнат разума на господарката, лично тя чу и по-различни стонове точно преди зазоряване тази сутрин — тя и той стенеха от удоволствие в райската градина на любовния екстаз.

Тя никога не беше била там. Други й бяха разправяли за върховната наслада, Шаразад също, но малкото пъти, когато нейният съпруг бе лягал с нея, бяха за негово, а не за нейно удоволствие. За нея оставаше болката и раждането на шест деца, преди да навърши двадесет години. Четири от тях умряха като бебета. След това почина и той, за да я освободи от неизбежната за нея смърт при раждане. „Такава е била волята на Аллах! — помисли си тя със задоволство. — Аллах ме спаси, а него го умори и положително го е пратил в пъкъла, защото той беше мръсен богохулник, който не се молеше дори веднъж на ден. А Аллах ми даде Шаразад!“

Тя се загледа в красивото й тяло с гладка копринена кожа и дълга черна коса. Ех, благословено младо тяло, толкова сочно, гъвкаво, готово да се отдаде на любовта, този дар Божи.

— Обърни се, принцесо…

— Не, Джари, много боли.

— Да, но трябва да масажирам коремните ти мускули — засмя се Джари. — Скоро ги чака здрава работа.

Шаразад моментално се обърна и я изгледа, забравила за болката.

— Сигурна ли си, Джари?

— Само Господ може да е сигурен, принцесо. Друг път закъснявала ли е менструацията ти? Та не ти ли е вече крайно време да родиш един син?

Двете жени се засмяха, Шаразад полегна назад и се остави на ръцете й, бъдещето и щастливия миг, в който ще му каже: „Томи, имам честта да ти кажа…“ — Не, така не върви! — „Томи, Бог ни е благословил да…“ — Не, и това не го бива, макар че е вярно. Да беше мюсюлманин и иранец, щеше да е много по-лесно. — „О, Аллах, направи Томи мюсюлманин и го спаси от пъкъла, направи сина ми силен, та като порасне, да има синове и дъщери и те да имат деца… о, колко велика е милостта на Аллах…“

Тя се замечта. Нощта беше тиха, все още валеше слаб сняг и почти не се чуваше стрелба. Скоро щяха да вечерят и тя щеше да играе табла с братовчед си Карим или Зара, съпругата на брат й Мешанг, след това да се унесе в дълбок сън, доволна от изминалия ден.

Тази сутрин, когато Джари я събуди, слънцето вече се беше издигнало в небето. Тя поплака малко от болките, но те скоро изчезнаха благодарение на маслата и масажа. Последва ритуалното измиване и първата молитва за деня — Шаразад коленичи пред малкия олтар в единия ъгъл на спалнята, където бяха подредени нейната sajadeh, малък квадратен красиво извезан гоблен, съдинка със свещен пясък от Кербала, броеницата й и разкошно подвързаният Коран. След това бърза закуска от чай, топъл хляб, току-що опечен във фурната, масло, мед и мляко, варено яйце, както винаги — почти никога не бе липсвало, дори по време на най-големите размирици, а после на пазара, забулена с чадор, за да се види с Мешанг, своя брат, когото обожаваше.

— О, мой скъпи братко, изглеждаш толкова уморен. Научи ли за апартамента ни?

— Да, да, разбрах — отговори той важно.

Под очите му имаше тъмни сенки. Четирите дни, изминали от екзекуцията на баща им в затвора „Евин“, го бяха състарили.

— Кучи синове са всичките! Не са иранци. Чух, че са от ООП и са действали по инструкции на Революционния комитет.

Той потрепери.

— Такава е била волята на Аллах.

— Така е. Но мъжът ми каза, че един човек на име Тимур, водачът на революционерите, наредил до вечерната молитва днес да си изнесем нещата.

— Да, знам. Мъжът ти ми остави бележка тази сутрин, преди да замине за Загрос. Изпратих Али и Хасан заедно с няколко слуги, поръчах им да се правят на хамали и да вземат всичко каквото могат.

— Благодаря ти, Мешанг, много си съобразителен.

Тя въздъхна с облекчение. Не можеше и да се мисли тя самата да ходи там. Очите й се напълниха със сълзи.

— Знам, че такава е била волята на Аллах, но толкова ми е пусто в сърцето без татко.

— Да… и аз съм така… Иншаллах.

Беше направил всичко каквото можеше. Беше присъствал на измиването на тялото, което беше увито в най-фин муселин, след това се погрижи за погребението. Беше минала първата част от траура. На четиридесетия ден щеше да има церемония, където пак щяха да плачат, да разкъсват дрехите си, обзети от неутешима скръб. Но след това всеки щеше да понесе бремето си в живота, да произнася по пет пъти на ден Шахадата, да се прекланя пред Петте опори на исляма, за да е сигурен, че ще отиде в рая, а не в пъкъла, което е единствената важна причина да живееш на този свят. „Мястото ми на небето е гарантирано“ — мислеше си той с пълна увереност.

Седяха безмълвни в малката стая над магазина, доскоро лична обител на Яред Бакраван. „Та само четири дни ли минаха, откакто татко преговаряше с Али Киа относно условията на новия заем, който по някакъв начин трябва да отпуснем, и Пакнури нахълта тук, с което започнаха всичките ни беди? Кучи син! Той е виновен за всичко. Той доведе Зелените ленти. От години е проклятие за нас. Да не беше слабостта му към момчетата, Шаразад досега да му е народила пет-шест деца и нямаше да ни се изтърси на главата този Неверник, заради когото сме станали за присмех от страна на хиляди търговци.“

Видя синината под лявото й око, но нищо не каза. Беше благодарил на Аллах тази сутрин и се съгласи с жена си, че боят е върнал разума на Шаразад.

— Нищо й няма на една жена, ако от време на време отнася по един хубав пердах, Зара — беше й заявил той със задоволство и си помисли, че така трябва да се постъпва с всички жени заради постоянното им мрънкане, хленчене и препирни, прояви на ревност и месене в мъжките работи. Ами приказките им за право на гласуване и протестни демонстрации? Срещу кого? Срещу законите на Аллах!

„Никога няма да ги разбера тези жени. Още Пророкът, слава на името му, той, който е бил най-съвършеният човек, си е имал проблеми с жените, женил се десет пъти, след като първата му съпруга Хадиджа му родила шест деца и починала, и колко жалко, че никой от синовете му не го е надживял, а само дъщеря му Фатима. Дори и при неговия толкова богат опит с жените се казва, че и той от време на време имал нужда да не е с тях, за да възстанови спокойствието си.

Защо не могат жените да са доволни от това, че трябва да си стоят вкъщи, да са послушни, да си мълчат и да не се бъркат в хорските работи?

А ме чака толкова много работа! Има сума ти неща, които трябва да бъдат подхванати и установени, тайни, които трябва да се разкрият, да се открият сметки, записи на заповеди и задължения, а времето е толкова малко. Откраднаха ни всичките имоти, села, имението на Каспийско море, къщите, апартаментите и сградите из цял Техеран — всичките, които са им били известни на тези демони! Синове на ада! Революционният комитет, моллите и Зелените ленти са изчадия адови на земята. Как ще се справя с тях? А трябва. Да, трябва, за да мога догодина да ида на поклонение в Мека.“

— Такава е волята на Аллах — изрече той и се почувствува малко по-добре. „И на нея се дължи, че сега аз съм господарят много преди да съм го очаквал, макар че имам не по-малка подготовка от тази, на който и да е друг да управлявам империя, та дори тази на Бакраван.

Именно на волята на Аллах се дължи, че вече знам повечето тайни, които татко ми беше подшушнал през последните няколко години, когато откри, че може да ми има доверие, че съм по-умен, отколкото е очаквал. Та не бях ли аз този, който предложи да открием шифровани банкови сметки в Швейцария преди седем години, обясних смисъла на краткосрочните съкровищни бонове и инвестирането в недвижими имоти в Америка? Направихме милиони, всичките в безопасност, недосегаеми за тези кучи синове, хвала на Аллах! Те са на сигурно място в Швейцария, превърнати в злато, земя, акции на водещи компании с най-висок курс, долари, дойче марки, йени и швейцарски франкове…“

Видя, че Шаразад го гледа с очакване.

— Слугите ще свършат всичко преди залез-слънце, Шаразад, не се безпокой — каза й той с много обич, макар че му се искаше тя да си тръгне, за да може да си продължи работата. Но беше дошъл моментът да уреди още едно нещо.

— Този твой съпруг съгласи ли се да стане мюсюлманин?

— Колко любезно от твоя страна, че си запомнил това, Мешанг. Мъжът ми прие да помисли по този въпрос — отговори тя смутено. — Обяснявам му нашата религия винаги когато имам възможност.

— Добре. Като се върне, кажи му да ме посети.

— Да, разбира се — отвърна незабавно тя.

Сега Мешанг беше главата на фамилията и като такъв нарежданията му се изпълняваха безпрекословно.

— А ти как си, Шаразад?

Лицето й грейна.

— Драго ми е да ти съобщя, скъпи братко, че с благословията на Аллах периодът ми закъснява с един-два дни.

— Хвала на Аллах. Това си заслужава да се отпразнува! Татко толкова щеше да се радва! — Той я потупа по ръката. — Това е добре. Ами сега — какво ще правим с твоя съпруг? Не е ли това идеалният момент за развод, а?

— Не! Как можа да кажеш такова нещо! — избухна тя, преди да се усети. — О, в никакъв случай, не, не, това би било ужасно, ще умра, това е…

— Замълчи, Шаразад! Я помисли! — Мешанг беше удивен от лошите й обноски. — Той не е иранец, нито мюсюлманин, няма пари, бъдеще, едва ли е достоен да стане част от Бакраванови, не си ли съгласна с това?

— Да, да, разбира се, че съм… съгласна с всичко, което казваш, но само ако бих могла да добавя… — отвърна тя припряно, притворила очи, за да прикрие изненадата си, проклинайки се, че не си даде сметка за антагонизма между Мешанг и Томи, за това, че на него се гледа като на неприятел, от когото трябва да се пазят. Как можа да е толкова наивна и глупава?

— Съгласна съм, скъпи братко, че може да възникнат проблеми, да, приемам всичко, което казваш… — чу се тя да му отговаря с най-милия си глас, докато умът й трескаво работеше, анализираше, отхвърляше варианти и се опитваше да състави план за момента и за по-нататък, защото без благосклонността на Мешанг животът й щеше да бъде много труден. — Ти си най-мъдрият човек за мен… но все пак ми се иска да кажа, че Аллах го изпречи на пътя ми, татко се съгласи да се оженим, докато Всевишният не го махне от живота ми и…

— Да, но сега аз съм главата на фамилията и всичко е различно. Аятолахът промени целия ни живот — прекъсна я той рязко. Никога не беше харесвал Локхарт, ненавиждаше го, защото беше неверник, което бе причината за всичките им сегашни и минали неприятности, презираше го, защото беше натрапник, за когото се правят безсмислени разходи, но понеже нямаше властта да се намеси, а и баща им беше дал съгласието си, винаги криеше отношението си към пилота. — Не изпълвай с тревоги хубавата си малка главица, революцията промени всичко. Живеем в нов свят, в светлината на който трябва да преценя бъдещето ти, както и това на твоя син.

— Ти си абсолютно прав, Мешанг, и аз съм ти признателна, че мислиш за мен и детето ми. О, колко си добър и какво щастие е, че те има, за да се грижиш за нас — овладя се Шаразад. Продължи да го ласкае и омайва, като се каеше за лошите си обноски и използваше цялата си хитрост, за да не му позволи да обърне разговора в друга посока. И точно когато му дойде времето, каза:

— О, знам, че си ужасно зает. — Стана, като се усмихваше.

— Ще си дойдете ли със Зара вкъщи за вечеря? Братовчедът Карим ще дойде, ако успее да се измъкне от базата, и ще се забавляваме отлично, нали? Не съм го виждала от… — тя навреме се спря. — Най-малко от една седмица, но знаеш ли, Мешанг, готвачът приготвя любимия ти хорищ, тъй както ти го харесваш.

— О, така ли? О, да, да, разбира се, че ще дойдем, но му кажи да не слага много чесън, а що се отнася до твоя съпруг…

— А, спомних си, скъпи Мешанг — пусна тя последния си коз, поне за момента. — Разбрах, че си разрешил на Зара да участвува в демонстрацията на жените вдругиден и това е такава проява на разбиране от твоя страна…

Видя как пламна лицето му и вътрешно се засмя, защото знаеше, че колкото Зара беше непреклонна в желанието си, толкова беше и той срещу него. Яростта му лумна като пламък. Тя го слушаше търпеливо с невинни очи, кимаше в знак на съгласие точно когато трябва.

— Съпругът ми е напълно съгласен с теб, скъпи Мешанг — каза тя със съответната ангажираност. — Напълно, мой любими братко, и аз непременно ще намекна на Зара, ако ме попита, за отношението ти…

„Макар че това едва ли ще има някакво значение за нея или за мен, защото ние непременно ще участваме в този протестен марш.“ Тя го целуна по бузата.

— Довиждане, скъпи братко, и не се преуморявай. А аз ще се погрижа за твоя хорищ.

Веднага отиде при Зара и я предупреди, че Мешанг продължава да е вбесен от идеята за демонстрацията на жените.

— Странно! Всичките ни приятелки ще участват, Шаразад. Да не би да иска да станем за срам пред тях?

Двете съставиха план. Вече се свечеряваше и Шаразад побърза да се прибере у дома, за да ръководи приготвянето на хорища „тъй както Господарят го обича и ако сложиш прекалено много чесън и не го направиш идеален, ще ти… Ще викна старицата Ашабагех, врачката, да те омагьоса! Върви на пазара да купиш пъпеш, той обожава пъпеши!“

— Но, господарко, пъпеши няма от…

— Ще намериш! — изкрещя тя и тропна с крак. — Ще намериш!

След това показа на Джари как да прибере всичките нейни дрехи, както и тези на Томи, като от време на време проронваше по някоя сълза не заради загубата на апартамента, на който той държеше и се радваше повече от нея, а просто от радост, че пак си е у дома. Последва почивка, последна молитва, баня и ето сега масажа.

— Стига толкова, принцесо — каза Джари и ръцете й уморено се отпуснаха. — Сега трябва да се облечеш за вечеря. Кой тоалет ще избереш?

Издокара се с това, което най-много радваше окото на Мешанг — разноцветната пола и блузката, които той обожаваше. После още една проверка на яденето и полото — апетитния ориз със златиста коричка, приготвен по ирански, както и любимия пъпеш на Мешанг, който трябваше да ухае и да е нарязан идеално.

Чакаше братовчеда Карим Пешади — тя го обичаше и често си спомняше прекрасното време, когато бяха деца: семействата им винаги бяха заедно, прекарваха летата в каспийските си имения, където плуваха и ветроходстваха, а през зимата караха ски близо до Техеран. Животът им беше низ от приеми, танци и веселие, Карим беше висок като баща си — полковника, коменданта на Ковис, и като него елегантен. Тя винаги свързваше братовчед си с вечерта на онзи първи септември, когато видя непознатия висок чужденец със синьо-сивите очи, в които лумна божественият огън, описван от древните поети, в момента, в който я забеляза…

— Ваше височество, братовчед ви, капитан Карим Пешади, моли за разрешение да ви види.

Зарадвана, Шаразад хукна да го посрещне. Той гледаше през един прозорец на по-малката от приемните, в която стените бяха от малки огледала, а прозорците бяха изработени в персийски стил. Единствената мебел беше обичайният дълъг диван покрай всички стени, между него и плътния килим имаше само няколко сантиметра разстояние. Диванът беше тапициран с най-фина дамаска.

— Скъпи Карим, колко се радвам… — Тя млъкна. Виждаше го за първи път от една седмица насам, когато ходиха заедно да гледат размириците в Дошан Тапе, но сега пред нея сякаш беше непознат човек — кожата се беше опънала на скулите му, цветът й беше ужасен, под очите му имаше сенки, беше брадясал, с измачкани, мръсни дрехи, а обикновено беше стегнат и елегантен.

— Карим, какво става с теб?

Устните му помръднаха, обаче не се чу никакъв звук. Той проговори с мъка.

— Татко е екзекутиран за престъпления против исляма, аз съм заподозрян и уволнен. Може да ме арестуват всеки момент. — Той беше покрусен. — Същото очаква и повечето от приятелите ни. Полковник Джабани изчезна, беше обвинен в държавна измяна. Нали го помниш? Онзи, който поведе народа срещу Безсмъртните и едната му ръка беше откъсната…

Тя го слушаше онемяла.

— … но идва още по-лошо, скъпа Шаразад. Чичо Валик… Ануш и малките Джалал и Сетарем са убити при опит да избягат в Ирак с граждански хеликоптер 212…

Сърцето й сякаш спря от злокобно предчувствие.

— … Засекли са ги и са ги свалили близо до иракската граница. Днес бях в щаба и докато чаках комитетът да ме разпита, се получи телекс от нашата база в Абадан. Тези комитетски негодници са неграмотни, затова ме помолиха да прочета текста, без да знаят, че съм роднина с Валик. На телекса имаше надпис „секретно“ и в него се казваше, че предателите генерал Валик и генерал Селади били идентифицирани в останките от хеликоптера по картите им за самоличност заедно с останалите… и една жена с две деца… и искат от нас да проверим чия е машината, защото се предполага, че има една отвлечена от компанията на Том, ЕР-НВС…

Тя припадна.

Когато се свести, видя, че Джари държи на челото й мокра студена кърпа, а останалите слуги напрегнато са се скупчили около нея. Зад тях беше Карим, на побледнялото му лице беше изписано неудобство и извинение. В главата й нахлу това, което й беше казал, също и думите на Ерики и странният вид на Томи. Трите неща изведнъж се смесиха и започна да я обхваща нова вълна на ужас.

— Дойде… дойде ли вече негово превъзходителство Мешанг? — попита тя отпаднало.

— Още не е, принцесо. Нека да ви помогна да си легнете, ще се почувствувате по-…

— Аз съм… не, благодаря ти, Джари, чувствам се… добре. Моля те, остави ни сами.

— Но, принцесо…

— Оставете ни сами!

Слугите се подчиниха. Карим беше изпълнен с мъка.

— Моля те, прости ми, скъпа Шаразад, не трябваше да те тревожа с всичките тези проблеми, но аз… едва тази сутрин разбрах… за татко. Извинявай, Шаразад, не е твоя работа да се тревожиш за…

— Карим, чуй ме, моля те — прекъсна го тя с нарастващо отчаяние. — В никакъв случай не споменавай пред Мешанг за чичо Валик, нито пред другите, поне засега, моля те, поне засега! Не казвай нищо за Валик!

— Но защо?

— Защото… защото…

„О, Господи Боже мой, какво става с мен? — искаше й се да извика. — Сигурна съм, че Томи е пилотирал НВС, о, Боже, дано да не е така, но когато попитах Ерики колко време ще отсъства той, финландецът ми отговори: «Не се тревожи, Томи има чартърен полет до Бандар-е Делам с НВС за резервни части — ще отсъства не повече от ден-два.» А нали Бандар-е Делам е близо до Абадан, който е на границата? Нали късно същата вечер дойде чичо Валик да се види с Томи, такова късно посещение може да се обясни само с неотложността на проблема, а след като той си тръгна, Томи гледаше с нещастен вид в камината? И нали промърмори: «Членовете на фамилията трябва да си помагат един на друг»? О, Боже, помогни ми…“

— Кажи, Шаразад, кажи какво има?

„Не смея, Карим, макар че бих ти доверила живота си. Трябва да пазя Томи… Ако Мешанг разбере, свършено е с двама ни, с всичко! Той ще го издаде, няма повече да рискува… или ще го обвини в престъпления против Аллах! Не мога да се противопоставя на семейството, Мешанг ще ме принуди да се разведа. Аллах, помогни ми, какво да правя? Без Томи ще… ще умра, знам, че ще умра, аз ще… какво каза той, че ще прехвърля един хеликоптер по море? С ферибот до Ал Шаргаз? За там ли беше, или за Нигерия? Не смея да ти разправя, Карим, не смея…“

Но като отвори очи и видя огромната му тревога, устата й се отвори сама и Шаразад изтърси всичко, което не се осмеляваше да му каже.

— Но това не е възможно — заекна той. — Просто е невъзможно, няма останали живи, не може той да е пилотирал.

— Той е бил, сигурна съм, абсолютно съм сигурна. О, Карим, какво да правя? Моля те, помогни ми, умолявам те, помогни мииии!

Сълзите рукнаха от очите й. Той я прегърна, опита се да я успокои.

— Моля те, не казвай на Мешанг, моля те, помогни ми, ако моят Томи… ще умра…

— Но Мешанг не може да не научи. Той е длъжен да знае.

— Моля те, помогни ми. Сигурно можеш да измислиш нещо…

Вратата се отвори и в стаята нахълта Мешанг, последван от Джари.

— Шаразад, скъпа, Джари каза, че си припаднала, какво е станало, добре ли си сега? Карим, ти как си? — Мешанг млъкна, изненадан от вида му. — Какво се е случило, за Бога?

В напрегнатата тишина Шаразад хвана устата си с ръка, ужасена, че пак ще изтърси всичко. Видя, че Карим се колебае. Тишината стана още по-непоносима и тогава тя чу той да казва припряно:

— Нося ужасни новини. Първо… за баща ми. Екзекутиран е за… за престъпления против исляма…

Мешанг избухна:

— Това не е възможно! Героят от Дофар? Имаш някаква грешка!

— Не беше възможно да се случи и с Негово превъзходителство Яред Бакраван, но ето че той е мъртъв и татко е убит като него, а има и още новини, и то лоши…

Шаразад безпомощно се разплака, Зара я прегърна, а Карим я съжали и реши, че други ще трябва да съобщят за Валик и семейството му.

— Иншаллах — изрече той, ненавиждайки това опрощаващо извинение, защото не можеше повече да го приема за тези богохулни престъпления, извършени от хора в името на Аллах. Нали те не можеха да знаят дали са прави. „Аятолахът наистина е дар от Аллах. Ние просто трябва да го следваме, за да прочистим исляма от тези вонящи богохулници — мислеше си той. — След смъртта им Аллах ще ги заклейми, а ние трябва да ги накажем със смърт.“

— Новината, която нося, е много лоша. Аз съм под подозрение, също и приятелите ми, военновъздушните сили ще бъдат изправени на съд. Необмислено разправих всичко това на Шаразад… Трябваше да го кажа на теб, Мешанг, но така стана, че без да съобразя, й съобщих новината и тя припадна. Много се извинявам, ще си тръгвам, не мога да остана, трябва да… да се прибирам. Просто дойдох ей така, имах нужда да споделя с някого.

В офиса на Макайвър: 10,20 вечерта.

Макайвър беше сам в панорамната надстройка, разположил се в скърцащото кресло, с крака на бюрото. Четеше. Светлината беше добра и стаята — топла благодарение на генератора, с който разполагаха. Телексът и радиостанцията бяха включени. Беше късно, но нямаше смисъл да се прибира вкъщи, там беше студено и влажно, а и Джени я нямаше. Вдигна очи от книгата. По външната стълба се чуха бързи стъпки. Последва нервно почукване.

— Кой е?

— Капитан Макайвър, аз съм, капитан Пешади. Карим Пешади.

Изненадан, Дънкан отключи вратата. Познаваше добре младежа — курсант в школата им и любим братовчед на Шаразад. Подаде му ръка и се направи, че не забелязва лошия му външен вид.

— Влез, Карим, какво мога да направя за теб? Ужасно съжалявам за арестуването на баща ти.

— Преди два дни са го екзекутирали.

— О, Боже!

— Да, не идвам с приятни новини.

Карим припряно затвори вратата и каза тихо:

— Извинявайте, но трябва да бързам, закъснял съм с часове за прибиране, идвам направо от Шаразад. Отбих се у вас, но капитан Петикин каза, че сте тук. Тази вечер се запознах с един секретен телекс от нашата база в Абадан.

Той му предаде съдържанието на съобщението. Макайвър беше потресен, но се опита да не се издаде.

— Съобщи ли за това на капитан Петикин?

— Не, не, реших, че трябва да съобщя само на вас.

— Доколкото на нас ни е известно, НВС е бил отвлечен. Не е замесен никой от нашите пилоти…

— Тук съм неофициално, минах просто да ви кажа, защото Том го няма. Не знаех какво друго да направя. Видях се тази вечер с Шаразад и почти случайно научих за Том.

Той повтори пред Макайвър това, което му беше разказала Шаразад.

— Как може Том да е жив, а те да са мъртви?

Макайвър отново усети болката в гърдите си.

— Тя просто се е объркала.

— В името на Аллах, кажете ми истината! Вие я знаете! Том трябва да ви е казал, можете да ми имате пълно доверие — възкликна невъздържано младежът. Почти не беше на себе си от тревога. — Повярвайте ми. Възможно е да ви помогна. Том го заплашва голяма опасност, а също и Шаразад и семействата на всички ни! Трябва да ми имате доверие! Как се е измъкнал Том?

Макайвър почувствува как се затяга примката около всички — Локхарт, Петикин и него. „Не се паникьосвай — заповяда си той, — бъди предпазлив. Нищо няма да признаваш. Да не си посмял.“

— Доколкото на мен ми е известно, Том изобщо не се е приближавал до НВС.

— Лъжец! — изплю гневно младежът това, което му се въртеше в главата през целия път дотук, в блъсканицата в автобуса, след това пак пеша в студа и снега, обзет от ужаса, че тепърва трябва да се яви на разпит пред комитета.

— Вие трябва да сте подписали разрешението за излитане, ако не — тогава Петикин, и в него сигурно фигурира името на Том. Познавам ви много добре, нали ни набивахте в главите, че полетите трябва да са според разпорежданията, да се попълват формуляри, разрешението винаги да е подписано. Вие сте подписали, нали? Нали така? — извика той.

— Капитане, няма да ви задържам повече — отсече Макайвър.

— Вие сте не по-малко замесен от Том, не разбирате ли? Загазили сте…

— По-добре престанете. Знам, че сте отчаян, това, което стана с вашия баща, е ужасно — съчувствено изрече Макайвър. — Дълбоко и искрено съжалявам за всичко.

В помещението настъпи тежка тишина, нарушавана само от съскането на радиостанцията и шума на генератора, който беше над покрива. Макайвър чакаше. Карим също. И ето че младежът като че ли кимна.

— Прав сте — каза той покрусен. — От къде на къде, ще ми се доверявате? На нас отдавна не ни се доверяват. Нашият свят се превърна в земен ад заради шаха. Ние му имахме доверие, но той ни предаде на фалшиви съюзници, запуши устата на нашите генерали, избяга и ни остави в блатото, предаде ни на молли измамници. Кълна ви се в Бога, че можете да ми имате доверие, но има ли смисъл това за вас или някого другиго? Никой вече не ни вярва. — Физиономията му се изкриви. — Сигурно и Аллах ни е изоставил.

От радиостанцията в другото помещение се чу леко пращене, вероятно статично електричество от някоя буря.

— Можете ли да се свържете със Загрос? Шаразад каза, че Том тази сутрин е заминал за там.

— Опитах се преди известно време, но не отговарят — увери го Макайвър. — През този период на годината връзката е почти невъзможна, но научих, че са пристигнали безпрепятствено. Препредадоха ни съобщение от базата ни в Ковис непосредствено след пладне.

— Най-добре… най-добре разправете всичко на Том. Накарайте го да изчезне — глухо каза Карим. — Вас Господ ви закриля, всичките можете да си заминете.

Отчаянието му надделя, по бузите му потекоха сълзи.

— Ех, младо момче… — въздъхна Макайвър и съчувствено го прегърна през раменете. Спомни си за младостта и собствения си син в стабилната Англия, с непоклатимо британско поданство, лекар, който нямаше нищо общо с авиацията и живееше на твърда земя, в безопасност… О, Господи, та кой, по дяволите, днес е в безопасност?

След малко усети, че младежът се поуспокои. За да му запази достойнството, той се отдръпна, надникна в кухненския бокс и простичко предложи:

— Току-що мислех да пия един чай. Да ти налея ли и на теб?

— Бих… бих пил вода и след това си тръгвам, благодаря ви.

Макайвър моментално отиде да му налее. „Бедното момче — мислеше си той, — такава ужасна смърт да сполети баща му, а той беше такъв хубав човек, хладнокръвен, твърд, но честен и лоялен й никога не залиташе настрана. Това е ужасно, о, Боже, щом са застреляли него, ще убият всеки, когото поискат. Все едно, рано или късно всички ще умрем.“

— Заповядай — подаде той чашата на Карим, усещайки, че му се гади.

Младежът я взе смутен, че си беше изпуснал нервите пред един чужденец.

— Благодаря ви. Лека нощ.

Забеляза, че Макайвър гледа някак особено.

— Какво има?

— Внезапно ми хрумна една идея, Карим. Можеш ли да проникнеш в кулата на Дошан Тапе?

— Не знам. Защо?

— Ако можеш, без никой да знае какво искаш, вероятно ще успееш да измъкнеш разрешението за полет на НВС. То трябва да е в дневника за излитанията, ако него ден са водили такъв. Тогава ще можем да разберем кой го е пилотирал. Какво ще кажеш?

— Добре, но каква полза? — Карим се взираше в сбръчканото му лице с белезникави очи. — Нали са били включени автоматичните магнетофони?

— Може и да не са били. Там се е водило сражение и действията им вероятно не са били съвсем целесъобразни. На нас ни е известно, че този, който е излетял с НВС, не е имал устно разрешение за полет от кулата. Той просто се е измъкнал. А възможно е в цялата бъркотия да не са записали никакви разрешения за полети. — Обнадеждеността на Макайвър нарасна и той продължи да развива мисълта си. — Може да се разбере само от дневника за излитанията. Не е ли така?

Карим се опитваше да прозре накъде бие Макайвър.

— И ако там пише, че пилотът е Том Локхарт?

— Не виждам как би могло да е така, защото тогава трябваше да има моя подпис, а в такъв случай, извинявай, това ще означава, че е фалшив.

На Макайвър му беше противно да лъже, набързо скалъпената му версия започваше да губи тежестта си с всяка измината минута.

— Единственото разрешително, което съм подписвал, беше за Ногър Лейн, за да докара резервни части в Бандар-е Делам, но го анулирах, преди да излети. Те не бяха важни и ако аритметиката ми е вярна, точно по това време е бил отвлечен НВС.

— Разрешението за излитане ли е единственото доказателство?

— Това само Господ знае. Ако в разрешението е посочен Том Локхарт и то е подписано от мен, значи е фалшификат. И може да направи сума ти бели. Затова трябва да изчезне. Нали?

Карим бавно поклати глава: вече си представяше как отива в кулата, минава покрай охраната — дали ще има такава? — намира дневника, съответната страница и вижда… човек от Зелените ленти на вратата и го убива, грабва дневника и се измъква също така безшумно и потайно, както е влязъл, отива при аятолаха, разправя му за чудовищното престъпление, извършено спрямо баща му, а той го слуша с мъдро разбиране, защото не е като кучетата-убийци, и веднага заповядва да бъде отмъстено в името на Аллах. После отива при Мешанг и му казва, че фамилията е спасена, и което е още по-важно, Шаразад, която безумно обича и желае, а това е невъзможно в земния живот, защото са първи братовчеди и Коранът не разрешава, също е спасена.

— Разрешението не бива да го има — съгласи се той уморено и се изправи. — Ще се опитам. Да, ще се опитам. Какво се случи с Том?

Зад гърба на Макайвър се разтрака телексът. И двамата подскочиха. Макайвър отново насочи вниманието си към Карим.

— Най-добре е да го попиташ, когато го видиш. Не е ли така? Говори с Том лично.

— Салаам.

Стиснаха си ръцете, Карим си тръгна и Макайвър заключи вратата. Телексът беше от Джени от Ал Шаргаз и гласеше: „Здравей Дете номер едно. Говорих надълго и нашироко с Китайчето, което пристига утре вечер, понеделник, и във вторник ще лети за Техеран със 125. Казва, че е абсолютно необходимо да се срещнете за разговор на летището. Тук всичко е уредено за ремонта на машините 212 и бързото им връщане. Чакам потвърждение. Говорих с Англия, децата са добре. Тук прекарвам чудесно, шаря из града, щастлива съм, че те няма, а ти защо не си щастлив? Макалистър.“

Това беше моминското й име и тя го използваше, когато съвсем, й беше писнало от него.

— Милата Джени — изрече той на глас и мисълта за нея го накара да се почувствува по-добре. Радваше се, че тя е в безопасност и извън тази бъркотия, че се е обадила на децата, това беше хубаво за нея. Милата Джени. Препрочете телекса. Защо Анди така неотложно иска среща с него? „Скоро ще разбера. Добре, че поне имаме връзка чрез Ал Шаргаз.“ Седна на секретарския стол и започна да отпечатва потвърждението.

На свечеряване беше получил телекс от Абърдийн, но беше нечетлив. Разбираше се само подписът: Гавалан. Веднага поиска да го повторят и още не беше получил отговор. Тази вечер и радиовръзката беше лоша. Носеха се съобщения за големи снежни бури в планините, а „ББС Уърлд Сървис“, която се чуваше по-лошо от всякога, съобщи за големи урагани из цяла Европа и източното крайбрежие на Америка и за тежки наводнения в Бразилия. Всичките новини бяха лоши: в Англия продължаваха стачките, във Виетнам се водеха тежки сражения между китайската и виетнамската армия, родезийски пътнически самолет бил свален при приземяването му от партизани, очаква се Картър да въведе режим за бензина, Съветският съюз изпитва междуконтинентална ракета с обхват на действие три хиляди километра, а в Иран „председателят на ООП Ясер Арафат беше изключително сърдечно посрещнат и приветстван от аятолах Хомейни, двамата лидери се прегърнаха пред всички и ООП се настани в сградата на дипломатическата мисия на Израел в Техеран. Съобщава се, че са екзекутирани още четирима генерали. В Азербайджан продължават тежките сражения между привърженици и противници на Хомейни, министър-председателят Базарган разпореди да се закрият две радарни подслушвателни станции на САЩ на иранско-съветската граница и е уговорил среща между съветския посланик и аятолах Хомейни в близките дни, за да бъдат обсъдени съществуващите различия между двете страни…“

Потиснат, Макайвър изключи, приемника, защото усилието да чуе новините сред пращенето увеличи главоболието му. Цял ден не му минаваше. Беше започнало след срещата му тази сутрин с министър Али Киа. Той прие боновете за швейцарската банка като „лицензни такси“ за заминаването на три хеликоптера 212, както и за кацания и излитания на 125. Обеща да провери и за експулсиранията от Загрос. „Междувременно предайте на комитета в Загрос, че заповедта им се обезсилва от моето министерство поради предстоящо разследване на случая.“

„Това е такъв късмет, особено когато са ти опрели дулото в главата! — мислеше си той. — Как ли се оправят сега Ерики и Ногър?“ Следобед беше пристигнал телекс, препредаден от РВД в Табриз, от „Иран Тимбър“, който гласеше следното: „Капитаните Йоконен и Лейн са извикани тук за спешна работа в продължение на три дни. Чартърът при приетите условия. Благодарности.“ Обичайна заявка, подписана от районния мениджър. „За Ногър е по-добре, отколкото да си седи на задника — беше си помислил Макайвър. — Но бащата на Азадех — защо ли е искал да я види?“

Точно в седем и тридесет започна да предава Ковис, но звукът беше много лош. Фреди Еър съобщаваше, че Старк се е завърнал невредим.

— Слава на Бога!

— Повторете пак… не ви чу… кап… …вър.

— Повтарям. — Той говореше бавно и внимателно. — Кажете на Старк, че завръщането му е голяма радост за мен. Той добре ли е?

— … тан Старк… …говорил на въпро… тета…

— Повторете, Ковис.

— Повтарям, капи… …арк отгово… …просите на… тета…

— Не се чувате. Опитайте отново в девет часа или най-добре в единадесет, аз ще съм тук до късно.

— Прието… по-късно… около… надесет довечера?

— Да. Около единадесет довечера.

— Капи… …харт и Жан-Люк пристигат… Загрос… невредими…

Вече нищо не можеше да се разбере. Разположи се и зачака. Поспа известно време, след това почете малко и сега пак седеше при телекса. Погледна часовника си — беше десет и половина.

— Да предам потвърждението и ще се обадя в Ковис — каза той на глас. Внимателно завърши набирането на текста до съпругата си, като добави заради спокойствието на Мануела, че всичко в Ковис е наред — ами така е, след като Старк се е върнал и е окей, също и момчетата.

Вкара перфорираната лента в предавателя, изчука номера на Ал Шаргаз, изчака безкрайно много потвърждението за връзка и натисна бутона за предаване. Лентата премина с тракане през зъбците. Отново дълго чакане, докато получи кода „прието“ на Ал Шаргаз.

— Добре. — Стана и се протегна. В чекмеджето на бюрото бяха хапчетата му и той си взе второто за деня.

— Гадно кръвно налягане! — измърмори Макайвър. При последния преглед беше сто и шестдесет на сто и петнадесет. Хапчетата го свалиха на приличното сто тридесет и пет на осемдесет и пет: „Обаче виж какво, Мак, това съвсем не означава, че можеш да си поркаш уиски, вино, да се тъпчеш с яйца и сметана — холестеринът ти е…“

— Какво ти уиски и сметана бе, докторе? Че тук е Иран…

Спомни си в какво настроение беше, когато Джени го попита:

— Колко ти беше?

— Идеално — отговори й той. — По-добро от предишния път и си гледай работата!

„Да има да взима, че ще му слушам докторските приказки. Я да му ударя едно голямо уиски със сода и лед, а после и още едно.“ Обикновено в сейфа имаше бутилка, а в хладилника — сода и лед. Но сега нямаше нищо. Направи си чаша чай. „Ами Карим и НВС? За това ще мисля по-късно.“ Беше вече единадесет.

— Ковис, тук Техеран, чувате ли ме? — търпеливо повтаряше повикванията си той и накрая спря. След четвърт час опита отново. Никаква връзка.

— Изглежда, че е от бурята — търпението му се изчерпа. — Дявол да го вземе, ще се опитам вкъщи.

Облече дебелото си палто и се изкачи по спираловидната стълба на покрива, за да провери нивото на горивото в генератора. Нощта беше непрогледно тъмна, почти не се чуваха престрелки, снегът убиваше всякакви звуци. Не виждаше никаква светлинка. Продължаваше да вали и от свечеряване досега беше натрупал десет сантиметра сняг. Той избърса снежинките от лицето си и освети с фенерчето измервателния прибор. Нивото на горивото беше добро, но до няколко дни трябваше да намерят начин да доставят още. Още една проклета грижа. Ами НВС? Ако Карим успее да вземе дневника и да го унищожат, доказателството ще изчезне, нали така? Да, но Исфахан? Нали там са заредили?

Потънал в размишленията си, той се върна долу, заключи офиса и като си осветяваше пътя с фенерчето, извървя по стълбите петте етажа до улицата. Не чу как телексът отново затрака.

Отиде в гаража и отключи колата си. Сърцето му подскочи, когато видя, че към него се приближава някой. САВАК и НВС беше първото, което му просветна. Едва не изтърва фенерчето, но слава Богу, човекът беше Армстронг, облечен в тъмен шлифер и шапка.

— Извинявай, капитан Макайвър, не исках да те изплаша.

— Е да, ама ми изкара акъла — отговори той ядосано, с разтуптяно сърце. — Защо, по дяволите, не се представи или не дойде горе в офиса, вместо да се криеш в сенките като злодей?

— Можеха да ти дойдат още посетители. Видях, че един излиза, затова реших да те изчакам тук. Извинявай. Моля те, изгаси фенерчето.

Макайвър сърдито го послуша. Не можеше да си спомни да са се срещали, след като Гавалан ги беше запознал. Това, че беше от специалния отдел на Централната разузнавателна служба на Англия, изобщо не намаляваше неприязънта му към него.

— Къде беше, по дяволите? Очаквахме те на летището, но ти не се появи.

— Вярно е, извинявай. Кога се връща 125 в Техеран?

— Вторник, ако е рекъл Господ. Защо?

— В колко часа приблизително?

— По обед, защо?

— Отлично. Това ме устройва. Трябва да отлетим за Табриз с един мой приятел, може ли да го чартираме?

— Няма да стане. Няма да ми дадат разрешение за полет. А кой е приятелят ти?

— Гарантирам ти разрешението. Извинявай, капитане, обаче е много важно.

— Чух, че в Табриз се водят тежки сражения. Съобщиха го по новините тази вечер. Съжалявам, но не мога да разреша такъв полет, това би било необоснован риск за екипажа.

— На господин Толбът ще му е много приятно да се присъедини към молбата ми — продължи да го убеждава Армстронг със същия тих и търпелив глас.

— Не. Съжалявам — Макайвър понечи да се обърне, но се закова на място от злокобните думи, които чу.

— Преди да си тръгнеш, защо да не те попитам какво стана с НВС, Локхарт, съдружника ти Валик и неговото семейство?

Макайвър замръзна от ужас. Виждаше само изсеченото лице, стиснатите устни и очите, в които се отразяваше светлината на фенерчето.

— Не… не те разбирам.

Армстронг извади от джоба си къс хартия и му го показа. Макайвър го освети с фенерчето. Беше фотокопие от вписване в дневника за разрешения за полети. Почеркът беше четлив: „ЕР НВС има разрешение за 0620 за чартърен полет до Бандар-е Делам, доставка на резервни части, пилот капитан Т. Локхарт, разрешил полета капитан Макайвър.“ На долната половина на листа имаше фотокопие на действителното разрешение, подписано от него, като името на капитан Н. Лейн беше зачеркнато, отгоре беше написано „болен“, и на негово място беше вписан Локхарт.

— Заповядай, подарявам ти го.

— Откъде си го взел?

— Когато 125 навлезе във въздушното пространство на Техеран, обади се по радиото на капитан Хог, че има да изпълнява незабавно чартърен полет до Табриз. Ние ще осигурим разрешението навреме.

— Не, няма да…

— Ако не уредиш всичко с готовност, а това трябва да си остане между нас — Армстронг беше толкова категоричен, че Макайвър изтръпна, — оригиналът на този документ отива в САВАК, преименуван на САВАМА.

— Но това е шантаж!

— Това е бартерна сделка — отвърна му Армстронг, пъхна хартията в ръката му и понечи да си тръгне.

— Чакай! Къде е оригиналът?

— Все още не е в техните ръце.

— Ако… ако направя това, което искаш, ще го получа, нали?

— Шегуваш се! Разбира се, че нищо няма да получиш.

— Но това не е почтено — това е страшно непочтено!

Армстронг се върна, надвеси се над него. Лицето му беше като маска.

— Естествено, че не е почтено. Ако си получиш документа, ще ми се изплъзнеш — и ти, и всичките. А докато той съществува, ще правиш това, което се иска от теб, нали така?

— Ти си една мръсна гад!

— А ти — глупак, който трябва да внимава за кръвното си налягане.

Макайвър хлъцна.

— Откъде знаеш?

— Ще се шашнеш, ако разбереш колко много знам за теб, Дженевра Макалистър, Андрю Гавалан, „Ноубъл Хаус“ и куп други неща, които още не съм пуснал в употреба. — Гласът на Армстронг беше станал по-рязък, умората и напрежението бяха намалили самоконтрола му. — Не ти ли влиза в тъпия мозък, че съществува голяма вероятност съветските танкове и авиация да се разположат постоянно от тази страна на Ормузкия проток и Иран да се превърне в провинция на СССР? Омръзна ми да си играя на шикалки с вас — прави каквото ти казвам, без да възразяваш, ако не — всичките ще ви накисна.

Вторник

20 февруари 1979 г.

39

Табриз: 5,12 сутринта.

Рос внезапно се събуди в малката барака на края на имението. Лежеше неподвижно, дишаше равномерно, но беше нащрек. Като че ли нямаше нищо необичайно — малко помещение, в което щъкат насекоми. Видя през прозореца, че още е тъмно и небето е облачно. Срещу него на нара спеше Гуенг, свит на кълбо, дишаше спокойно. И двамата си бяха легнали с дрехите, защото беше студено. Рос безшумно отиде до прозореца и се вгледа в тъмнината. Пак нищо. И тогава чу Гуенг да пошепва в ухото му:

— Какво става, сахиб?

— Не знам. Май всичко е наред.

Гуенг го сръга и посочи навън. На стола пред вратата нямаше пазач.

— Може да е отишъл да пикае.

Винаги ги пазеше поне един човек. Денонощно. Снощи бяха двама и Рос направи чучело в леглото си, остави Гуенг да им отвлича вниманието, измъкна се през задното прозорче и отиде да се види с Ерики и Азадех. На връщане едва не се спъна в пазачите, но те бяха сънливи и разсеяни, така че успя да ги заобиколи.

— Погледни през задното прозорче — прошепна Рос.

Продължиха да наблюдават и чакат. „След около час ще се развидели“ — помисли си Рос.

— Сахиб, сигурно е бил планинският дух — каза Гуенг тихичко.

На Покрива на света съществуваше суеверие, че нощем духове посещават леглата на спящите мъже, жени и деца с добри или лоши цели, а сънищата са историите, които те нашепват. Дребният непалец продължаваше да се оглежда и ослушва в мрака.

— Струва ми се, че ще е добре да се занимаем с духовете.

Той се върна при леглото, обу ботушите, извади изпод възглавницата си талисмана и го сложи в джоба на униформата, а отгоре се предреши с номадска роба и чалма. Провери гранатите и карабината и намести на гърба си раницата с амуниции и продукти. Кукрито му беше винаги подръка, смазваше го и го почистваше всяка вечер преди лягане.

Рос също беше готов. „Но за какво? — запита се той. — Няма пет минути, откакто си буден и стоиш с ръка върху ножа и с пръст на спусъка, но за какво? Ако Абдула имаше лоши намерения, щеше да ни вземе оръжието или поне да се опита.“

Вчера следобед бяха чули да излита 206 и малко след това Абдула хан ги бе посетил.

— Капитане, закъснях, обаче положението е още по-лошо отпреди. Нашите съветски приятели са определили висока цена за главите ви — пошегува се той. — Толкова голяма, че и аз бих се изкушил.

— Да се надяваме, че това няма да стане, сър. Още колко трябва да чакаме?

— Не повече от няколко дни. На руснаците много им се иска да ви пипнат. За втори път ме молят да им помогна да ви заловят. Но не се безпокойте. Убеден съм, че съдбата на Иран е във ваши ръце.

Предишната вечер Ерики бе потвърдил, че е обявена награда за главите им: „Днес бях близо до Сабалан, за да ликвидираме още една радарна станция. Някои от работниците помислиха, че съм руснак — сред живеещите край границата има много, които говорят руски. Та те ми казаха, че се надяват да хванат високия британски диверсант и помощника му. Наградата е пет коня, пет камили и петдесет овце. Това е цяло състояние и ако разберат за вас дори чак тук, на север, обзалагам се, че ще ви потърсят.“

— Имаше ли руснаци, които да ви контролират?

— Само Цимтарга, но той отговаря за мен и за хеликоптера. Този, който говореше руски, непрекъснато ме питаше кога ще нахлуем през границата.

— Господи — имат ли някакви основания за това?

— Съмнявам се, просто слухове. Хората тук живеят от тях. Отговорих му: „Никога“, но той ми се присмя й каза, че знае за огромния брой „наши“ танкове и за армията, която чака, даже ги е видял. Не говоря фарси, затова не знам дали не е внедрен от КГБ, преоблечен като номад.

— А това, което превозваш? Нещо важно ли е?

— Нямам представа. Компютри, много черни кутии и документи. Държат ме настрана, но техниката не се разглобява от специалист, просто изскубват и прерязват кабелите и ги трупат безразборно. Работниците търсят само цигари.

Обсъждаха евентуалното бягство. Не можаха да съставят никакъв план, имаше твърде много непредвидими неща.

— Не знам още колко време ще искат да летя — каза Ерики. — Този негодник Цимтарга спомена, че министър-председателят Базарган наредил на янките да напуснат два обекта, намиращи се далече на изток, до Турция. Те са им последните там. Заповядал незабавно да се евакуират и да оставят оборудването. Предполага се, че утре ще летим за там.

— Днес ти ли беше с 206?

— Не. Ногър Лейн, един от нашите пилоти. Дойде тук с нас, за да върне 206 в Техеран. Мениджърът на нашата база ми каза, че се възложили допълнително на Ногър да разузнае положението в няколко места, където се водят сражения. Когато не се обадим на Макайвър, той ще се уплаши и ще изпрати да ни търсят. Това би могло да бъде още един шанс за нас. А вие?

— Може би ще успеем да се измъкнем. Започва да ме стяга шапката в тази малка барака. Ако изчезнем, ще се насочим към вашата база и ще се скрием в гората. В такъв случай ще се свържем с вас, но не ви гарантирам. Съгласен ли си?

— Да, но не се доверявайте на никого в базата, освен на нашите двама механици Дибъл и Арбъри.

— Мога ли да направя нещо за вас?

— Бихте ли ми оставили една граната?

— Разбира се. Знаете ли как се борави с нея?

— Не, но знам как действува.

— Добре. Ето, вземете. Издърпвате щифта, броите до три и хвърляте. Искате ли пистолет?

— Не, не, благодаря. Нали имам нож. Гранатата обаче може да свърши добра работа.

— Внимавайте, защото те правят бели. Време е да тръгвам. Желая ви успех.

Докато говореше, Рос гледаше Азадех и се възхищаваше на красотата й. Ясно съзнаваше, че любовта им вече е обречена, отнесена от вятъра и звъна на камбаните, които бяха част от Високите планини. Учудваше се защо не отговаря на писмата му, а след това му съобщиха от училището, че си е заминала. Когато се видяха за последен път, тя му каза:

— Това, което стана между нас, може да не се повтори, Джони Светлите очи.

— Знам. Ако не се повтори, поне ще умра щастлив, защото съм познал истинската любов. Обичам те, Азадех.

Последна целувка. Когато влакът й потегли, той дълго, дълго маха с ръка, докато тя изчезна от погледа му. Завинаги. „Сигурно и двамата сме знаели, че ще е така — мислеше си той в тъмната барака, докато се опитваше да реши какво да правят: да чакат ли, да спят ли, или да изчезнат. — Може би ханът е прав и ние сме в безопасност тук, поне за момента. Няма причини да не му вярваме. Виен Розмънт не беше глупак и каза да му се доверим…“

— Сахиб!

Той също чу прокрадващи се стъпки. И двамата се скриха, доволни, че най-сетне е дошло време за решителни действия. Вратата тихо се отвори. На прага застана призрачен планински дух, който се взираше в тъмнината в бараката — само силует и неясно очертано лице. Рос изумен разпозна Азадех, чадорът й я сливаше с тъмнината, лицето й беше подпухнало от плач.

— Джони? — прошепна тя напрегнато.

Рос не помръдна, взел на мушка очакваните неприятели.

— Азадех, ела тук, до вратата — отговори й той шепнешком, така че само тя да го чуе.

— Тръгвайте бързо след мен. И двамата сте в опасност! Хайде! — И тя изскочи в мрака.

Рос видя, че Гуенг клати колебливо глава, и се зачуди какво да прави. После реши да тръгват. Плъзна се през прага и хукна след нея под слабата лунна светлина. Гуенг го следваше на зигзаг, за да го прикрива. Азадех ги чакаше при близките дървета. Преди да стигне до нея, тя му даде знак да я следва и безпогрешно ги поведе през овощната градина зад някакви стопански постройки. Снегът заглушаваше стъпките им, но оставаха следи. Беше на десет крачки след нея и внимателно се оглеждаше — чудеше се къде е опасността, защо е плакала и къде е Ерики.

Облаците си играеха на гоненица с луната и почти напълно я скриваха. Щом тя се покажеше, Азадех спираше, махваше му с ръка и той да направи същото и да чака, след това отново тръгваше, като използваше прикритието на дърветата. Рос се чудеше къде се е научила на това, но си спомни за Ерики с големия нож, за финландците и страната им — земя на езера, гори, планини и планински духове. „Внимавай, глупако, после ще се отплесваш, не сега, когато е в опасност животът на всички! Внимавай!“

Очите му шареха в очакване на бедата, искаше му се да настъпи развръзката. Скоро стигнаха зида. Беше три метра висок, направен от дялан камък и между него и дърветата имаше широка празна ивица. Азадех отново направи знак да спре и да се прикрие и се отправи към откритото пространство, сякаш търсеше определено място. Намери го лесно и му махна с ръка. Преди да стигне до нея, тя вече се катереше, краката й лесно намираха издатините и фугите, някои от които бяха естествени, а други — умело направени, за да може човек лесно да се прехвърли оттатък. Луната надникна между облаците и той се почувствува уязвим. Закатери се по-бързо. Когато се изкачи на зида, тя вече се спускаше от другата страна. Той се свлече, напипа няколко опори за краката си, приведе се и зачака Гуенг. Напрежението му растеше. Най-после видя, че другарят му благополучно се катери по зида.

Спускането беше по-трудно, той се плъзна и падна от метър и половина височина, изруга и се помъчи да се ориентира. Азадех вече беше прекосила обиколния път и вървеше към една оголена скала на стръмния планински склон. Вляво Рос видя Табриз и пожарите близо до летището. Чуваха се далечни изстрели.

Гуенг безшумно се спусна на земята, до него, усмихна се и го подкани с ръка да вървят напред. Когато Рос стигна скалата, Азадех беше изчезнала.

— Джони! Тук съм!

Видя малката, пукнатина и се промуши през нея. Беше толкова тясно, че човек едва минаваше. Изчака Гуенг да се приближи в мрака. Усети ръката на Азадех и тя го поведе. Гуенг ги последва. Младата жена закри отвора с тежка кожена завеса. Рос посегна за фенерчето си, но преди да го извади, проблесна светлинка. Азадех бе запалила кибритена клечка, която прикриваше в шепата си. Тя коленичи и запали свещ, поставена в ниша. Рос се огледа. Завесата на входа не пропускаше светлина, пещерата беше обширна, топла и суха, в нея имаше одеяла, подът беше застлан със стари килими, а върху една каменна полица имаше чинии и прибори за хранене, до тях — няколко книги и играчки. „А, скривалище, известно от детството й“ — каза си той и я погледна. Тя продължаваше да стои на колене, обърната с гръб към него. Свали чадора и отново си беше същата Азадех.

— Заповядай — предложи й той манерката си с вода.

Тя я прие с признателност, но отбягна погледа му. Той погледна Гуенг и сякаш прочете мислите му.

— Азадех, имаш ли нещо против да изгасим свещта, нали вече виждаме къде сме? Можем да вдигнем завесата, да наблюдаваме и чуваме по-добре. Имам фенерче, ако ни потрябва.

— О, да, разбира се… разбира се. — Тя отново се взря в свещта. — Аз… о, извинявай, само за минутка…

На полицата имаше огледало, което той не беше забелязал. Тя го взе, огледа се и се ужаси от ручейчетата пот по лицето си и подпухналите си очи. Избърса чернилката, среса се и се пооправи. Хвърли последен поглед в огледалото, после духна свещта.

Гуенг отмести завесата, излезе навън и се ослуша. Стрелбата откъм града се усилваше. Сградите около летището горяха. Градът тънеше в мрак. От време на време проблясваха единствено фаровете на колите, преминаващи по улиците. Дворецът беше тъмен и тих и Гуенг не усещаше никаква опасност. Той се върна, съобщи на Рос на непалски какво беше видял и добави:

— По-добре ще е да пазя отвън. Нямаме много време, сахиб.

— Добре — съгласи се Рос. Долови безпокойство в гласа му, но не го попита нищо. Знаеше причината.

— Азадех, добре ли си? — попита я той нежно.

— Да. Сега вече съм добре. На тъмно е по-спокойно. Извинявай, че изглеждах толкова зле.

— Какво се е случило, къде е съпругът ти? — Той нарочно наблегна на тази дума и усети как Азадех се размърда в мрака.

— Ти тъкмо си тръгна снощи и дойде Цимтарга с един пазач. Наредиха на Ерики веднага да се облича и да тръгва. Цимтарга се извини, но имало промяна в плановете. А мен ме викнаха при баща ми. Преди да вляза в стаята му, дочух как заповядва да ви хванат и обезоръжат веднага след разсъмване. — Гласът й секна. — Възнамеряваше да ви извика уж да решите как да заминете утре, но по пътя да ви направят засада близо до стопанските постройки, да ви вържат и натоварят на камионетка, за да ви изпратят на север.

— Къде на север?

— В Тбилиси — отговори тя уплашено. — Не знаех какво да направя, нямаше как да ви предупредя. Мене също ме следят и ме държат настрана. Като се явих пред баща ми, той каза, че Ерики ще отсъства няколко дни, а днес той, ханът, отивал по работа в Тбилиси и… аз трябвало да замина с него. Каза… че пътуването ще продължи два-три дни, а през това време Ерики ще се върне и после ща заминем за Техеран. — Тя почти се разплака. — Толкова съм уплашена. Опасявам се, че нещо ще се случи на Ерики.

— Всичко ще е наред с Ерики — успокои я Рос, но не можеше да разбере причината за отиването в Тбилиси.

Опитваше се да се постави на мястото на хана. Припомни си думите на Виен: „Довери живота си на Абдула и не вярвай на лъжите за него.“ А ето че и Азадех твърди противоположното. Той погледна към нея, но не можеше да види лицето й. Доядя го на тъмнината, защото искаше да види очите й, надяваше се, че може да прочете нещо в тях. „Така ми се иска да ми беше разказала всичко това преди да прехвърлим зида или в бараката — мислеше си той и безпокойството му нарастваше. — Боже мой, ами пазачът?“

— Азадех, пазачът, знаеш ли какво е станало с него?

— О, да, аз… аз го подкупих, Джони, за да го няма половин час. Това беше единственият начин да се добера до вас… единственият.

— Боже Господи — измърмори той. — Имаш ли му доверие?

— О, да! Али… служи при баща ми от много години. Знам го, откакто станах на седем години и го подкупих с бижута, които ще му стигнат да изхранва семейството си години наред. Джони, страхувам се за Ерики.

— Не се безпокой, Азадех. Ерики нали каза, че сигурно ще го изпратят към Турция? — Искаше да я окуражи да я накара да се прибере. — Просто не знам как да ти се отблагодаря за това, че ни предупреди. Хайде, най-добре да си вървиш.

— О, не, не мога — възкликна тя. — Не разбираш ли, че баща ми ще ме заведе на север и вече никога няма да се върна! Той ме мрази и ще ме остави на Мжитрик, много добре го познавам.

— Ами Ерики? — попита Рос шокиран. — Не може просто така да избягаш!

— Трябва, Джони, трябва. Не смея да чакам, не смея да замина за Тбилиси. Много по-безопасно е за Ерики, ако избягам сега.

— Какво говориш? Не можеш ей така да избягаш! Та това е лудост! Ами ако Ерики се върне довечера и не те намери? Защо…

— Оставих му бележка. Имаме уговорка в случай на опасност да скрия бележка на определено място в спалнята. Знаехме какво ще направи баща ми, докато Ерики отсъства. Той ще разбере всичко. А има и още нещо. Днес около пладне баща ми ще ходи на летището, за да посрещне някакъв самолет с човек от Техеран, не знам кой е и защо идва, но си помислих, че може би ти би могъл да го убедиш да ни закарат в Техеран или ние да се промъкнем тайно на борда… или да ги принудиш насила да ни вземат…

— Да не си полудяла — ядоса се той. — Говориш глупости, Азадех. Лудост е да бягаш и да оставиш Ерики. Откъде знаеш, че нещата не са наистина така, както казва баща ти, за Бога? Твърдиш, че ханът те мрази. За Бога, ако избягаш просто така, независимо от отношението му към теб той ще побеснее. И в двата случая ще изложиш Ерики на голяма опасност.

— Как може да си толкова наивен? Не разбираш ли, че докато аз съм тук, Ерики няма никакъв шанс, абсолютно никакъв. Ако е сам, ще мисли само за себе си. Ако знае, че съм в Тбилиси, ще пристигне там и с него ще е свършено. Не разбираш ли, че аз съм примамката! За Бога, Джони, отвори си очите! Моля те, помогни ми!

Тя се разплака тихо, но това още повече засили гнева му. „Боже Господи, не можем да я вземем с нас. Нямам право на такова нещо. Това ще е убийство. Ако са истина думите й за хана, след два часа ще сме в примката му и я доживеем до залез-слънце, я не. Той вече е заложил капана. За Бога, мисли точно! Бягството на Азадех е абсолютна глупост!“

— Трябва да се върнеш. По-добре е.

Тя спря да плаче и проговори с променен глас:

— Иншаллах! Както кажеш, Джони. Но най-добре е бързо да изчезнете. Нямате много време. Накъде ще тръгнете?

— Не… не знам.

Беше доволен, че тя не може да види лицето му в тъмното. „Господи, защо заради нея?“

— Хайде да вървим, ще те придружа за всеки случай.

— Няма нужда. Ще… остана тук известно време.

Той усети, че го лъже, и нервите му се опънаха още повече.

— Трябва да вървиш. Трябва.

— Не! — опъна му се тя. — Никога няма да се върна там. Оставам. Няма да ме намери. И друг път съм се крила тук. Веднъж престоях два дни. Тук съм в безопасност. Не се безпокой за мен. Нищо няма да ми се случи. Вие вървете. Трябва да изчезвате.

Вбесен, той едва преодоля желанието си да я изхвърли от пещерата, седна и опря гръб на стената. „Не мога да я оставя, не мога да я оставя, не мога да я взема. Е, мога да я взема, но за колко време? И като я хванат, ще я обвинят, че се е съюзила с диверсантите и Бог знае още в какво, а за това не прощават на жени.“

— Когато открият бягството ни и че теб също те няма, ханът ще разбере, че ти си ни подшушнала какво да правим. Ако пък останеш тук, ще те намерят. Ханът пак ще разбере, че си се виждала с нас, и от това ще си изпатиш още повече, а също и съпругът ти. Трябва да се върнеш.

— Не, Джони. Аз съм в Божиите ръце и не ме е страх.

— За Бога, Азадех, помисли малко!

— Това правя. Аз съм в Божиите ръце, знаеш това. Колко пъти говорихме за това в швейцарските планини? Не ме е страх. Само ми остави една граната като тази, която даде на Ерики. Аллах ме закриля. А сега, моля те, тръгвайте.

Навремето наистина си бяха говорили често за Бога. Това не беше трудно на някой планински връх в Швейцария, където всичко е ясно, лесно и няма от какво да се срамуваш със своята любима, която знае Корана, чете арабски и е много близо до Безкрая, защото вярва безрезервно в исляма. Но тук, в малката пещера, всичко беше различно.

— Иншаллах — реши той. — С теб ще се върнем, а на Гуенг ще наредя да върви напред.

Той стана.

— Чакай.

Рос усети в тъмното, че тя се изправи, и усети дъха й. Ръката й докосна рамото му.

— Не, скъпи мой. — Гласът й беше като едно време. — Това ще унищожи моя Ерики, теб и войника ти. Не виждаш ли, че аз съм примамката, която ще послужи за унищожението на Ерики? Махни се и тогава той има шанс да се спаси. Докато си извън имението на баща ми, ти също можеш да се спасиш. Като видиш Ерики, ще му разправиш… всичко.

„Какво да му казвам?“ — Питаше се той. Хвана ръката й в мрака и топлината й го върна във времето, когато пак в тъмното бяха заедно. Лежаха в огромното легло, силна лятна буря блъскаше по прозорците и те брояха секундите между светкавиците и гръмотевиците, които разтърсваха планината. Понякога разстоянието между двете беше само една-две секунди. Азадех възкликваше: „Олеле, Джони, сигурно е над нас! А ако ни удари, нищо че се държим за ръце.“ „Но не е същото“ — помисли си той с тъга и поднесе ръката й до устните си.

— Сама ще му разкажеш. Ще се опитаме да се измъкнем — заедно. Готова ли си?

— Искаш да кажеш, че ще ме вземете?

— Да.

Тя се замисли и каза:

— Първо питай Гуенг.

— Той ще направи това, което му наредя.

— Да, естествено. Въпреки това, моля те, попитай го. Направи ми и тази услуга. Моля те!

Рос отиде при отвора на пещерата. Гуенг се беше облегнал отвън на скалата. Преди Рос да успее да каже нещо, непалецът тихо се обади:

— Всичко е наред, сахиб. Тук навън.

— А, значи си чул какво говорихме?

— Да, сахиб.

— Какво ще кажеш?

Гуенг се усмихна.

— Моите думи са без тежест и не влияят върху нищо. Кармата си е карма. Правя, каквото ти кажеш.

Летище „Табриз“: 12,40 на обед.

Абдула хан стоеше до блиндирания си ролс-ройс на покритата със сняг бетонова площадка близо до терминала. Беше почервенял от ярост. Наблюдаваше 125, който правеше последен завой, преди да кацне, и се молеше на Аллах да се разбие. Вчера шефът на полицията, братовчед му полковник Мазарди, му донесе телекс, препредаден в полицейското управление: „Моля, посрещнете самолет G-ELTT, ЕТА 1240 утре, вторник. Подпис: полковник Хашеми Фазир.“ Името го накара да потрепери. Такава беше и реакцията на всички, през които беше минало съобщението. Вътрешното разузнаване винаги бе стояло над закона, а полковник Хашеми Фазир беше великият инквизитор. Неговата безпощадност беше легенда дори в Иран, където това качество бе нещо общоприето и обожавано.

— Какво ли търси тук, Ваше височество? — попита Мазарди, силно уплашен.

— Ще си говорим за Азербайджан — отговори ханът, прикривайки страха си и скърцайки със зъби от резкия тон на телекса. Неочакваното и нежелано посещение напълно го извади от равновесие. — Сигурно иска да ме попита как може да ми помага. От години ми е таен приятел — лъжеше той машинално.

— Ще заповядам военни почести и комисия, за посрещането, и…

— Не ставай глупав! Полковник Фазир обича секретността. Нищо няма да правиш, няма да се приближавате до летището, просто осигурете ред и спокойствие по околните улици и… а, да, попритиснете Туде. Направо изпълнете заповедите на Хомейни за разтурването на тази организация. Изгорете централата им и арестувайте най-известните им ръководители.

„Това ще е идеален подарък, ако ми потрябва такъв — помисли си той, доволен от съобразителността си. — Нали Фазир изпитва фанатична омраза към Туде! Хвала на Аллах, че Пьотър Олег даде съгласието си.“

След това отпрати Мазарди, наруга всички наоколо и разкара и тях. Какво ли искаше от него този кучи син Фазир?

През изминалите години се бяха срещали няколко пъти и бяха обменяли взаимноизгодна информация. Но полковник Хашеми Фазир беше от тези, които вярваха, че единственото спасение на Иран е централизирано правителство, управлявано от Техеран, а племенните вождове са архаизъм и опасност за държавата. Освен това Фазир беше техеранец и бе в състояние да разкрие твърде много тайни, които биха могли да се използват срещу него. Аллах да ги убие всички техеранци и да ги прати в пъкъла! И Азадех с проклетия й съпруг!

„Азадех! Аз ли наистина заченах това изчадие? Не е възможно. Някой трябва да е… Аллах да ми прости подозренията към любимата ми Наптала! Азадех е обладана от сатаната. Но няма да ми избяга, кълна се, че ще я замъкна в Тбилиси и ще я оставя на Пьотър…“

В ушите му отново зашумя нахлулата кръв и той пак усети остра болка в гърдите. „Успокой се — говореше си той. — Не мисли сега за нея, по-късно ще й отмъстиш. Спри се, иначе ще се убиеш! Спри се, забрави я засега мисли за Фазир, хитростта ще ти трябва, за да се справиш с него. Тя няма да ти избяга.“

Когато на разсъмване при него се втурнаха ужасените пазачи, за да му съобщят, че задържаните са изчезнали, и почти веднага се разбра, че я няма и Азадех, яростта му беше неудържима. Незабавно изпрати хора да претърсят скривалището й в скалите, за което знаеше от много години, и им нареди да не се връщат без нея или без саботьорите. Заповяда да отрежат носа на нощния пазач, а останалите бяха бити и вкарани в тъмницата по обвинение в конспирация. Набиха жените им с камшици. Най-сетне той се понесе към летището, като остави обитателите на двореца в ужас.

„Аллах да ги убие всичките“ — мислеше си той и с огромно усилие се опитваше да се успокои. Не откъсваше очи от самолета. По синьото небе бяха разпръснати злокобни облаци, духаше лош вятър, който измиташе покритата със сняг писта. Ханът беше с дебело палто с кожена яка, астраганен калпак и меки дебели ботуши. Студът беше замъглил очилата му. В джоба си имаше малък револвер. Сградата на летището зад него беше празна, с изключение на телохранителите, които пазеха него и пътя към пистата. На покрива беше разположил един снайперист — беше му наредил да застреля Фазир, ако той, ханът, извади бяла кърпичка и си издуха носа. „Взел съм всички мерки — помисли си той, — оттук нататък каквото Аллах каже! Ех, дано се разбие, проклетият самолет!“

Но 125 направи идеално кацане, колелата му разпръскваха снега надалече. Безпокойството му се усили.

— Такава е волята на Аллах — измърмори той и седна на задната седалка на колата. От шофьора й Ахмед, най-довереният му съветник и телохранител, го отделяше подвижна преграда от блиндирано стъкло.

— Посрещнете ги — заповяда той, провери револвера си и махна предпазителя.

125 зави към площадката и спря. Наоколо беше мрачно, само вятърът навяваше сняг. Големият черен ролс-ройс спря до самолета. Вратата му се отвори и Абдула хан видя Хашеми, който го покани с ръка:

— Салаам! Аллах здраве да ти дава, твое височество, заповядай на борда.

Абдула отвори прозореца и отвърна:

— Салаам, Аллах здраве да ти дава, твое превъзходителство, заповядай тук при мен.

„Да не мислиш, че съм глупак да си слагам главата в торбата“ — помисли си той.

— Ахмед, качи се в самолета както си въоръжен и се преструвай, че не знаеш английски.

Ахмед Дурсак беше тюрк, мюсюлманин и изключително силен. Боравеше ловко и бързо с нож и огнестрелно оръжие. Той излезе от колата с автомат в ръка и пъргаво се изкачи по стълбата. Вятърът развяваше полите на дългото му палто.

— Салаам, господин полковник — поздрави той на фарси, застанал на последното стъпало. — Моят господар ви моли да бъдете така любезен да седнете при него в колата, защото се чувствува притеснен в кабини на малки самолети. В колата ще можете да разговаряте насаме и спокойно и ако желаете, ще сте съвсем сами. Той също моли да му окажете честта да посетите скромния му дом, където да прекарате вашия престой.

Хашеми беше шокиран от наглостта на Абдула да му изпрати въоръжен емисар. А и да разговаря в колата не го удовлетворяваше — там твърде лесно можеха да ги подслушват, а можеше да попадне и в клопка.

— Кажи на негово височество, че понякога ми става лошо в кола и го моля да се качи в самолета. Тук можем да разговаряме на четири очи, ще сме сами и за мене ще бъде чест. Разбира се, можеш да претърсиш кабината, за да провериш дали не се е качил някой мръсен враг.

— Моят господар би предпочел, ваше превъзходителство, вие да…

Хашеми се приближи плътно до него и процеди:

— Претърси самолета! Веднага! И действай бързо, Ахмед Дурсак. Знам, че си убиец на трима души, едната е жена и се казва Наджмех! Прави това, което ти заповядвам, иначе дните ти са преброени!

— Още по-добре, по-скоро ще бъда в рая, защото, служейки на хана, аз върша делото на Аллах — отговори Ахмед Дурсак. — Но ще претърся самолета, щом желаете.

Влезе вътре и видя двамата пилоти в кабината. Армстронг седеше в отделението за пътници. Ахмед присви очи, но не каза нищо, мина вежливо покрай него, отвори тоалетната и видя, че е празна. Другаде нямаше къде да се скрие човек.

— Ваше превъзходителство, възможно ли е пилотите да слязат?

Преди да пристигнат, Хашеми беше питал капитана Джон Хог дали би се подчинил на такова нареждане, в случай че се наложи.

— Съжалявам, сър — беше отвърнал той. — Тази идея никак не ми харесва.

— Ще бъде само за няколко минути. Можете да вземете с вас стартовия ключ и прекъсвачите — намеси се Робърт Армстронг. — Лично аз гарантирам, че никой няма да влиза при командния пулт.

— Въпреки това не ми се ще, сър.

— Разбирам ви — отговори Армстронг. — Но нали капитан Макайвър ви нареди да се подчинявате. В рамките на разумното. А това влиза в тях.

Хашеми се подразни от арогантността на Ахмед и му се прииска да го перне. Но това можеше да стане и по-късно.

— Пилотите ще чакат в колата.

— А неверникът?

— Този неверник говори по-добър фарси от теб, мръснико, и ако ти сече пипето, гадино, ще се държиш вежливо с него и ще го наричаш „Ваше превъзходителство“, защото мога да гарантирам и на теб и на проклетите ти тюркски предци, че паметта му не е по-къса от моята и може да е по-жесток, отколкото си представяш.

Ахмед се усмихна само с уста.

— А негово превъзходителство неверникът тук ли ще остане, или ще чака на пистата?

— Той остава тук. Пилотите ще чакат в колата. В случай, че негово височество иска да има до себе си телохранител, за да е сигурен, че няма убийци в засада, ела и ти. Ако това не го удовлетворява, изглежда, че ще трябва да проведем срещата в полицията. А сега се измитай оттук, воня такава.

Ахмед учтиво му благодари и се върна при хана, уведоми го за положението и добави:

— Струва ми се, че това говедо е много уверено във властта си, за да си позволява да е толкова грубо.

В същото време в самолета Хашеми казваше на английски:

— Робърт, този проклет хан, изглежда, е много уверен в себе си, за да има такива нагли слуги.

— Ти наистина ли би могъл да замъкнеш хана на Горгоните в полицейското управление?

— Бих опитал — отвърна Хашеми и запали нова цигара. — Съмнявам се обаче, че ще успея. Племенникът му Мазарди все още е началник на полицията тук, а по-голямата част от властта е в нейни ръце. Зелените ленти и комитетите не са преобладаващият фактор. Поне засега.

— Заради Абдула?

— Разбира се, че причината е той. В продължение на месеци по негова заповед полицията в Табриз тайно поддържаше Хомейни. Единствената разлика между времето на шаха и Хомейни е, че портретите на първия са сменени с тези на втория и са свалени гербовете на монарха от униформите. Сега хватката на Абдула е по-здрава от всякога.

През полуотворената врата нахлу мразовит вятър.

— Азербайджанците са коварен народ, жестоки са — династията шахове Каджар са от Табриз, също и шах Абас, който е построил Исфахан и се е опитал да гарантира вечното си царуване, като е убил най-големия си син и ослепил един от останалите…

Хашеми Фазир наблюдаваше колата през прозорчето на самолета. Надяваше се Абдула хан да приеме предложението. Сега се чувствуваше по-добре и бе по-сигурен, че ще посрещне Свещения ден тази седмица, отколкото в неделя вечерта, когато генерал Дженан нахлу в службата му със заповед за разпускане на Вътрешно разузнаване и взе касетите и Ракоци. Цялата нощ полковникът не беше на себе си и сутринта, когато излезе от дома си, разбра, че го следят. Съпругата и децата му пък били блъскани по улицата. Едва следобед успя да се откачи от хората, които го следяха. Един от ръководителите на секретната Група 4 вече го чакаше в тайна квартира. Същата вечер, когато генерал Дженан слезе от блиндираната си лимузина, за да се прибере у дома, паркираната наблизо кола, натъпкана с пластични експлозиви, избухна, разкъса го на парчета заедно с двама от най-доверените му помощници и унищожи къщата му със съпругата, трите му деца и седем слуги. Загина и старият му, прикован към леглото баща. Хората, които бягаха от мястото на експлозията, скандираха левичарски муджахидински лозунги. А след тях останаха написани думите: „Смърт на САВАК, преименуван на САВАМА“.

В ранните сутрешни часове, половин час след като Абрим Пахмуди незабелязано се измъкна от спалнята на свръхтайната си любовница, тя беше посетена от жестоки мъже. Чуха се още левичарски лозунги и по стените на квартирата и се появи същият надпис, наплескан с нейната кръв, изпражнения и това, което беше повърнала. В девет сутринта полковникът посети Абрим Пахмуди, за да поднесе съболезнованията си и за двете трагедии, защото от Вътрешно разузнаване естествено го бяха информирали за тях. Като дар той му поднесе част от показанията на Ракоци, все едно че беше получил сведенията от друг източник — стойността им беше напълно достатъчна, за да свърши работа.

— Уверен съм, ваше превъзходителство, че ако ми беше разрешено да подновя работата си, щях да събера много повече сведения. А ако на моето управление не бъдат отказани честта и вашето доверие, за да функционира както преди, но да се отчита само пред вас и пред никоя друга инстанция, бих могъл да предотвратя такива ужасни неща и да изтрия тези мръсни терористи от лицето на земята.

Докато той беше при него, в стаята се втурна един служител с новината, че други терористи са убили един от най-важните аятоласи на Техеран, пак с бомба в кола, и от Революционния комитет го викали незабавно да се яви при тях. Пахмуди моментално стана, но преди да тръгне, отмени предишната си заповед.

— Съгласен съм, господин полковник. За тридесет дни. Имате този срок, за да докажете какво можете.

— Благодаря ви, ваше превъзходителство, вашето доверие е огромна чест за мен, разчитайте на моята лоялност. Може ли да си взема Ракоци?

— Това куче генерал Дженан го е изтървал и оня е избягал.

След това полковникът отиде до летището и заедно с Робърт Армстронг се качиха на реактивния 125. Щом излетяха, и двамата се разсмяха. За първи път в Иран беше използвана бомба в кола с дистанционен детонатор.

— Ей Богу, Робърт — ликуваше той. — Абсолютно ефикасна е. Чакаш на четиристотин метра, докато се увериш, че това е човекът, натискаш ключа на предавателя, голям колкото кутия цигари и… бум! Още един враг по-малко, а заедно с него и баща му! — Той бършеше очите си, беше се просълзил от смях. — Точно това направи впечатление на Пахмуди. Да, ако не беше Група 4, аз и семейството ми щяхме да бъдем жертвите.

Група 4 беше създадена по идея на Армстронг, той я беше предложил и разработил: малки групички от внимателно подбрани мъже и жени с изключителна подготовка по най-съвременната тактика за борба с тероризма, високо платени и грижливо укривани. Никой от тях не беше от ирански произход, не се познаваха помежду си, знаеше ги само Хашеми, на когото те бяха предани. Анонимността им означаваше, не биха могли да бъдат използувани един срещу друг, ако се наложи, а ако трябва, много лесно да бъдат подменяни. В Средния и Близкия изток съществува много нищета, предадени каузи, омраза, религии и бездомни, което осигурява тълпи от мъже и жени, горящи от желание да се захванат с такава работа.

С течение на годините екипът на неговата Група 4 се разви и замогна, акциите му бяха абсолютно секретни, за повечето от тях не знаеше дори самият Армстронг. Полковникът го погледна и се усмихна.

— Без тях отдавна да съм мъртвец.

— Вероятно и аз. Страшно се изплаших, когато този педераст Дженан каза: „Давам ви двадесет и четири часа заради миналите ви заслуги.“ Никога нямаше да ме пусне да изляза от страната.

— Вярно е.

На километър под тях земята беше покрита с дебел сняг, самолетът вече преваляше планините и до Табриз оставаше малко повече от половин час.

— Ами Ракоци? Вярваш ли, че наистина е избягал?

— Робърт, как мога да приема думите на Пахмуди за чиста монета! Ракоци беше средство за размяна, рушвет. Пахмуди е установил, че лентите са празни и състоянието на Ракоци е безнадеждно, че той няма никаква стойност, освен като отплата за минала услуга, но не е могъл да знае за връзката му с вашия Пьотър Мжитрик. Така ли е, или не?

— Не би могъл — бих казал, че е невъзможно.

— Може да е в квартирата на съветското разузнаване, ако вече не е труп. Руснаците ще искат да знаят какво е издал… Той дали ще е в състояние да им каже нещо?

— Съмнявам се — беше полумъртъв — поклати глава Армстронг. — Почти е изключено. А сега, след като отново си голям началник, какво ще правиш? Ще подаваш информация на Пахмуди тридесет дни — ако той е жив дотогава, така ли?

Хашеми се усмихна студено, но не му отговори. „Все още не съм ти станал «голям началник» — помисли си той, — нито съм в безопасност, докато Пахмуди не попадне в пъкъла — заедно с много други. Може все още да се наложи да използвам британския паспорт, който ми даде.“ Той го беше проверил много внимателно.

След това затвори очи и се отпусна, наслаждавайки се на комфорта на частния самолет, който вече беше над Казвин, само четвърт час преди Табриз. Но не заспа. През останалото време на полета преценяваше какво да прави със САВАМА, Пахмуди и Абдула хан, а също и с Робърт Армстронг, който знаеше твърде много.

Продължаваше да наблюдава ролс-ройса през прозорчето на самолета. Елегантната кола сякаш сама изтъкваше колко малко хора я притежават. „В името на Аллаха и Пророка, колко богаташи се прекланят пред това доказателство за положението и властта на хана — мислеше си той. — Каква мощ трябва да имаш, за да се перчиш с такава скъпа кола пред членовете на комитета, а и пред мен.“ Нямаше да е лесно да постави хана на колене.

Знаеше, че самолетът се излага на голяма опасност. Той представляваше идеална мишена, ако Абдула нареди на хората си да стрелят по тях, но Хашеми беше отхвърлил такова развитие на нещата, защото дори ханът не би се осмелил да открие огън по трима неверници, него и самолета на публично място. Но ако реши да инсценира „злополука“… е, полковникът вече беше изпратил два екипа от Група 4 по шосе — единия лично за Абдула, другия за семейството му. Те можеха да бъдат спрени само с парола лично от него. Той се усмихна. Веднъж Робърт Армстронг му беше казал, че има едно китайско наказание за важна личност в древните времена, което е „смърт за него и цялото му поколение“.

— Това ми хареса, Робърт — беше му отговорил той. — В него има стил.

Видя, че предната дясна врата на колата се отвори. Слезе Ахмед с автомат в ръка, отвори задната врата и направи път на Абдула.

— Печелиш първия рунд, Хашеми — поздрави го Армстронг и мина напред, както се бяха споразумели. — Хайде, капитане. Разговорът ще бъде кратък.

Пилотите с неохота се измъкнаха от седалките, облякоха якетата си, излязоха на студа и се спуснаха по стълбата. Поздравиха вежливо хана. Той ги покани с жест да седнат на задната седалка в колата и се заизкачва по стъпалата. Ахмед го последва.

— Салаам, твое височество, Аллах здраве да ти дава — приветства го топло Хашеми на входа, — жест, който Абдула веднага оцени.

— И на тебе, господин полковник.

Здрависаха се, Абдула влезе в салона, изгледа Армстронг и седна на стола, който беше най-близо до изхода.

— Салаам, ваше височество — поздрави го и Армстронг. — Аллах здраве да ви дава.

— Това е един мой колега — представи го Хашеми, като седна срещу хана. — Англичанин е, казва се Робърт Армстронг.

— А, да, негово превъзходителство, който говори фарси по-добре от моя Ахмед и е знаменит с паметта си и… жестокостта си.

Зад гърба му телохранителят пусна тежката завеса върху външната врата и застана с гръб към пилотската кабина, нащрек, с готов за стрелба, но вежливо насочен настрана автомат.

— Е?

Армстронг се усмихна.

— Тази любезна квалификация беше на полковника, ваше височество.

— Не съм съгласен. Че дори ние тук в Табриз сме чували за специалиста от Специалния отдел, който дванадесет години служи на шаха, най-важния копой от всички шахски копои — каза присмехулно Абдула на фарси.

Усмивката изчезна от лицето на Армстронг. И той, и Хашеми се подразниха от грубостта и лошите обноски на хана.

— Чел съм досието ви — изрече Абдула и впери черните си очички в Хашеми, убеден, че планът му ще заработи както трябва: Ахмед ще ги застреля по негов сигнал, ще блокира самолета, ще върне на борда двамата пилоти, като ги застави бързо да излетят, при което машината ще се разбие. Той няма да има нищо общо с това, било е по волята на Аллах, а той самият ще бъде изпълнен със скръб след чудесния разговор, който са провели и на който той е обещал „пълна подкрепа на централното правителство“.

— И така, господин полковник, ето че пак се срещаме. С какво мога да ви бъда полезен? Знам, че за съжаление можете да ни отделите съвсем малко време.

— Може би аз бих могъл да направя нещо за вас, ваше височество? Може би…

— На въпроса, господин полковник — рязко го прекъсна на английски ханът, напълно уверен в себе си. — Познаваме се, така че можем да си спестим любезностите и да говорим по същество. Аз съм зает човек. Ако бяхте имали любезността да дойдете в колата ми без придружители, щях да се чувствам по-удобно и можехме да си говорим насаме надълго и нашироко. Казвайте какво искате?

— Да си поговорим за твоя шеф генерал-полковник Пьотър Олег. Мжитрик — също така рязко отвърна Хашеми, но изведнъж се ужаси, че Абдула може да е таен поддръжник на Пахмуди. — И за дългата ти връзка с КГБ чрез Мжитрик, чието кодово име е Али Хой.

— Шеф? Какъв шеф? Кой е този човек? — чу се ханът да казва, но в главата му се развихри буря. „Не е възможно да знаете, абсолютно невъзможно е!“ И през шума на разбушувалото му се сърце видя как устата на полковника се отваря и от нея излизат още неща, от които всичко се сгромолясваше — и най-лошото беше, че планът му отиваше по дяволите. Щом полковникът така открито разправя тайните пред този чужденец и Ахмед, те сигурно се записват някъде на сигурно място, за да бъдат прослушани от Революционния комитет и враговете му в случай на „злополука“.

— Твоят шеф — притисна го Хашеми, като видя промяната в изражението му, — Пьотър Олег, чиято дача е на езерото Цвенгид в Скритата долина, източно от Тбилиси, кодовото му име е Али Хой, а твоето е Ива…

— Чакай — започна пресипнало Абдула. Лицето му беше мораво. Дори Ахмед не знаеше това и не биваше да го научи. — Аз… дай ми вода.

Армстронг се надигна, но замръзна, защото автоматът на Ахмед го взе на прицел.

— Моля да седнете, ваше превъзходителство. Аз ще му дам. И двамата закопчайте коланите на седалките.

— Не е нуж…

— Веднага — озъби се Ахмед и помръдна автомата, ужасен от промяната в лицето и тактиката на хана, готов той самият да приведе в изпълнение плана за операцията. — Затегнете ги!

Те се подчиниха. Ахмед пристъпи до чешмата, наля вода в пластмасова чаша и я подаде на хана. Хашеми и Армстронг гледаха с напрежение. И двамата не бяха очаквали такава внезапна капитулация от страна на хана. Той направо се смали пред очите им, пребледня, дишането му стана неравномерно.

Ханът изпи водата и погледна Хашеми иззад очилата с малките си кървясали очи. Свали ги и започна разсеяно да ги бърше, опитваше се да си върне самообладанието. Всичко изглеждаше като във филм със забавено действие.

— Ахмед, чакай ме при колата.

Телохранителят неохотно се подчини. Армстронг откопча колана си и спусна завесата, след него. Ханът за момент се почувствува по-добре от нахлулия за секунда мразовит въздух. Главата му се проясни.

— Хайде, казвайте какво искате?

— Кодовото ти име е Иванович. Ти си агент на КГБ от януари 1944 година. Време е да…

— Това са лъжи. Какво искате?

— Искам да се срещна с Пьотър Олег Мжитрик, за да го разпитам. Без свидетели.

Ханът го чу и се замисли. Щом този кучи син знае кодовото име на Пьотър, неговото, Скритата долина и януари 1944 година, когато той тайно замина за Москва, за да стане агент на КГБ, може да се е докопал и до неща, за които се полага голямо наказание. Това, че е работил за две страни заради благото на своя Азербайджан, едва ли ще направи някакво впечатление на екзекуторите и отляво, и отдясно.

— В замяна на какво?

— Ще имаш свобода на действие в Азербайджан дотолкова, доколкото това е в полза на Иран, плюс непоклатима работна връзка с мен. Аз ще ти дам информация, с която Туде, левичарите и кюрдите ще паднат в ръцете ти. Освен това ще ти дам доказателства как са те мамили руснаците. Ами например ти си обявен по Раздел 16а.

Ханът го зяпна. В ушите му зашумя.

— Не е вярно!

— Незабавна екзекуция. Заповедта е подписана от Пьотър Олег Мжитрик — каза Хашеми.

— До… доказателство, искам… искам доказателство — задушаваше се той.

— Примами го на наша територия и ще ти го дам. Най-малкото той ще ти го предостави.

— Ти… лъжеш.

— А не си ли планирал да заминеш за Тбилиси днес или утре по негова покана? Няма да се върнеш оттам. Версията вероятно ще бъде, че си емигрирал от Иран. Тогава ще те обявят за предател, имуществото ти ще бъде конфискувано, семейството ти опозорено и предадено на моллите.

Сега вече, когато Хашеми разбра, че ханът е в ръцете му, единственото нещо, което го тревожеше, беше неговото здраве. Главата му се тресеше, мургавото му лице беше пребледняло, по слепоочията и около очите му бяха избили червени петна, вената на челото му се беше издула.

— По-добре да не пътуваш на север и да удвоиш охраната си. Пьотър Олег ще го разменя, дори ще ти позволя да го спасиш. Изобщо има много решения, ако ми го доведеш.

— Какво… какво искате от него?

— Информация.

— Аз трябва ли да се включа в предоставянето й?

Хашеми се усмихна.

— Защо не? Значи си съгласен?

Устата на хана се раздвижи, но не се чу никакъв звук.

— Ще се опитам — изрече най-сетне той.

— Не така — каза грубо полковникът, като прецени, че е дошъл моментът за coup de grace[18]. — Не. Давам ти четири дни! Ще дойда в събота. По пладне ще бъда в двореца ти, за да го взема. А ако предпочиташ, можеш да го изпратиш тайно на този адрес. — Той постави на масата между тях парче хартия. — Или третия вариант — ако ми съобщиш часа и мястото, където той ще пресече границата, аз ще се погрижа за всичко.

Хашеми откопча колана на седалката и се изправи.

— Четири дни, Иванович.

Главата на Абдула щеше да се пръсне от ярост. Опита се да стане, но не успя. Армстронг му помогна, а Хашеми отиде до завесата, но преди да я отмести, извади автоматичния револвер от кобура под мишницата си.

— Нареди на Ахмед да не създава проблеми.

Ханът отмалял застана на прага и направи това, което му наредиха. Ахмед беше в основата на стълбата с насочен автомат. Вятърът беше променил посоката си, духаше към другия край на пистата и продължаваше да се усилва.

— Не чу ли какво ти каза негово височество? — извика отгоре полковникът. — Всичко е наред, но му трябва малко помощ — продължи той с успокояващ тон. — Най-добре е веднага щом е възможно, да го прегледа лекарят му.

Ахмед беше объркан, не знаеше какво да предприеме. Пред него беше господарят му, по-зле от всякога, но тук бяха и хората, които бяха виновни за това и те трябваше да бъдат застреляни.

— Помогни ми да се кача в колата, Ахмед — каза ханът и изруга. Това подейства на телохранителя му и той моментално се подчини. Армстронг го прихвана от другата страна и двамата заслизаха по стълбата.

Пилотите припряно се качиха в самолета, докато англичанинът помагаше на хана да се качи в колата. Абдула с мъка се настани на задната седалка, а Армстронг се чувствуваше толкова уязвим, сякаш беше гол, съвсем самичък на пистата, докато Хашеми стоеше в безопасност на входа на самолета. Реактивните двигатели се включиха.

— Салаам, ваше височество — сбогува се Армстронг. — Надявам се, че сте по-добре.

— По-добре се махайте от нашите земи по-бързо — отвърна ханът и се обърна към шофьора: — Карай в двореца.

Армстронг гледаше как колата бързо се отдалечава, после се обърна. Видя странната усмивка върху устните на Хашеми, полускрития револвер в ръката му и за момент си помисли, че той ще го застреля.

— Побързай, Робърт!

Изкачи бегом стъпалата със замръзнали крака. Вторият пилот вече беше натиснал бутона за прибиране на стълбата. Тя се вдигна, вратата се затвори и самолетът тръгна по пистата.

— Доста студено е навън — каза Армстронг. Хашеми не му обърна внимание.

— Капитане, бързо излитайте — нареди той. Беше застанал зад пилотите.

— Ще трябва да изтегля самолета назад. Не бих се осмелил да излетя оттук при този вятър, който блъска опашката на машината.

Хашеми изруга и се взря навън. Другият край на пистата изглеждаше безкрайно далече и вятърът отвяваше снега от преспите. За да използуват съответната рампа за тръгване, би трябвало да се приближат до паркинга на терминала. Трябваше да го пресекат, и да използуват противоположната рампа до момента на излитане. Ролс-ройсът летеше към терминала. Хашеми забеляза, че към него се затичаха въоръжени мъже, за да го посрещнат.

— Дайте назад по пистата и направете излитане с къса дистанция.

— Не е разрешено без нареждане от кулата — обади се Джон Хог.

— Какво предпочитате куршум в главата или ареста на САВАК? Та тези хора са врагове. Бързо тръгвайте!

Хог също видя пушките им. Натисна бутона за предаване.

— Ехо Танго Лима Лима иска разрешение да се придвижи към задния край на пистата — каза той. Не очакваше отговор. Откакто напуснаха въздушното пространство на Техеран, нямаха връзка с нито една от кулите през целия път, с тази също. Направи рязък завой със самолета към пистата за излитане, машината занесе, той даде още малко газ, като се придържаше вляво, карайки успоредно на следите от кацането.

— РВД, тук Ехо Танго Лима Лима, движим се назад по пистата.

Гордън Джоунс, вторият пилот, проверяваше показанията на всички прибори и ги настройваше на курс Техеран. Вятърът блъскаше машината, колелата се клатеха. Джони пак зърна при терминала ролс-ройса и заобиколилите го мъже.

— Бързо завивайте, има достатъчно писта — заповяда Хашеми.

— Веднага щом мога, сър — отговори Джон Хог учтиво, но в същото време си мислеше: „Ах, ти, мръсна гад, полковник нещастен, на мен много повече от теб ми се иска да сме в небесната синева, но ми трябва достатъчно писта. — В Техеран беше забелязал неприязънта в очите на хората в колата и притеснеността на Макайвър. Но там РВД моментално им разреши излитането, давайки им предимство, все едно че на борда беше самият аятолах Хомейни. — По дяволите, какво ли не правим за доброто на Англия и бутилка бира!“ Усещаше и опипваше снега и хлъзгавия лед по повърхността на пистата с всичките си сетива. Даде още малко газ.

— Вижте! — възкликна вторият пилот.

На около два километра от тях прелиташе хеликоптер.

— Това е 212, нали?

— Да. Но май няма да каца тук — каза Хог. Следеше всичко с очи: на терминала към хората при ролс-ройса се присъедини още една кола; вляво напред блесна светлина; 212 се скри зад един хълм; вдясно летеше ято птици; всички прибори бяха в зелената зона; около ролс-ройса се натрупаха още мъже, на покрива на сградата имаше човек; горивото беше напълно достатъчно. „Снегът не е много дълбок, под него има тънък лед; внимавай за преспата напред; дай малко надясно; радиостанцията е на съответната вълна; вятърът все още ни блъска отзад; на север се натрупват буреносни облаци; дай съвсем мъничко газ на левия двигател!“

Хог коригира занасянето в завоя, но самолетът беше твърде чувствителен по ледената писта.

— Господин полковник, струва ми се, че е по-добре да си седнете на мястото — посъветва го Хог.

— Излитайте възможно най-бързо — отвърна Хашеми и се върна при Армстронг, който се взираше към терминала.

— Какво става там, Робърт? Някакъв проблем? — попита Хашеми.

— Засега няма. Моите поздравления — великолепно се справи с Абдула.

— Дано да ни го предаде.

Сега, след като операцията беше приключила, полковникът усети, че малко му се гади. „Този път бях твърде близко до смъртта — помисли си той. Закопча колана си, после го откопча, извади револвера си от джоба, спусна предпазителя и го прибра в кобура под мишницата си. Пръстите му докоснаха британския паспорт във вътрешния му джоб. — Може и да не ми потрябва в края на краищата. Ще ми е противно да се опозоря по такъв начин.“ Запали цигара.

— Смяташ ли, че ще оживее до събота? Помислих си, че ще колабира.

— Той от години си е такъв вонлив дебелак.

Армстронг усети злобата в тона му. Хашеми Фазир винаги беше нервен, на ръба да избухне, фанатичният му патриотизъм постоянно се преплиташе с презрението му към повечето иранци.

— Ти великолепно се справи с хана — повтори Армстронг и пак погледна през прозореца. Ролс-ройсът, другата кола и хората около тях бяха доста далече и наполовина скрити от снежните преспи, но той видя, че много от тях са въоръжени и неколцина сочат към самолета. „Хайде, за Бога, нека да излетим вече“ — мислеше си той.

— Господин полковник — чу се гласът на Хог по вътрешната разговорна уредба. — Бихте ли дошли при мен?

Хашеми откопча колана си и влезе в кабината.

— Вижте ей там, сър — Хог посочи надясно, встрани от края на пистата, към групичка борове пред гората. — Разчитате, ли сигнала?

Светлинката започна отново да мига.

— Това е SOS.

— Робърт — викна Хашеми. — Гледай напред и вдясно.

И четиримата се напрегнаха. Светлинката отново замига — SOS.

— Няма грешка, сър — каза Хог. — Бих могъл да им, отговоря със светлинен сигнал.

Той посочи мощния прожектор, с който подаваха зелена или червена светлина, в случай че радиостанцията им излезе от строя.

Хашеми викна към салона:

— Робърт, какво смяташ, че е това?

— Явно някой подава SOS!

125 се носеше по пистата към сигнала. Видяха как от дърветата излязоха три фигурки — двама мъже и една жена в чадор. Забелязаха и карабините им.

— Това е клопка — веднага реши Хашеми. — Не се приближавайте повече, завийте!

— Не мога — отвърна Хог. — Нямам достатъчно писта.

Даде още малко газ. Самолетът набираше скорост, движейки се успоредно на следите от приземяването. Видяха, че фигурите размахват карабините си.

Армстронг се провикна:

— По дяволите, хайде да изчезваме оттук По-бързо!

— При първа възможност, сър. Господин полковник, бихте ли си седнали на мястото, защото може да започне много да друса — изрече Хог с безизразен тон, след това изключи и двамата от съзнанието си. — Гордън, наблюдавай внимателно и тези, и терминала.

— Разбира се. Бъди спокоен. Капитанът за момент се обърна да види колко е разстоянието до задния край на пистата, прецени, че им трябва още разбег, но отпусна газта и докосна леко спирачките. Машината започна да занася настрана, затова той ги пусна, като се стараеше да я поддържа право напред, макар вятърът да блъскаше отстрани. Фигурите при дърветата станаха по-големи.

— Приличат на номади. Имат две автоматични карабини.

Гордън Джоунс се взря в терминала.

— Ролс-ройсът го няма, но една кола се носи през рампата към нас.

Хог отне още газ. Скоростта все още беше твърде голяма, за да направи завой.

— Боже мой, стори ми се… мисля, че единият от номадите стреля — викна Джоунс.

— Завивам — обади се Хог по вътрешния микрофон, натисна спирачките, усети занасянето на машината, задържа я и започна, да изпълнява завой надясно през пистата. Инерцията усили занасянето под острия вятър.

В салона Армстронг и Хашеми се бяха вкопчили в седалките си и се взираха напрегнато през илюминаторите. Видяха как една от фигурите се затича към тях, размахвайки карабината си.

— Чувствувам се като мюре на лов за патици — измърмори Армстронг.

Усети, че самолетът навлиза в завоя, но не излиза от него, и изруга.

В пилотската кабина Хог беззвучно си подсвиркваше. Самолетът премина с друсане през коловозите от приземяването им, като продължаваше да занася, другата страна на пистата беше оградена с купчини твърд сняг. Още не смееше да даде газ, чакаше с пресъхнало гърло и мислено подканяше машината по-бързо да се извърти и да я подхване вятърът. Но тя не го правеше, а продължаваше да се пързаля, колелата й не вършеха никаква работа, да натисне спирачките беше опасно — под снега имаше лед; двигателите ревяха.

Снежните купчини неотвратимо приближаваха и приближаваха. Вече виждаше острите ръбове на ледените парчета, които щяха да разкъсат нежния корем на самолета. Нищо не можеше да се направи, освен да се чака. И тогава един порив на вятъра подхвана опашката на машината и я тласна настрана. Сега вече, макар че още се плъзгаше, тя застана срещу вятъра. Той много внимателно подаде тяга и на двата двигателя, усети, че пързалянето намаля, й веднага започна да подава постепенно газ, докато набра скорост, даде още газ, машината се понесе по-бързо. Джон Хог хвана лоста за управление, увери се, че машината го слуша, и даде пълна тяга. 125 се понесе напред, колелата се откъснаха от пистата, той натисна бутона за прибиране на колесника и те се издигнаха в небето.

— Можете да пушите вече — обади се той лаконично по вътрешната радиоуредба, доволен от себе си.

Рос, който не се беше отдалечил твърде много от дърветата, спря да тича и ръкомаха. Гърдите го боляха от усилието.

— Глупаво говедо — извика той след самолета. — Толкова ли нямаш очи?

Безкрайно разочарован, той тръгна назад към останалите, които послушно го чакаха на края на гората. Обхвана ги униние. „Толкова близо бяхме“ — мислеше си той. През бинокъла си беше видял как пристигна ханът, как се качи на борда, после Армстронг слезе с него, помагайки му.

— Джони, дай да видя — помоли Азадех нетърпеливо. — О, Боже, татко изглежда зле, дано му няма нищо. Лекарят винаги го съветва да спазва диета и да гледа на живота по-спокойно.

— Нищо му няма, Азадех — отговори й той, опитвайки се гласът му да не звучи саркастично. Но тя долови подигравателната нотка, изчерви се и каза:

— О, съжалявам, не исках да… знам, че е…

— Нищо не съм искал да кажа — отвърна й той и насочи бинокъла към Армстронг, развълнуван, че го вижда. Започна да измисля план как да се качат на самолета. Всичко беше толкова просто. Машина на С-Г — надписът се виждаше ясно — и Армстронг! Ние сме в безопасност! „Да, но всичко се обърка — помисли си той с още по-голямо отчаяние, докато влачеше крака в снега. Чувствуваше се мръсен, искаше му се да се изкъпе, яд го беше, че е безпомощен. — Не може да не са видели сигнала SOS. Къде са им главите? Защо, по дяволите, не…“

Чу пронизителното изсвирване на Гуенг, което беше сигнал за опасност, и се завъртя. На няколкостотин метра имаше някаква кола. Приближаваше към тях. Той хукна и посочи към гората.

— Нататък!

Беше съставил план. Първо летището, после, ако там нищо не стане, ще се насочат към базата на Ерики, която беше на четири мили югоизточно от Табриз. Под прикритието на дърветата той се спря и погледна назад. Колата спря в края на пистата, от нея слязоха група мъже, които тръгнаха след тях, но им беше трудно през снежните преспи. Качиха се на колата и тя се отдалечи.

— Сега вече не могат да ни пипнат — успокои ги Рос. Поведе хората си още по-навътре в гората. По необходимост ходеха в пъртината.

След гората се простираха замръзнали ниви, които през лятото пращяха от изобилен урожай. Повечето бяха собственост на няколко земевладелци, независимо от поземлените реформи на шаха. След тях започваха първите предградия-бордеи на Табриз. Виждаха се минаретата на Синята джамия и димът от много пожари, разнасян от вятъра.

— Азадех, можем ли да заобиколим града?

— Да — обаче е много път.

Мъжете усетиха умората в гласа й. Досега тя вървеше, без да се оплаква, ходеше бързо, но все пак ги бавеше. Върху униформите си двамата бяха облекли дрехи на номади. Очуканите им обувки също бяха добро прикритие. Оръжията им също. И нейният чадор. Той я изгледа — още не можеше да свикне със загрозяването, което тази дреха й причиняваше. Тя усети погледа му и се опита да се усмихне. Разбираше го. И за чадора, и за това, че му е в тежест.

— Я да минем през града — предложи тя. — Ще се придържаме към страничните улици. Имам… малко пари и ще си купим нещо за ядене. Джони, ти ще се правиш на кавказец, да кажем от Астара, а аз ще се представям за твоя съпруга. Гуенг, ще говориш на непалски или друг чужд език, ще се държиш грубо и арогантно като турчин от севера, ще успееш да минеш за такъв, те произлизат от монголците, както и много иранци. А може да успея да купя зелени шалове и да се маскирате като членове на Зелените ленти… Това е, което мога да направя.

— Много добре, Азадех. Но най-добре е да не се движим всички заедно. Гуенг, ти върви след нас.

— По улиците на Иран съпругите вървят след съпрузите си — обясни Азадех. — Аз ще бъда на една крачка след теб, Джони.

— Планът е добър, мемсахиб — съгласи се Гуенг. — Много е добър. Вие ще ни водите.

Тя му се усмихна в знак на благодарност. Скоро навлязоха из пазарите, улиците и бордеите. Един човек се блъсна в Гуенг и той, без да се колебае, го удари с юмрук в главата, просна го в безсъзнание в канавката и го наруга високо на непалски. Тълпата за миг утихна, след това отново започна да шуми; тези, които бяха наблизо, отминаваха с наведени очи, а някои тайно правеха заклинания против лошите очи на всички, които идват от север, потомците на ордите, които не се кланят само на един бог.

Азадех донесе храна от уличните павилиони — току-що опечен хляб, агнешки кебап от скара с дървени въглища, фасул и зеленчуков хорищ, приготвен с много ориз. Седнаха на грубите пейки, нахраниха се и продължиха. Никой не им обръщаше внимание. Понякога някой се опитваше да продаде нещо на Рос, но Азадех се намесваше и много сполучливо го бранеше на местния турски диалект. Когато мюезините призоваха за следобедната молитва, тя се спря. Не знаеше какво да направи. Около нея мъже и жени търсеха парче плат, картон или вестник, на които да коленичат, за да се молят. Рос се поколеба, после видя умоляващия й поглед и също се направи, че се моли. На цялата улица останаха само четирима-петима прави, между които и Гуенг, облегнал се на една стена. Никой не ги закачаше. Табризците бяха от много националности и различни религии.

Продължиха на югоизток и навлязоха в предградията, пълни с боклуци и бездомни кучета. Единствената канализация бяха откритите канавки от двете страни. По пътя имаше изпражнения от мулета и магарета, замръзнали на бабуни. Присъединиха се към другите хора — едни водеха натоварени магарета, други се бяха привели под собствения си багаж. Тук-там някои ходеха по голяма нужда, като се избърсваха с шепа сняг с лявата ръка — и хайде пак на път: огромно многоезичие от хора, селяни и граждани, обединени от немотията и гордостта си.

Азадех едва издържаше напрежението при прекосяването на града. Страхуваше се да не сбърка нещо, да не ги засекат, беше се побъркала от тревоги за Ерики и се безпокоеше как ще се доберат до базата. А след това? „Иншаллах — повтаряше си тя. — Аллах ще закриля и мен, и него, и Джони.“

Наближиха пресечката на селския път с главното шосе за Техеран и видяха, че при импровизирана бариера са застанали хора от Зелените ленти и други въоръжени мъже. Надничаха в превозните средства и оглеждаха преминаващите. Нямаше начин да ги избегнат.

— Азадех, ти си първа — прошепна Рос. — Чакай ни нагоре по пътя. Ако ни спрат, не се намесвай, продължавай за базата. По-безопасно е да се разделим. — Той й се усмихна. — Не се безпокой.

Тя кимна, лицето й съвсем побледня от страх. Тръгна към бариерата. Носеше неговата раница. На излизане от града беше настояла за това: „Виж останалите жени, Джони. Ако не нося нещо, много ще бия на очи.“

Двамата зачакаха. Минаха оттатък банкета на пътя и се изпикаха от насипа. Тълпата продължаваше да се влачи покрай тях. Някои ги забелязаха и ги наругаха, че са неверници — Рос и Гуенг не знаеха, че никога не се пикае срещу Мека, никой мюсюлманин не би си го позволил.

— Щом тя мине, си ти, Гуенг, Аз ще те последвам след десет минути.

— По-добре ти да си следващият — пошепна му Гуенг. — Аз съм турчин.

— Добре, но ако ме спрат, не се меси. Мушни се в тълпата и измъкни Азадех на безопасно място. Не ме проваляй!

Дребният гурка се ухили, белите му зъби блеснаха.

— Ти да не се провалиш, сахиб. Още много работа имаш да свършиш, преди да станеш Господар на Планината.

Гуенг погледна покрай него към бариерата. Видя, че Азадех вече е на опашката. Дойде й редът и един от Зелените ленти й каза нещо, но тя му отговори с очи, обърнати на другата страна. Човекът й махна да минава.

— Не ме чакай на пътя, сахиб. Може да пресека през нивите. Не бери грижа за мен — аз ще те открия.

Гуенг се смеси с пешеходците и се сля с потока хора, крито вървяха към града. След стотина метра седна на една обърната щайга и си развърза обувката — правеше се, че го боли кракът. Чорапите му бяха станали на парцали, но това нямаше значение. Ходилата му бяха като стоманени. Спокойно и невъзмутимо се обу и завърза обувките си. Наслаждаваше се, че ще мине за турчин.

При бариерата Рос се присъедини към опашката на излизащите от Табриз. Забеляза, че при Зелените ленти има полиция, която наблюдава хората. А те бяха изнервени и както винаги ненавиждаха всяка власт и накърняване на правата им да ходят където и както си искат. Много открито се възмущаваха, някои дори налитаха да се бият.

— Ей, ти — обърна се към него един от Зелените ленти. — Къде са ти документите?

Рос гневно се изплю.

— Документи? Къщата ми изгоря, жена ми изгоря, детето ми изгоря и всичкото това го направиха тези кучета левичарите. Останала ми е само карабината и малко патрони. Такава е била волята на Аллах. А вие защо не отидете да ги подпалите тези сатанински изроди и да свършите Божия работа, вместо да спирате честните хора?

— И ние сме честни! — отвърна сърдито мъжът. — И вършим работата на Аллах. Ти откъде си?

— От Астара. На крайбрежието. — Той даде воля на гнева си. — Астара. А ти?

Двамата зад него започнаха да ругаят и казаха на представителя на Зелените ленти да побърза и да не ги държи на студа. Към тях си пробиваше път един полицай, затова Рос реши да направи опит да се измъкне, тегли една ругатня и се мушна покрай Зелената лента, последван от още един-двама. Минаха оттатък бариерата и постовият ги изруга, след което се зае да проверява останалите.

На Рос му трябваше известно време, докато започне да диша спокойно. Опита се да върви по-бавно, като оглеждаше пътя пред себе си. Азадех не се виждаше. Минаваха камиони и коли, ръмжейки по нанагорнището или спускайки се твърде бързо надолу, хората се отдръпваха с неизбежните потоци ругатни. Пешеходците ставаха все по-малко, защото хващаха по страничните пътища, които водеха към копторите покрай пътя или селата в гората. Постепенно го настигаше човекът, който беше зад него на опашката при бариерата. Беше на средна възраст, с набръчкано волево лице, лошо облечен, но с добре поддържана карабина.

— Този от Зелените ленти е гадина — заговори го човекът със силен акцент. — Прав сте, ага, трябва да вършат работата на Аллах и на имама, а не на Абдула хан.

Рос моментално застана нащрек.

— Кои?

— Аз съм от Астара и по акцента ви познах, че не сте оттам, ага. Хората от Астара никога не пикаят към Мека или с гръб към Мека. Ние там всичките сме добри мюсюлмани. Външният ви вид точно отговаря на описанието на саботьора, за когото ханът дава награда.

Човекът говореше с мек приятелски глас, старата карабина висеше свободно на рамото му. Рос нищо не каза, само изсумтя, но не промени темпото си.

— Да, наистина, ханът дава добра награда за главата ви. Много коне, стадо овце, десет камили. Това е царско възнаграждение за главата на обикновен човек. Наградата ще е по-голяма, ако е жив — тогава ханът дава повече коне, овце и камили, ще стигнат за цял живот. Обаче къде е жената Азадех, дъщеря му, която вие и още един сте отвлекли?

Рос го зяпна и човекът се изкикоти.

— Сигурно сте много уморен, за да се издадете така лесно.

Лицето му внезапно стана свирепо, той извади от джоба на старото си яке револвер и го опря на Рос.

— Тръгвай на крачка пред мен, не се опитвай да бягаш или нещо друго, защото ще стрелям в гърба ти. Казвай къде е жената — и за нея има награда.

В този момент един камион, който се спускаше от прохода, се насочи срещу тях, свирейки с клаксона си. Хората се разбягаха. Рос имаше по-бързи рефлекс отскочи, като блъсна с рамо мъжа и го прати под колелата. И предните, и задните минаха през него. Камионът занесе и спря на стотина метра по-надолу.

— Аллах да ни пази, видяхте ли какво става? — обади се някой. — Този се хвърли под камиона.

Рос извлече тялото настрана от пътя. Револверът беше изчезнал в снега.

— Ага, този, когото Аллах прибра при себе си, вашият баща ли е? — попита една старица.

— Не… не е — смотолеви Рос, сам изненадан от бързината на случилото се. — Аз… не го познавам. Никога преди не съм го виждал.

— В името на Пророка, колко невнимателна сте това пешеходците! Нямате ли очи? Той мъртъв ли е? — извика шофьорът на камиона. Беше прост, мургав и брадясал. — Аллах ми е свидетел и всички вие, че той сам се изпречи на пътя ми! Вие — обърна се той към Рос, — вие нали бяхте до него, кажете как стана.

— Да… да, точно както вие казахте. Аз бях зад него.

— Такава е била волята на Аллах — заключи доволно шофьорът. — Негово превъзходителство е видял как стана. Иншаллах!

Рос си проправи път през групичката хора, които си бяха направили труда да спрат, и тръгна нагоре по хълма, нито бързо, нито бавно, като се опитваше да се овладее, без да се осмелява да погледне назад. След завоя ускори темпото си, без да може да си даде ясна сметка дали трябваше така бързо да реагира. Ами този щеше да продаде и нея, и тях. Да заминава, кармата е карма. Още един завой. Азадех не се виждаше. Безпокойството му се увеличи.

Тук вече пътят беше по-стръмен. Рос премина покрай няколко колиби, полускрити от крайните дървета на гората. Крастави кучета ръфаха мърша. Той изгони с ругатни тези, които се приближиха към него, защото бесът не беше рядкост. Още един завой, от него вече се лееше пот. Ето я най-сетне, клекнала край пътя, както правят стариците. В същия миг и тя го видя, поклати предупредително глава, стана и отново пое нагоре по пътя. Той вървеше на двадесет метра зад нея. И тогава надолу се чу стрелба. Всички се спряха и загледаха назад. Нищо не видяха. Бариерата беше много назад, преди десетина завоя, до нея имаше може би повече от половин километър. След малко стрелбата спря. Никой не каза нищо, всички се заизкачваха по-бързо.

Шосето не беше добро. Те вървяха километър-два, като отстъпваха настрана по банкета, за да минават колите. От време на време покрай тях изръмжаваше някой автобус, но всички бяха препълнени и никой не искаше да спре. В тези времена можеш да чакаш и два дни на редовна спирка, преди да се намери място. Камионите понякога спираха и качваха хора. Срещу заплащане.

По-нагоре един камион изпухтя покрай него и когато стигна до Азадех, намали скоростта си.

— Защо да се ходи пеша, когато уморените с помощта на шофьора Кир и на Аллах могат да се повозят — извика й с лигава усмивка водачът, като сръга спътника си, мъж на неговата възраст с черна брада. От известно време я бяха наблюдавали, заинтригувани от въртенето на ханша й, което дори чадорът не можеше да скрие.

— Защо да се мъчи едно цвете на Аллах да върви пеша, когато може да е на топло в камиона или на килима на някой мъж?

Тя го изгледа, изруга го вулгарно и викна на Рос:

— Съпруже, този прокажен кучи син ме обиди и ми прави похотливи предложения, които противоречат на законите на Аллах…

Рос моментално се озова при нея и шофьорът се оказа пред дулото на карабината му.

— Ваше превъзходителство… Аз просто питах дали… дали двамата не бихте искали да се качите — почна шофьорът уплашено. — Отзад има място… ако ваше превъзходителство ми окаже честта да се повози на камиона ми…

Колата беше наполовина пълна със старо желязо, но все пак беше по-добре да се качат, отколкото да ходят пеша.

— Само да не ти хвръкне главата. Закъде пътуваш?

— За Казвин, ваше превъзходителство, за Казвин. Ще ни окажете ли честта?

Камионът не спря, но Рос лесно повдигна Азадех и я прехвърли през задния борд. И двамата се свиха на пода, за да не ги духа вятърът. Краката й трепереха, беше замръзнала и много уплашена. Той я прегърна, за да я стопли.

— О, Джони, ако те нямаше…

— Успокой се, успокой се!

Неговата топлина постепенно преминаваше в нея. „Казвин, Казвин? Та това не беше ли на половината път до Техеран. Разбира се, че е така! Ще седим в камиона, докато стигнем там — помисли си той, събирайки сили. — След това ще хванем нещо друго или ще откраднем кола, да, точно така ще направим.“

— Завоят към базата е след четири-пет километра — обади се тя, треперейки в ръцете му. — Тя е отдясно.

„Базата? А, да, вярно. И Ерики. Но по-важно е какво става с Гуенг? Я си размърдай мозъка! Какво смяташ да направиш?“

— Какъв е теренът там — равнина, плато, долина или какво? — попита той.

— По-скоро плато. След малко ще се покаже нашето село Абу Мард. Като го отминем, започва гориста местност, където минава пътят, който ни трябва. Главното шосе продължава да се изкачва в прохода. Той виждаше как пътят се вие напред, някои от завоите коварно надвисваха над пропастите.

— Ще слезем от другата страна на селото, преди платото, ще направим завой през гората и ще стигнем базата. Така ли е?

— Да. Познавам местността много добре. Бях учителка в селото и често водех децата на разходка из околностите. Знам всички пътеки.

Тя отново потрепери.

— Не стой на вятъра. Скоро ще се стоплиш.

Старият камион пълзеше по наклона почти със скоростта на пешеходец, но все пак това беше по-добре, отколкото ако ходеха. Той продължаваше да я прегръща и тя постепенно спря да трепери. Забеляза, че една кола започна бързо да ги изпреварва, последвана от зелена камионетка. Шофьорът на първата машина постоянно натискаше клаксона. Техният камион нямаше накъде да се отклони, затова колата навлезе в лентата на насрещното движение и се понесе напред. „Дано се пребиеш някъде“ — помисли си той, ядосан от шумотевицата. Машинално забеляза, че тя е пълна с въоръжени мъже, също и камионетката след нея, но те стояха в каросерията, хванали се за метални скоби, а задният капак тропаше отворен. Когато камионетката премина с рев покрай него, той забеляза труп в краката им. Отначало помисли, че е на Прегазения. Но това беше Гуенг. Униформата беше неговата. А един от мъжете беше затъкнал в колана си неговото кукри.

— Какво има, Джони?

Той я прегърна по-силно, за момент загуби способността си да възприема каквото и да било, съзнаваше само, че не е успял да запази и втория от хората си. Очите му бяха пълни със сълзи.

— Какво има, какво става?

— Нищо. От вятъра е.

Той избърса сълзите си, след това клекна и се загледа напред. Пътят се виеше, като ту изчезваше, ту се появяваше. Вече виждаше селото. Колата и камионетката навлязоха в наклона пред него. В джоба му беше малкият, но много силен бинокъл. Рос се закрепи в люлеещия се камион и насочи бинокъла към колата. Щом се изкачи на платото, тя набра скорост, след това зави по страничния път към базата и изчезна. Когато камионетката достигна пресечката, тя спря и блокира пътя. От нея скочиха шестима и веднага препречиха пътя. Камионетката зави надясно и изчезна подир колата.

Шофьорът с тракане превключи на по-ниска предавка. Камионът намали скоростта си, започваше стръмна отсечка, наблизо минаваше пътека и нямаше никакви пешеходци.

— Накъде отива тази пътека, Азадех?

Тя застана на колене и погледна.

— Към Абу Мард, нашето село. Върти насам-натам, но там отива.

— Бъди готова да скочиш — пред нас има нова бариера.

Точно когато трябваше, той се преметна през капака, помогна и на нея и се скриха в канавката. Камионът не спря и шофьорът не се обърка назад. След като се отдалечи, двамата хванати за ръце, хукнаха към гората.

40

Загрос Три: 4,05 следобед.

Локхарт се беше облегнал на пилотската кабина на 212 и чакаше, отново да излети с товар тръби за сондаж „Роза“. Небето беше безоблачно и планинските зъбери така ясно се виждаха, че просто му се искаше да ги пипне с ръка. Наблюдаваше Родригес, механика, който беше клекнал в снега и се взираше в контролното табло на долната част на корпуса.

— Род, виж какво време — само за ски и шейни. Хич не е за бачкане.

— Време е да изчезваме оттук, Том.

— Може и да не се наложи — отговори Локхарт. От неделя насам, след като се срещна с Ничак хан, нито той, нито някой друг от селото го бе търсил.

— Комитетът може да е променил решението си или Мак ще получи анулиране на заповедта. Лудост е да ни изхвърлят, когато на тях им трябва всичкият нефт, който могат да добият, а „Роза“ с новата си сонда е неизчерпаемо находище — според изчисленията на Джеспер Алмквист. Той каза, че като влезе в пълна експлоатация, ще се получават по осемнадесет хиляди барела дневно. Това прави почти триста и шестдесет хиляди долара на ден, Род.

— Моллите пет пари не дават за нефта или каквото и да е друго, което не е Аллах, Корана или рая. Сам си го казвал хиляди пъти.

Родригес избърса една маслена струйка.

— Трябваше всички да тръгнем с Джеспер за Шираз — и оттам навън от страната. Не ни искат тук. На Назири му хвръкна главата, нали така? За какво? Поне той беше приятен човек. Никому нищо лошо не бе сторил. Наредено ни е да си обираме крушите — какво чакаме тогава?

— Може би комитетът си е променил решението. Имаме да обслужваме единадесет сондажа. Това е минимумът, а екипите са изнервени от нетърпение да се измъкнат оттук. И как не, като не са били сменяни толкова седмици.

Родригес се изправи, изтупа снега от коленете си и избърса машинното масло от ръцете си.

— Щуротия е да оставаме, след като не ни искат. Младият Скот се държи много странно, а като си помисля, и ти също.

— Глупости — отрече Локхарт. Не беше разправял на никого за това, което му беше разказал Скот — истината за случилото се на селския мегдан. Тревогата му се върна — Скот, базата, Шаразад, НВС и пак Шаразад.

— Не са глупости — отвърна Родригес. — Ти си станал много раздразнителен, откакто се върна от Техеран. Том, разбирам те, искаш да останеш в Иран. Ясно ми е, оженил си се за него. Но аз искам да се махам.

Локхарт откъсна мислите си от Шаразад. Видя страха в очите на приятеля си.

— Какво, става с теб, Род?

Едрият механик притегна колана си под оформящото се шкембенце и закопча якето си.

— Адски ме е страх, че имам фалшива резидентска карта за самоличност, Том. Всичките ми разрешителни са със стари дати. Така е и при някои други от момчетата, но единственият американец тук съм аз, говорих в училището за САЩ и проклетите молли и Хомейни казват, че съм сатаната. Аз, който съм ревностен католик! По цели нощи не ме хваща сън.

— Защо не си ми казал по-рано? Ти няма да оставаш. Утре 212 трябва да лети. Какво ще кажеш да заминеш със Скот? Веднъж да се добереш до Ал Шаргаз, после лесно ще се прехвърлиш в Нигерия, Кения или където и да е другаде.

Известно време Родригес мълча с посърнала физиономия.

— Това ми допада, Том. Ако можеш да го уредиш, от гърба ми ще падне планина.

— Нямаш проблем. Трябва да изпратим един механик. Защо да не си да, след като си старши.

— Благодаря. Много ти благодаря, Том. — Лицето на Родригес светна. Само да притегна крачния педал и машината ти е окей.

Локхарт погледна към рампата за подаване на товарите и видя, че пратката тръби е готова за окачване. Двама ирански работници чакаха, за да насочат хеликоптерната подемна кука към халката. Тръгна да се качва в пилотската кабина, но спря, защото видя двама мъже, които крачеха по пътеката, идваща от селото. Бяха Ничак хан и още един с карабина. Дори стотината метра, които ги деляха, не бяха пречка да се види зелената лента на ръкава му.

Локхарт тръгна да ги посрещне, като мислено се подготвяше да говори на фарси.

— Салаам, каландар, салаам, ага — поздрави той. Вторият беше много по-млад и с брада.

— Салаам — отвърна Ничак. — До залез-слънце след пет дни трябва да напуснете.

Локхарт се опита да прикрие неприятната си изненада. Днес е вторник, значи след пет дни е събота.

— Но, ваше превъзходителство, това…

— До събота вечер — заяви представителят на Зелените ленти безцеремонно. — В Свещения ден може да не работите и да не летите, по-добре е да поднесете благодарностите си на Аллах, а в събота, ако не са напуснали всички чужденци с хеликоптерите си, базата ще бъде опожарена.

Локхарт само го изгледа. Зад него беше кухнята и той видя Жан-Люк да излиза от нея и да тръгва към тях.

— Четири работни дни са много малко, ага, и не мисля, че ще…

— Иншаллах.

— Ако си тръгнем, ще трябва да бъдат спрени всичките сонди. Само ние можем да ги обслужваме. Това ще навреди на Иран, затова…

— Ислямът не се нуждае от петрол. Чужденците искат петрол. Пет денонощия. Ако останете, вие ще си носите последствията.

Ничак хан изгледа Жан-Люк. След това се обърна към Локхарт и каза:

— Ага, искам да отида с този човек, за да видя каландара на италианците. Бих желал вече да тръгваме, ако обичате.

— За мен е чест, каландар — отговори Локхарт и си помисли: „Мимо Сера от много години е по планините, ще знае какво да направи.“

— Трябва да доставя пратка тръби в сондаж „Роза“, така че можем веднага да тръгнем.

— Тръби? — обади се младежът грубо. — Няма нужда от тръби. Тръгваме веднага. Без тръбите.

— „Иран Ойл“ са заповядали доставката и ако тя не се осъществи, и вие няма да летите — заяви сърдито Локхарт. — Аятолах Хомейни е наредил да се нормализира добивът на нефт. Защо комитетът не му се подчинява?

Младежът намръщено погледна хана, който тихо каза:

— Както е пожелал Аллах. Комитетите се подчиняват само на Аятолаха. Хайде да тръгваме, ага.

Локхарт откъсна погледа си от младежа.

— Добре. Да тръгваме веднага.

— Салаам, каландар — присъедини се към тях Жан-Люк. — Том, какъв е отговорът? — попита той на английски.

— До залез-слънце в неделя. Дотогава трябва да сме напуснали, а в петък нямаме право да работим.

Жан-Люк преглътна една ругатня.

— Възможност да преговаряме?

— Някаква. Освен ако ти се спори с това говедо.

Младокът с карабината впери нахален поглед в Жан-Люк.

— Кажете на този кучи син, че вони.

Локхарт беше доловил слаб мирис на чесън.

— Казва, че това, което готвиш, ухае чудесно, Жан-Люк. Виж какво, те искат да посетят Мимо Сера. Ще се върна бързо и тогава ще решим какво да правим. Каландар, да тръгваме — продължи той на фарси и отвори вратата на кабината.

— Гледайте! — изведнъж извика Родригес и посочи на север към върховете на планината. В небето се издигаше гъст дим.

— Това да не е „Мария“?

— Може и да е „Белисима“ — каза Жан-Люк.

Ничак хан с присвити очи гледаше в далечината.

— Това е близо до мястото, където отиваме. Нали?

— Не е много настрана от курса ни, каландар.

Старецът изглеждаше много разтревожен.

— Струва ми се, че ще е по-добре да откараш тръбите със следващия си полет, пилоте. От много дни чуваме, че левичарите са излезли в хълмовете, за да саботират и правят пакости. Снощи заклали един от моите овчари и му отрязали топките. Сега съм пратил хора да търсят убийците.

Той с мрачно изражение се качи в кабината. Представителят на Зелените ленти го последва.

— Род — нареди Локхарт. — Изведи 206. Жан-Люк, стой при радиостанцията. Ще ти се обадя.

— Oui. Pas de probleme[19].

Жан-Люк погледна пак към дима.

Локхарт остави тръбите в базата и бързо се насочи на север. Пожарът наистина беше на „Белисима“. Отдалече се виждаше как пламъците избухват на десет метра височина от един фургон. Планинският въздух беше изсушил дървения му корпус, от който сега бяха останали само основите. Встрани от сондата имаше още един пожар, близо до бараката с динамита, а в снега лежеше труп. Снежната шапка на планината над базата, надвиснала след експлозията, с която Пиетро беше предизвикал лавината, изглеждаше като злокачествено образувание.

Като наближи, забеляза пет-шест фигури, които тичаха надолу по виещата се пътека. Всичките бяха въоръжени. Без да се колебае, той наклони машината на една страна и ги подгони, проклинайки, че не е на боен хеликоптер — като нищо можеше да ги изтрепе всичките. Бяха шестима души с бради, облечени в просто номадско облекло. Видя, че един от мъжете спря и се прицели в него, от дулото на карабината блесна огън, той зави, за да се прикрие, и когато отново се върна над пътеката, фигурите вече бяха изчезнали.

Обърна се. Ничак хан и представителят на Зелените ленти гледаха през прозорците, притиснали носове в стъклата. Извика, но безуспешно, затова потропа по стената на кабината, за да привлече вниманието им и повика с пръст Ничак хан. Старият човек мина напред, придържайки се за стените, за да не падне, защото му ставаше лошо от летенето.

— Видя ли ги? — извика той.

— Да, да — отговори му Ничак хан. — Не са планинци! Това са терористи.

Локхарт отново хвана щурвала.

— Жан-Люк, чуваш ли ме?

— Отлично, Том. Казвай.

Той му разправи какво е видял и му поръча да не напуска радиостанцията, след това се съсредоточи в кацането — в необятната шир на дефилето духаше лош насрещен вятър.

Откакто се беше върнал от Техеран, за първи път посещаваше „Белисима“. След смъртта на Джинепа „Белисима“ работеше с минимален капацитет само на една смяна. Като кацна, видя Пиетро, който сега беше шеф на мястото на Джинепа. Той остави пожара при сондата и се запъти към тях.

— Том! Трябва ни помощ — извика той в илюминатора на пилота. Беше готов да се разплаче. — Джани е мъртъв, а двама обгоряха от пожара…

— Окей. Ще оправим всичко — успокои го Локхарт и започна операциите по спирането на двигателя. — Отзад са Ничак и един от Зелените ленти. Хайде, не се притеснявай.

Той се завъртя на седалката и посочи към вратата. Старият човек кимна.

— По дяволите, Пиетро, какво стана? — попита Том, като напипваше превключвателите.

— Не знам… Не знам, amico — отговори Пиетро и долепи глава до стъклото. — Обядвахме, когато тази stronzo бутилка с бензин и горящ парцал влетя през прозореца и избухна пожар…

Един полунапълнен с нефт варел попадна в пламъците, подскочи и от него се издигна черен пушек. Четиримата, които се бореха с пожара, отскочиха назад.

— Si, огънят бързо обхвана трапезарията и като изскочихме навън, се сблъскахме с всичките тези номади, бандити… започнаха да стрелят и ние се пръснахме да търсим прикритие. По-късно Джани ги видял, че палят генераторното помещение, близо до което е динамитът и изтича да ги предупреди, но един от тях го застреля. Mamma mia, защо трябваше да го убива! Bastardi, stronzo bastardi[20].

Локхарт и останалите бързо слязоха от хеликоптера. Чуваха се само вятърът, пращенето на огъня и воят на единствения противопожарен хидрант — Пиетро беше спрял генераторите и помпите аварийно и бе преустановил работата на целия сондаж. Покривът на фургона се срина, лумнаха искри, разхвърчаха се главни, много от тях паднаха на близките покриви, но нямаше опасност да ги подпалят, тъй като бяха отрупани с дебел сняг. Огънят близо до сондажа още не беше овладян, защото се подхранваше от отпадъчен нефт и нефтени пари, което беше много опасно. Хората пръскаха пяна, но пламъците продължаваха да приближават към бараката с динамита, като вече докосваха стената й от гофрирана ламарина.

— Колко динамит има вътре, Пиетро? — Страшно много.

— Давай да го извадим.

— Mamma mia… — Пиетро тръгна след Локхарт. И двамата закриха лицата си с ръце от пламъците. Избиха вратата, нямаше време да търсят ключ. Динамитът беше складиран в подредени кутии. Бяха десетина. Локхарт взе една и излезе, горещината го блъсна… миг и беше вече настрана. Един от хората взе кутията и побърза да се отдалечи, докато пилотът се върна за следващата.

Ничак хан и представителят на Зелените ленти стояха близо до хеликоптера в безопасност.

— Такава е волята на Аллах.

— Такава е волята на Аллах — отвърна младежът като ехо. — А сега какво ще правим?

— Трябва да вземем решение за терористите. И мъртвия.

Младежът погледна тялото, проснато на снега като счупена кукла.

— Да не беше идвал в нашите планини, щеше да е жив. Той си е виновен — никой друг.

— Вярно е.

Ничак хан наблюдаваше пожара и хората, крито се бореха с него. Докато Локхарт и Пиетро изнасяха динамита от бараката, останалите овладяха огъня.

Локхарт се облегна на един фургон, за да си поеме дъх.

— Пиетро, разполагаме с време само до залез-слънце в неделя. Оттам нататък един Господ знае какво може да стане.

Лицето на италианеца помръкна. Той погледна към представителя на Зелените ленти и Ничак хан и каза:

— Пет дни? Том, това ми спестява един проблем. Ще се евакуираме за Шираз — през сондаж „Роза“ или директно. — Пиетро посочи към огъня със свит ляв юмрук. — Засега с „Белисима“ е свършено. Трябва ми Алмквист да затапи сондажите. Mamma mia, ще трябва да се транспортира много народ. Боже, каква загуба! Радвам се, че го няма Джинепа да види какво гадно време настана. Най-добре е да дойда и да се видя с Мимо.

— Може веднага, заедно с ранените.

— Ами Джани?

Пиетро погледна тялото.

— Ще го оставим за най-накрая. Бедният ми сънародник — изрече той тъжно. — Няма да се разложи.

В сондаж „Роза“ Мимо Сера седеше срещу Ничак хан и представителя на Зелените ленти в стола на служителите. На масата бяха също Локхарт, Пиетро и трима технически ръководители на сонди. От половин час Мимо, който говореше добре фарси, се опитваше да убеди младежа от комитета да удължи срока или да разреши оставянето на минимални екипи за поддръжката на сондите, докато той заедно с Локхарт се срещнат с шефа на „Иран Ойл“ в Шираз.

— Стига, престанете, в името на Аллах! — прекъсна го раздразнено представителят на Зелените ленти.

— Но, ваше превъзходителство, без хеликоптерите ще трябва да спрем цялото находище и да започнем незабавна евакуация на всичко. Разберете, ваше превъзходителство, поради това че аятолахът, Господ здраве да му дава, и вашият министър-председател Базарган искат нормализиране на добива на нефт, ние трябва да се консултираме с компанията „Иран Ойл“ в Ши…

— Стига! Каландар — обърна се младежът към Ничак хан, — ако този въшльо не се подчини, ще ти хвръкне главата, а с Яздек и хората ти е свършено! Ако при залез-слънце в неделя тук остане дори един чужденец или хеликоптер, ако вие не сте подпалили базата, ние ще я опожарим! А след нея — селото, по земя или по въздух. Ти — озъби се младежът на Локхарт — пускай двигателя. Тръгваме си. Веднага!

Той излезе и тресна вратата.

Всички гледаха объркано. На Локхарт му беше криво за всички, които бяха открили петрола и разработили находището, като бяха вложили толкова много енергия, пари, талант, хъс и риск. „Това е възмутително, но нямаме друг избор. Нищо не може да се направи. Ще се евакуираме. Анулирам напускането на Скот и включваме всичките самолети в изпълнението на това. Ще работим здравата пет дни, та дано забравя за Техеран и Шаразад и за това, че днес е денят на протестната демонстрация на жените, в която съм й забранил да участва.“

— Каландар — каза той. — Лишени от вашето великодушие и помощ, ние трябва да напуснем.

Ничак хан видя, че погледите на всички, се обърнаха към него.

— Трябва да избирам между базата и селото ми — изрече той тъжно. — Това е безсмислено. Ще се опитам да открия терористите и да си получат заслуженото. Междувременно най-добре ще бъде да не рискувате. По тези хълмове има много скривалища.

С достойнство се надигна и излезе, уверен, че няма да му се налага да опожарява базата. Разбира се, ако Аллах пожелае, ханът знаеше, че ще го направи, без да се колебае, независимо дали в нея има, или няма хора.

Позволи си едва забележимо да се усмихне. Планът му беше сработил идеално. Всички чужденци бяха повярвали, че козарят Хасан е истински представител на Зелените ленти. Беше удоволствие да наблюдава престорената арогантност и гняв на младежа; чужденците се хванаха на въдицата му за „терористите“, убили овчар, и той забеляза страха им; същите тези „терористи“ бяха повредили през нощта сондата, която беше най-трудна за достигане от единадесетте, а довечера, в потайна доба, същите тези „терористи“ щяха да подпалят част от сондаж „Роза“ и след това да изчезнат завинаги — да се влеят в потока на живота в селото. „Утре призори ужасът ще е пълен… — мислеше си той. — и чужденците ще се претрепят да си заминат, евакуацията им е гарантирана и над Яздек ще настъпи мир.“

„Глупаци, ще играят игра, на която само ние знаем правилата! Обаче остава проблемът за младия пилот. Бил ли е той свидетел, или не? По-старите селяни препоръчват «злополука», за да не рискуваме. Вчера това можеше идеално да се осъществи, докато младежът ловуваше самичък. Толкова е лесно да се плъзнеш и да паднеш върху пушката си. Да, но съпругата ми се противопостави на идеята за «злополука».

— Защо?

— Защото училището беше нещо великолепно — беше отговорила тя. — То беше първото, нали? А без пилотите никога нямаше да го има. Но сега вече знаем как става и лесно ще можем да си изградим наше собствено; поради това че пилотите бяха добри с нас, научихме толкова много и селото ни така забогатя. И всичкото това е защото мисля, че този младеж казваше истината. Трябва да го пуснеш, не забравяй как ни разсмиваше с небивалиците си за онова място, което се наричало Конг, в земята, назована Китай, населена с хиляда пъти по хиляда пъти хиляда жители с черна коса, всичките с черни очи, дето се хранели с пръчици.

Той си спомни как беше се смял заедно с нея. Че как може да има толкова много хора в една държава?

— Все пак може да е излъгал.

— Ами провери го — беше отговорила тя. — Още има време.

Да — помисли си той, — има четири дни за установяване на истината — включително Свещения ден.“

41

Техеран: 5,16 следобед.

Протестната демонстрация на жените вече беше свършила.

Тя беше започнала тази сутрин в атмосфера на нетърпеливо очакване, обхванала Техеран от два дни, защото за първи път в историята на страната жените като обществена група се готвеха да излязат на улиците, за да протестират, да демонстрират солидарността си срещу посегателството на новата власт върху правата им, извоювани с толкова усилия. Върху тях се беше протегнала и ръката на самия имам.

„Подходящото облекло за една жена е това, което покрива косата, ръцете и краката й и закрива възбуждащите й части.“

— Решила съм да бъда с чадор в знак на протест срещу шаха, Мешанг — крещеше Зара на мъжа си. — Аз си го избрах! Самата аз! Никога няма да си поставя фередже, чадор или шал против собствената си воля, никога, никога…

„Смесеното обучение, въведено от сатаната шах преди няколко години, ще бъде отменено, защото на практика е превърнало много от нашите училища в публични домове.“

— Това са лъжи! Невероятно! — беше казала Шаразад на Локхарт. — Трябва да скандираме истината дори от покривите на къщите. Не имамът казва тези неща, а фанатиците около него…

„Отхвърля се гнусният Закон за защита на семейството, въведен от сатаната шах.“

— Хусаин, изглежда, че има някаква грешка — беше намекнала предпазливо съпругата на моллата. — Не може имамът да е казвал такова нещо. Та този закон ни охранява от напускането на съпруг, многоженството и ни дава право на развод, на гласуване и защитава имуществото на всяка съпруга…

„В нашата ислямска държава всичко ще се ръководи само от Корана и шариата. Жените не следва да работят, те трябва сами да се върнат по домовете си, за да изпълняват благословеното от Аллах задължение да раждат и отглеждат деца и да се грижат за господарите си.“

— В името на Пророка, Ерики, колкото и да искам да имам деца от теб и да съм ти най-грижовната съпруга — беше заявила Азадех, — кълна се, че не мога да седя със скръстени ръце и да гледам как моите по-бедни сестри ги тикат насила обратно в средновековието, лишават ги от свобода и права. Това е работа на яростните фанатици, а не на Хомейни. Ще се включа в демонстрацията, където и да се намирам…

Жените от всички части на страната бяха подготвили маршове за солидарност с Техеран. В тях се включиха Кум, Исфахан, Мешхад, Абадан, Табриз и дори малки градове като Ковис, но не и селата. Из цялата страна имаше спорове и караници между бащи и дъщери, съпрузи и съпруги, братя и сестри, изобилстващи с едни и същи битки, молби, ругатни, изисквания, обещания, забрани и, Аллах да ни пази, дори бунтове — явни и тайни. Но жените из цял Иран бяха обхванати от една и съща непоколебимост.

— Радвам се, че моят Томи го няма. Така всичко е много по-лесно — беше заявила на отражението си в огледалото Шаразад тази сутрин. Демонстрацията трябваше да започне по пладне. — Добре, че не е тук, защото, каквото и да кажеше, нямаше да го послушам.

Усети тръпка на вълнение, удовлетворение, но същевременно и болка.

За последен път проверяваше грима си в огледалото, като се погрижи да прикрие с пудра синината под лявото си око. Тя вече почти не се забелязваше. Шаразад се усмихна, доволна от това, което вижда. Косата й падаше на меки къдрици, беше облечена с топъл зелен пуловер, зелена пола, клин и руски велурени ботуши. Беше решила навън да бъде с подходящо кожено палто и шапка. „Та нали зеленото е цветът на исляма!“ — помисли си тя радостно, забравила раздразнението си.

Зад нея на леглото бяха разхвърляни скиорски дрехи и якета, които след дълги размишления, дали са подходящи, беше отхвърлила. „В края на краищата досега ние, жените, никога не сме протестирали, затова трябва да сме облечени в най-хубавите си дрехи. Колко жалко, че не е пролет, тогава щях да съм с леката си жълта копринена рокля, шапка и…“

Изведнъж я обзе тъга. Роклята и възхитителната перлена огърлица й бяха подарък от баща й за рождения й ден миналата година. „Горкият ми татко — помисли си тя и гневът й се надигна. — Аллах да ги убие тези злодеи, които му отнеха живота. В пъкъла да ги хвърли дано! Аллах да пази Мешанг, цялото семейство и моя Томи и да не дава на фанатиците да ни отнемат свободите.“

Очите й се напълниха със сълзи и тя ги избърса. „Иншаллах помисли си тя. — Татко е в рая, където е мястото на вярващите, и аз нямам причина да скърбя. Желая единствено убийците да си получат заслуженото. Убийство! Чичо Валик, НВС. Ануш и децата. НВС! Ах, как мразя тези букви! Какво ли става с Карим?“ Не знаеше нищо за него от неделя насам — разжалван ли е, мъртъв ли е, на свобода ли е, нещо ново около телекса — нищо не й оставаше, освен да се моли.

Така и направи. Отново се помоли. Изхвърли тези проблеми от съзнанието си и ги стовари върху плещите на Аллах. Почувствува се пречистена. Докато си слагаше малката, обшита с кожа шапка, вратата се отвори и влезе забързаната Джари, облечена също с най-хубавия си костюм.

— Време е, принцесо, нейно височество Зара пристигна. Ау, колко си хубава!

Изпълнена с радостно вълнение, Шаразад грабна палтото си и изтича по коридора с развени поли, за да посрещне Зара, която я чакаше в хола.

— Знаещ ли, скъпа, изглеждаш чудесно. — Тя я прегърна. — Мислех, че Мешанг ще те спре в последния момент!

— Не би могъл — засмя се Зара, перчейки се с невероятната си кожена шапка. — Започнах да му опявам още вчера на закуска, продължих през целия ден и нощта й продължих тази сутрин, че трябва да имам ново самурено палто. Казах му, че ако не го получа, ще умра от срам пред приятелките си. Той се юрна на пазара, за да се отърве от мен, и забрави за похода на жените. Хайде, идвай, да не закъснеем, чака ни такси. Спря да вали сняг, денят се очертава ясен, макар че е мразовито.

В таксито вече имаше три други жени, приятелки и братовчедки. Две от тях се фукаха с джинсите и обувките си на висок ток, скиорските си якета, разветите коси, а една беше със скиорска шапка. Всички бяха толкова развълнувани, като че ли отиваха на пикник като през предишните времена. Никоя не забеляза неодобрителното мърморене на шофьора. Изобщо не му обърнаха внимание.

— Към университета — заповяда Зара и те се разбъбриха като свраки. Две пресечки преди университета таксито трябваше да спре, защото тълпата беше плътна.

На мястото на очакваните неколкостотин бяха дошли хиляди и продължаваха да прииждат още много от всички посоки. Млади, стари, от висшите, от низшите съсловия, грамотни и неграмотни, селянки и аристократки, богати и бедни — джинси, поли, панталони, ботуши, обувки, парцали, кожи — всичките обхванати от един и същи пламък, дори и тези, които бяха с чадори. По-войнствено настроените вече държаха речи, а някои скандираха лозунги: „Няма да носим чадор насила!“, „Единство, борба, победа!“, „Жени, обединявайте се, ние отказваме да носим насила чадори и фереджета!“, „Аз бях в Дошан Тапе и се бих срещу Безсмъртните — не си проливахме кръвта, за да се предадем на деспотизма!“, „Смърт на деспотизма, под каквото и да е име!“

— Ура за жените! — извика Шаразад. — Долу налагането на чадор, фереджета и воали!

Вълнението завладя и нея, и останалите. Зара плати на шофьора, даде му солиден бакшиш, завъртя се игриво, хвана се под ръка с Щаразад и Джари и никоя от тях не чу как таксиджията изруга:

— Курви с курви.

Тълпата се носеше насам-натам безцелно, повечето бяха шашнати от огромното множество и разнообразие от жени, дрехи и възрасти. Дори няколко мъже ентусиазирано се присъединиха към тях.

— Зара, ние демонстрираме, вярно ли е, че демонстрираме?

— Разбира се, Шаразад! И сме толкова много…

Надвикваха шума и слушаха една добре облечена жена, известна техеранска адвокатка, активистка и лидерка на движението за правата на жените. Наричаше се Намджех Ленгехи. Слушаха я и няколко групи мъже, студенти и учители, едни бяха за, други против това, което тя казваше. До тях имаше и няколко молли, всичките против, които също бяха надали ухо.

— Някои духовни лица казват, че ние жените не можем да бъдем съдии, не трябва да имаме образование и сме длъжни да носим чадор. В продължение на три поколения бяхме без фереджета и имаме право на образование, а от едно поколение насам — и право на гласуване. Аллах е велик… — говореше адвокатката.

— Аллах е велик — отекна хилядната тълпа.

— Някои от нас са с повече шанс от други, по-добре образовани са, дори по-добре от някои мъже. Някои от тези жени познават съвременните закони, че дори и тези на Корана по-добре, отколкото някои мъже — защо те да не станат съдии? Защо?

— Няма причини! Нека тези жени станат съдии — извикаха Зара и стотици други.

Гласовете им заглушиха моллите и поддръжниците им, които викаха:

— Светотатство!

Когато тълпата поутихна, Намджех Ленгехи продължи:

— Ние подкрепяхме с цяло сърце аятолаха… Ликуващи викове я прекъснаха в изблик на привързаност към водача на Иран. — Поздравяваме го за това, което той извърши. Ние се бихме рамо до рамо с мъжете, не по-лошо от тях, споделяхме техните страдания по затворите, помагахме на революцията, изхвърлихме тиранина и сега сме свободни, Иран е свободен от игото на шаха и чуждестранното владичество. Но това не дава право на никого, бил той молла или дори самият аятолах, да върне назад часовника на времето…

Чуха се силни викове:

— Не! Не! Не щем деспоти. Право на гласуване за жените! Не на деспотизма, под каквато и да е форма! Ленгехи да влезе в меджлиса! Ленгехи — министър на образованието!

— О, Зара, това е чудесно! — възкликна Щаразад. — Ти някога гласувала ли си?

— Не, скъпа, разбира се, че не съм. Но това не означава, че бих се отказала, ако имах право. Сто пъти съм казвала на Мешанг, че ще го питам за кого да гласувам, но ми се иска аз самата да вляза в избирателната кабина!

— Права си! — Шаразад се обърна и извика: — Аллах е велик! Аллах е велик! Ленгехи — върховен съдия! Жените — съдии! Настояваме за нашите права…

Тимур, иранецът, обучен в ООП, който беше завзел апартамента на Шаразад и беше изпратен да наблюдава демонстрацията и да идентифицира най-активните протестиращи, я позна от снимките, които беше виждал в дома й, и кипна.

— Жените трябва да спазват законите на Аллах! — извика той. — Долу жените съдии! Жените — слуги на Аллах!

Виковете му потънаха в рева на многохилядната тълпа и никой не му обърна внимание.

Не беше ясно как започна демонстрацията. Жените просто тръгнаха и скоро множеството изпълни улиците от стена до стена, спирайки цялото движение. Носеха се радостно напред със сила, на която никой не можеше да се противопостави. От сергиите, балконите и прозорците ги гледаха с отворени уста.

Повечето мъже бяха шокирани.

— Я виж тази, малката курва със зеленото палто, разкопчала го е, та да й се виждат циците, гледай, гледай! Аллах да я убие, загдето ме изкушава…

— Я виж онази с панталоните, опънати като кожа.

— Къде? А, виждам я, със сините гащи! Аллах да ни пази! Виж как всичко й се очертава! Тя ни примамва! Като онази със зеленото палто, с която се е хванала под ръка! Шантонерка! Ей, шантаж, искаш ли да ти го туря — на всичките това ви се ще…

Мъжете гледаха и скърцаха със зъби. Похотливостта вървеше след демонстрантките.

А жените наблюдаваха и се чудеха. Все повече и повече от тях забравяха пазаруваното или изоставяха сергиите си и се присъединяваха към своите сестри, лели, майки, баби, безстрашно сваляха воали, фереджета и чадори — та не е ли това столицата, не са ли те техеранки, елитът на Иран, а не прости селянки? Тук всичко е друго, не като на село, където никога не биха се осмелили да скандират лозунги и да свалят фереджета и чадори.

— Жени, обединявайте се, Аллах е велик, Аллах е велик! Победа, солидарност, борба! Равенство за жените! Право на глас! Не на деспотизма, не на всеки деспотизъм…

Пред маршируващите жени, зад тях, около тях, по булевардите и в страничните улици започнаха да се оформят групи от мъже: на привърженици и на противници на демонстрацията на жените. Законодателството на Корана изисква от мюсюлманите да се противопоставят на всичко, което е срещу исляма. Тук-там станаха сбивания. Един извади нож, но умря от друг, забит в гърба му. Гръмнаха няколко пушки, имаше ранени. Започнаха спонтанни сблъсквания между либерали и фундаменталисти, между левичари и Зелени ленти. Имаше счупени глави, загина още един човек, загинаха и деца, други успяха да се скрият зад паркираните коли.

Ибрахим Киаби, студентският ръководител на Туде, който успя да се измъкне от засадата, в която попадна Ракоци, изтича на улицата и грабна едно от ужасените деца, докато приятелите му го прикриваха със стрелба. Потърси прикритие зад ъгъла и като се увери, че момиченцето не е ранено, извика на другарите си:

— След мен!

Знаеше, че противникът им има числено превъзходство, и си плю на петите. Бяха шестима. Хукнаха през страничните улички. Скоро бяха в безопасност и се насочиха към авеню „Рузвелт“. Туде бяха решили да избягват открити битки със Зелените ленти и да маршируват с жените, като се влеят в редиците им, за да спечелят привърженички. Киаби се радваше, че отново води активна дейност, след като беше се крил, известно време.

Половин час след залавянето на Ракоци той докладва на ръководителя си в щаба на Туде за предателството. Получи заповед да не се прибира вкъщи, а да обръсне брадата си и да стои в една тайна квартира близо до университета.

— Няма да се показваш никъде до вторник, когато е демонстрацията на жените. Присъедини се към нея заедно с твоята бойна група, както е планирано, и на другия ден заминавай за Ковис — така ще си в безопасност известно време.

— Ами Димитрий Язернов? — спомена той единственото име, под което познаваше Ракоци.

— Не се безпокой, ще го измъкнем. Разкажи ми пак как изглеждаха хората, които го хванаха.

Ибрахим му беше разказал малкото, което си спомняше за Зелените ленти и засадата. А след това го беше попитал:

— Колко души ще дойдат с мен в Ковис?

— Ти и още двама сте достатъчно за един вмирисан молла.

„Да — помисли си той, — повече от достатъчно. — Скоро ще отмъстя за баща ми.“ Ръцете му стиснаха здраво оръжието, откраднато преди седмица от арсенала на Дошан Тапе.

— За свободата! — извика той и забърза по авеню „Рузвелт“, за да се присъедини към челните редици на демонстрацията, докато приятелите му се разпръскваха сред нея.

На стотина метра зад него бавно пълзеше открит камион, пълен с младежи, заобиколени от хиляди хора, които махаха и ги окуражаваха. Возещите се бяха летци без униформи. Сред тях беше и Карим Пешади. В продължение на часове се опитваше да открие Шаразад сред демонстрантките, но напразно. Той и останалите бяха на база в Дошан Тапе, където всичко се беше объркало, комитетите едва се крепяха със заповедите и контра заповедите си, други заповеди идваха от върховното командване, което беше подчинено на министър-председателя Базарган, трети — от Революционния комитет, а някои по радиото, когато аятолах Хомейни говореше от време на време и казваше кои закони трябва да се изпълняват.

Както всички летци и офицери в Иран и Карим беше получил заповед да се яви пред комитета, за да бъде подложен на кръстосан разпит относно своето досие, политически възгледи и контакти преди революцията.

Сведенията за него бяха добри и той искрено се закле, че поддържа исляма, Хомейни и революцията. Над него тегнеше призракът на баща му и той грижливо беше потиснал желанието си за отмъщение дълбоко в душата си. Досега не го бяха закачали.

Предишната нощ се беше опитал да се промъкне в кулата на РВД на Дошан Тапе, за да намери дневника с разрешенията за полети на НВС, но го върнаха. Тази вечер пак щеше да се опита — беше се заклел пред себе си да успее. „Не трябва да се проваля — мислеше си той, — Шаразад зависи от мен… о, Шаразад, ти, която даваш смисъл на моя живот, макар че си забранена за мен!“

Той напрегнато я търсеше сред демонстрантките, знаеше, че тя е някъде тук. Снощи заедно със свои приятели беше слушал едно изключително подстрекателско радиопредаване, водено от някакъв аятолах фундаменталист, който се противопоставяше на демонстрацията на жените и призоваваше към контра демонстрация от страна на „вярващите“. Карим много се разтревожи за Шаразад, сестрите й и роднините й, знаеше, че и те ще участвуват в демонстрацията. Неговите приятели също бяха загрижени за своите близки. Затова тази сутрин се качиха на камиона и се присъединиха към протестиращите. Бяха без оръжие.

— Равенство за жените — викаше той. — Демокрация завинаги! Завинаги ислям! Демокрация, законност и ислям завина… — Той изведнъж млъкна.

Улицата пред маршируващите беше плътно преградена от много мъже. Предната редица на жените видя опасността, вдигнаха се юмруци. Протестиращите в първите десетина редици инстинктивно се опитаха да забавят ход, но не успяха. Силата на многохилядната тълпа неотвратимо ги тласкаше напред.

— Защо са сърдити тези мъже? — попита Шаразад. Радостта й се изпаряваше, натискът отзад нарастваше.

— Просто са заблудени, това са предимно селяни — отговори храбро Намджех Ленгехи. — Те искат ние да сме робини. Не се страхувайте! Аллах е велик…

— Хванете се за ръце — извика Зара. — Не могат да ни спрат! Аллах-ул акбар…

Сред мъжете, преградили улицата, беше и палачът на Яред Бакраван в затвора „Евин“. Той разпозна Шаразад в предната редица.

— Аллах е велик — измърмори той в екстаз. — Аллах ме е призвал да пратя в пъкъла гадния търговец, а сега ми дава развратната му дъщеря!

Думите му потънаха във виковете. Очите му я поглъщаха, той си я представи гола на дивана, с широко разтворени крака и щръкнали гърди, очите й изпълнени с похот, устните й влажни, чу я как го моли: „Обладай ме, обладай ме! Бързо, бързо, изпълни ме, натисни ме, за теб всичко… бързо, бързо, о, сатана, помогни ми да изсмуча Аллах от члена му…“

Той измъкна ножа си, слабините му пулсираха от ерекцията, която беше получил, и се хвърли към нея.

— Аллах е велик…

Втурна се импулсивно, прелетя през пространството, което го отделяше от жените, събори няколко, посегна да я сграбчи, но във възбудата си се подхлъзна и падна, размаха ножа. Наранените се разпищяха, той се изправи и замахна към нея. Виждаше само ужасените й очи и стискаше ножа, готов да я разпори. Оставаха му само три крачки, две, една… Главата му се замая от парфюма й, тази воня на дяволското изчадие. Вдигна ръка за смъртоносния удар, но не успя да го осъществи. Разбра, че сатаната е изпратил зъл дух да му попречи — в гърдите му избухна чудовищен взрив, стана тъмно и той издъхна с името на Аллах на уста.

Шаразад се втренчи в сгърчената фигура. Ибрахим вече беше до нея с пистолет в ръка, прииждащите жени викаха и пищяха яростно.

Чу се още един изстрел й се разпищя нова жертва.

— Напред в името на Аллах! — извика Ленгехи, преодоляла страха си.

Призивът й беше подкрепен от Ибрахим, който успокояваше Шаразад:

— Не се страхувай, напред с жените…

Тя усети увереността му и за момент го взе за братовчед си Карим. Толкова си приличаха по ръст и лице. Тогава в нея избухнаха ужасът и омразата и тя извика:

— Напред в името на баща ми… Долу фанатиците и Зелените ленти… Долу убийците! — Сграбчи ръката на Зара. — Хайде! Напред!

Преплете ръце с нея и Ибрахим, своя спасител, който толкова приличаше на Карим, все едно че са братя, и тръгнаха отново напред. На помощ им се притекоха още мъже и камионът с летците.

Появи се с викове още един, размахващ нож.

— Аллах е велик… — извика Шаразад. Тълпата поде вика. Но преди да го обезвредят, кряскащият младеж рани Намджех Ленгехи. Предните редици неумолимо напъваха напред, и от двете страни викаха: „Аллах е велик“, всички еднакво сигурни, че те са правите. И тогава съпротивата падна.

— Пуснете ги да минат — извика един мъж. — Тук са и нашите жени, поне някои, вижте, много са… много…

Мъжете, които бяха най-отпред, се оттеглиха, другите направиха път и улицата пред жените се отвори. След тях се понесе триумфален вик:

— Аллах-ул акбар… Аллах е с нас, сестри!

— Напред — отново извика Шаразад и демонстрацията продължи пътя си. Ранените биваха отнасяни настрана, където им се оказваше помощ, останалите се носеха напред като пълноводна река. Протестният марш отново стана подреден. Вече никой не им се препречваше на пътя, макар че отстрани много мъже ги гледаха мрачно, а Тимур и хората му снимаха най-активните демонстрантки.

— Това е голям успех — каза отпаднало Намджех Ленгехи, която продължаваше да върви, в предната редица. Ръката й беше пристегната с шал, за да спре кръвотечението. — Постигнахме успех — дори аятолахът ще разбере колко сме решителни. А сега можем да си вървим по домовете. Постигнахме целта си и можем да се прибираме.

— Не — заяви Шаразад. Лицето й беше бледо и изцапано, все още не бе преодоляла страха си. — Ние трябва да излезем и утре, и вдругиден, и след това, докато имамът публично се съгласи да отхвърли чадора и да зачита правата ни.

— Да — съгласи се Ибрахим. — Ако сега спрете, моллите ще ви разгромят!

— Прав сте, ага. О, просто не знам как да ви се отблагодаря, че ми спасихте живота.

— Да — рече Зара, все още разтреперана. — Утре пак ще излезем, иначе тези… тези луди ще ни унищожат!

Демонстрацията продължи спокойно. Така стана и в другите градове — първо имаше неразбории, а след тях мирен протест.

Но в селата и малките градове демонстрацията не можа дори да започне, а далече на юг, в Ковис, тишината на градския площад се нарушаваше само от плющенето на камшика и писъците. Когато демонстрантките се събраха, моллата Хусаин вече ги чакаше.

— Този протест не е разрешен. Всички жени, които не са облечени, според закона, ще бъдат наказани за разголване на публично място, което е нарушение на Корана.

Само пет-шест от стотината жени бяха облечени с палта и западно облекло.

— Къде в Корана се казва, че като не носим чадор, не изпълняваме заповедите на Аллах? — извика една жена. Тя беше съпругата на управителя на банката и беше учила в Техеранския университет. Облеклото и беше скромно — но беше с пола и разпуснати коси.

— „О, Порок, кажи на твоите жени и дъщери да се загърнат по-добре с фереджетата…“ Иран е ислямска държава… първата такава в историята… Имамът постанови закон. Той е задължителен. Върви веднага да се облечеш както подобава!

— Но вярващите жени в другите страни не са длъжни да носят чадор, нито биват принуждавани за това от ръководителите и съпрузите им.

— „Мъжете са управители на женските работи, защото така е наредил Аллах… защото добродетелните жени са покорни… А за тези, които се бунтуват, е заповядал: проснете ги на диваните и ги набийте. Ако след това ви слушат, не ги наказвайте повече!“ Върви да си покриеш косата!

— Няма. Повече от четиридесет години иранките са били с непокрити коси…

— Четиридесет удара с камшик ще сломят непокорството ти! Аллах е велик!

Хусаин махна на един от помощниците си. Други хванаха жената и я завързаха. Камшикът бързо преряза плата на дрехата на гърба й под ликуващите викове на мъжете, които наблюдаваха сцената. Когато наказанието свърши, група жени я отнесоха. Тя беше изпаднала в безсъзнание. Останалите безмълвно се прибраха по домовете си.

Вкъщи Хусаин изгледа жена си и големия й корем.

— Как се осмеляваш да се присъединиш към протеста на тези развратници и пропаднали жени?

— Сбърках — отговори тя ужасена. — Голяма грешка направих.

— Да. Забранявам ти два дни да се храниш. Ще пиеш само вода. Ако не беше бременна, щеше да те сполети това, което се случи на площада.

— Благодаря ти, че си толкова снизходителен. Аллах да те поживи и да те пази. Благодаря ти…

На летище „Техеран“: 6,40 вечерта.

Андрю Гавалан беше седнал до Макайвър, който подкара колата от товарната площадка към подходния път, насочвайки се към техния самолет 125, ETLL, който беше на стоянка на товарна рампа на около половин километър по-нататък. Беше пристигнал преди около час от Табриз, зареждаха го с гориво и го подготвяха за обратния полет през Персийския залив. Когато се приземи, Армстронг им изсипа куп благодарности, че са му разрешили да използува самолета. Към тях се присъедини и полковник Хашеми Фазир.

— Според капитан Хог 125 се връща в събота, господин Гавалан — каза полковникът учтиво. — Осмелявам се да ви помоля да бъдете така любезни да ни откарате в Табриз. Този път само в едната посока, няма нужда да ни чакате, ние сами ще се оправим с обратния път.

— Разбира се, господин полковник — отговори любезно Гавалан, макар че не му бяха приятни и двамата.

Когато тази сутрин пристигна от Ал Шаргаз, Макайвър веднага му разправи на четири очи защо трябва да им правят услуги.

— Ще се разправям направо с Толбът за това, Мак — заяви той, възмутен от изнудването. — Много важно, че е от специалния отдел на Централната разузнавателна служба!

Всички запушиха уши с ръце — покрай тях с рев премина транспортен самолет на военновъздушните сили на САЩ. Това беше една от многото машини, изпратени от правителството на Америка за евакуирането на служителите и персонала от посолството. Оставаха само тези, които трябваше да го пазят. Прегретият въздух от реактивните двигатели издуха снега върху тях. Когато шумът затихна, Гавалан каза:

— Толбът остави съобщение за вас, господин Армстронг, и помоли да ви предам да му се обадите възможно най-бързо.

Забеляза погледа, който двамата си размениха, и се зачуди какво може да означава.

— Каза ли къде да се срещнем, сър?

— Не, просто да се отбиете при него възможно най-бързо — отговори Гавалан.

Вниманието му бе привлечено от една голяма черна лимузина, която бързаше към тях. На калника й се развяваше официалното знаме на Хомейни. От нея слязоха двама със свирепи физиономии, козируваха стегнато на Хашеми и учтиво му отвориха вратата на колата.

— До събота и още веднъж ви благодаря, господин Гавалан. — Полковникът седна на задната седалка.

— Как да се свържем с вас, господин полковник, в случай че възникне промяна в програмата?

— Чрез Робърт. Той може да ми препредаде вашето съобщение. Мога ли да направя нещо тук за вас? Имам предвид на летището?

Макайвър бързо изрече:

— Благодаря ви, че уредихте бързо зареждането с гориво. Ако може всеки път да е така, ще ви бъдем много признателни. Също и ако уредите бързото издаване на разрешение за полет.

— Ще се погрижа за това. За полета в събота ще имате предимство. Ако има нещо друго, моля ви да се обръщате към Робърт. Хайде, приятелю!

— Още веднъж ви благодаря, господин Гавалан. Ще се видим в събота, ако не и по-рано — каза Армстронг.

Когато Толбът дойде, за да разбере кога пристига Армстронг от Табриз, Гавалан го заведе настрана и му се развика.

— Боже Господи! — Толбът беше шокиран. — Какво отвратително обвинение, толкова неанглийско, Андрю, ако мога така да се изразя! Разбирам, че Робърт е положил огромни усилия, за да се опита да отърве теб, компанията ти, Дънкан и Локхарт — Том е толкова добър човек, с прекрасна жена, ах, толкова ми е мъчно за баща й… да ви отърве от една катастрофа, която може да стане всеки момент. Не е ли така? — усмихна се той мило. — Разбирам, че Робърт просто е помолил за една скромна услуга, толкова лесна за осъществяване, косъм не е паднал от главата ти, Андрю.

— Той е от специалния отдел, бивш служител на Централната разузнавателна служба в Хонконг, нали така?

Милата усмивка на Толбът не слизаше от лицето му.

— Откъде бих могъл да знам? Но той наистина иска да ни направи услуга. Толкова любезно от негова страна, нали?

— Дневникът за разрешенията на полети у него ли е?

— Не бих могъл да знам за такова нещо.

— Все пак кой е този полковник Фазир?

Толбът запали цигара.

— Просто приятел. Добре е човек да си има такъв приятел.

— Това ми е ясно. Той уреди презареждането с гориво и приоритетно разрешение за полет, все едно че е Всевишният.

— Е, не е, в никакъв случай. Почти е той, но не съвсем. Господ е англичанин — изкикоти се Толбът. — И е жена. Няма толкова интелигентен мъж, който да се ебава така успешно със света. Да ти разкрия нещо: благодарение на съвета на вашия член на управителния съвет Али Киа разбрах, че ТЕ възнамеряват да национализират всички чуждестранни компании, особено вашата, ако успеят да се докопат до това проклето късче хартия.

Гавалан беше шокиран.

— Кои са тези „ТЕ“?

— Има ли някакво значение?

След като Толбът си замина, Гавалан закрачи вдървено към офиса, който днес беше претъпкан. Още не всичко беше се нормализирало, но там бяха радиооператорът, телексоператорът, управителят, началниците на складовете. Днес жените ги нямаше, защото бяха поискали разрешение да отсъстват, за да се включат в протестната демонстрация.

— Мак, ела да се поразходим.

Дънкан вдигна глава от купчината доклади и сведения.

— Веднага — отвърна той, усетил сериозността на положението.

Досега не бяха имали възможност да разговарят насаме, това беше невъзможно да стане в офиса или около него, стените имаха широко отворени очи и уши. Откакто Гавалан беше пристигнал преди няколко часа, двамата се занимаваха с преглеждането на касовите книги, все още действащите договори, спрените или анулираните, както и със състоянието на всяка база. От всичките постъпваха предпазливи сведения за минимум действия и максимум бъркотия, единствената добра новина беше разрешението, което Макайвър беше получил за извеждането от страната на трите 212, но дори и това не беше съвсем сигурно. Засега.

Двамата мъже излязоха на товарната рампа. Един самолет на „Джей Ел Ел“ се издигна с рев в небето.

— Говори се, че все още има хиляди японски техници, които си клатят краката в „Иран-Тода“ — разсеяно заговори Макайвър.

— Техният консорциум е в много тежко положение. В днешния „Файнейшъл Таймс“ пише, че са натрупали излишък от половин милион долара. Няма начин да свършат тази година и да се измъкнат, а това, както и пренасищането на пазара с превозвачи, са сериозни трудности за „Тода“.

Гавалан забеляза, че наоколо няма никого.

— Добре, че поне нашите капитални инвестиции са подвижни, Мак. Повечето от тях.

Макайвър се вгледа в сбръчканото му лице, посивелите буйни вежди, кафявите очи.

— Това ли е причината за „неотложното заседание“?

— Едната. — Гавалан му разправи какво му беше казал Толбът и възкликна: — Да се национализират! Но това означава да загубим всичко — освен ако не предприемем нещо. Знаеш ли, че Джени е права. Ние сами трябва да се оправим.

— Не мисля, че е възможно. Тя каза ли ти?

— Разбира се, но аз смятам, че можем. Да пробваме следния вариант: да кажем, че днес е Ден първи. Целият излишен персонал прекратява работа си в Иран с оглед пренасочването му или напускането му на страната; извеждаме всички резерви и запасни части, които можем, или с нашия 125, или с редовните полети на пътническите авиолинии, когато те бъдат възобновени, поради това че са морално остарели, излишни, подлежат на ремонт или са личен багаж. „Загрос Три“ се прибира в Ковис, „Табриз“ „временно“ се спира, а 212 на Ерики отива в Ал Шаргаз, оттам за Нигерия заедно с Том Локхарт от Загрос и един 212 от Ковис. Ти затваряш централата в Техеран и я прехвърляш в Ал Шаргаз, за да управляваш операциите и да контролираш трите ни бази, които остават — в Ленгех, Ковис и Бандар-е Делам, като „предстои връщането им в нормален ритъм“. За нас все още са валидни заповедите на нашето правителство за евакуирането на излишния персонал.

— Така е, но…

— Нека да довърша, момко. Да кажем, че за тридесет дни се оправим с подготовката и планирането на всичко. Тридесет и първият нека да бъде Ден първи. В точно определен час от него, или на Ден втори, в зависимост от времето или Бог знае още от какво, изпращаме по радиото парола от Ал Шаргаз. Всички пилоти и хеликоптери излитат едновременно и се насочват през Персийския залив към Ал Шаргаз. Там демонтираме роторите, скриваме хеликоптерите в транспортни самолети 747, които ще съм намерил отнякъде, и те ще ги откарат в Абърдийн — приключи Гавалан със светнали очи.

Макайвър се втренчи в него.

— Напълно си откачил, Китайче! В този план има толкова пробойни… просто си мръднал.

— Посочи поне една.

— Петдесет мога да ти покажа! Първо…

— Само полека, момко, внимавай за кръвното си налягане. Между впрочем, как си с него — Джени ме помоли да те питам?

— Идеално е и не започвай да се заяждаш. Първо, едно и също време за излитане на всички: полетите на машините от различните бази ще са с различна продължителност поради нееднаквите разстояния. В Ковис ще трябва да презаредят — иначе е невъзможно да се прелети Персийският залив.

— Това ми е известно. Ще направим отделни под планове за всяка от трите бази. Всеки командир на база сам ще си направи план как да се измъкне — ние носим отговорност за пристигането на машините. Скраг лесно ще се прехвърли през Персийския залив, също и Руди от Бандар-е Де…

— Не може. Нито Руди от Бандар-е Делам, нито Старк от Ковис ще могат с един полет да достигнат Ал Шаргаз и да прелетят през залива. Ще трябва да преминат през въздушното пространство на Кувейт, Саудитска Арабия и Обединените арабски емирства и Бог знае дали няма да ни задържат, затворят или глобят. Същото се отнася и за Ал Шаргаз. — Макайвър поклати глава. — Емирствата са безсилни без съответните разрешения за полет от Иран. Тях ги гони диво шубе, че революцията на Хомейни ще им се стовари на главите, шиитските малцинства при тях са значителни, а военноморските и военновъздушните им сили изобщо не могат да се мерят с тези на могъщия съсед, ако той реши да се разлюти.

— Едно по едно — започна спокойно Галаван. — Прав си по отношение на хеликоптерите на Руди и Старк, но да предположим, че те имат разрешения да летят над всичките тези територии?

— Какво?…

— Пратих телекс на всеки РВД в залива за разрешение и получих потвърждения, че се разрешава прелитането на транзитно преминаващите хеликоптери на С-Г.

— Да, но…

— Едно по едно, момко. Второ. Да кажем, че всичките машини са с възстановена британска регистрация — та те са английски, НАШИ хеликоптери, ние плащаме за тях и ги притежаваме независимо с какъв номер могат да ни излязат съдружниците. При това положение те не са подвластни на Иран. Нали така?

— След като напуснат страната — да, но няма да успееш да накараш администрацията, на иранската гражданска авиация да се съгласи на трансфера, затова не можеш да им върнеш британската регистрация.

— Да предположим, че въпреки това я възстановя.

— Как, по дяволите, ще го направиш?

— С молба. Като се помолиш на регистраторите в Лондон да направят това. В действителност аз го направих, преди да излетя оттам. „Абе в Иран е голяма бъркотия“ — казвам им аз. — „Да бе, приятел, абсолютна лудница“ — отговарят те. „Бих искал да си върна британската регистрация на хеликоптерите, макар и временна, докато положението се нормализира. Естествено, че съответните ирански власти са съгласни, но просто не мога да получа в момента подписа им, нали виждате как е сега там?“ „Разбира се, приятел — казват те. — Така си е при всяко правителство, включително и нашето. Ами че това са си твои хвърчила, няма никакво съмнение, е, малко нещо не е съвсем наред, но това е дреболия, на която никой няма да обърне внимание. Ще пийнем ли довечера по една бира?“

Макайвър спря да крачи и го погледна изненадан.

— И те съгласиха ли се?

— Все още не са. По-нататък?

— Имам още сто „по-нататък“, но…

Раздразнен, Макайвър отново закрачи. Беше твърде студено да стои на едно място!

— Но?

— Но ако ги давам едно по едно, очаквам отговор от теб заедно с възможно решение на проблема. Обаче аритметиката пак няма да излезе.

— Съгласен съм с Джени. Ще трябва сами да уредим работата.

— Вероятно е така, но трябва всичко да бъде координирано. И още едно нещо. Имаме разрешение да изведем три 212, може би ще успеем да измъкнем и останалите.

— Трите машини още не са напуснали страната, Мак. Съдружниците, не говорим за правителството, няма да ни изпуснат от хватката си. Я виж „Гърни“ — всичките им четиридесет и осем машини са задържани, включително 212. Това са поне тридесет милиона долара замразени пари.

Погледнаха към пистата. Приземяваше се един „Херкулес“ на Кралските военновъздушни сили. Гавалан продължи:

— Толбът ми съобщи, че до края на седмицата всичките техници и инструктори от английската армия, флота и военновъздушни сили ще бъдат изтеглени от страната и в посолството ще останат само трима, между които и той. Изглежда, че в бъркотията при американското посолство някой се е промъкнал и като я е използвал, е разбил сейфове, откраднал е шифри…

— Ама те още ли държат там секретни документи? — попита ужасен Макайвър.

— Изглежда, че е така. Както и да е, според Толбът това проникване е причинило сърцебиене на всички стожери на западната, съветската и арабската дипломация. Всички посолства се затварят. Най-изплашени са арабите. Никой от петролните шейхове не иска революцията на Хомейни в страната си и е готов и способен да изхарчи сума петродолари, за да я предотврати. Толбът каза: „Залагам петдесет лири, че сега Ирак е разтворил джоба си, кюрдите също, както и всички, които са араби, просунитски и антихомейнистки настроени. Целият Персийски залив е на ръба на експлозията.“

— Но междувременно…

— Междувременно Толбът не беше така нахакан, както преди няколко дни, и не беше уверен, че Хомейни ще се оттегли тихичко в Кум. „Иран е за иранците, приятелю, стига те да са за Хомейни и моллите — каза той. — С хомейнизма е свършено, ако левичарите убият първо аятолаха, а след него видят сметката на всичко от доброто старо време. А това сме ние.“

Гавалан удряше ръцете си в ръкавици една в друга, за да се постоплят.

— Мак, дяволски измръзнах. От счетоводните книги е ясно, че тук здравата сме я загазили. Сами трябва да се погрижим за себе си.

— Това е голям риск. Струва ми се, че ще загубим някои от нашите хвъркала.

— Само ако късметът ни изневери.

— Прекалено много залагаш на късмета, Анди. Я си спомни за онези механици в Нигерия, които отидоха в затвора за четиринадесет години само защото подготвиха един 125, който напусна страната нелегално.

— Това стана в Нигерия и механиците останаха там. Ние ще изтеглим всички.

— Ако остане дори един чужденец, ще го хвърлят, в затвора като заложник за всички нас и хеликоптерите, освен ако си готов да му хвръкне главата. Ако не си, ще го използуват, за да ни накарат насила да се върнем, и като дойдем, ще са много ядосани. Ами иранските ни служители и работници?

— Ако нямаме късмет, каквото и да направим, всичко ще се провали. Мисля, че трябва да изработим план с всички подробности, като предвидим всички възможни варианти. Това ще ни отнеме седмици и най-добре ще е да го държим в строга тайна само между нас — настояваше упорито Галаван.

Макайвър поклати глава.

— Ще трябва да се посъветваме с Руди, Локхарт и Старк, ако се заемем сериозно с това.

— Както кажеш — отвърна му Гавалан. Гърбът му се беше схванал и той се протегна.

— Щом съставим правилния план… Дотогава няма защо да слагаме край на работата.

Известно време се разхождаха мълчаливо. Снегът под краката им силно скърцаше. Стигнаха почти до края на товарната рампа.

— Ще подложим момчетата на прекалено голямо изпитание — обади се Макайвър.

Гавалан сякаш не го чу.

— Не можем просто ей така да зарежем петнадесет години работа, да си захвърлим спестяванията, моите, твоите, тези на Скраг и изобщо всичко — говореше той. — С нашия Иран е свършено. Повечето от колегите ни тук избягаха, укриха се или са мъртви — или се обърнаха срещу нас, независимо дали са искали, или не. Работата е сведена до минимум. Тук имаме двадесет и шест хеликоптера, от които работят само девет. И за малкото, което правим, не ни се плаща. Мисля, че работата ни е спукана.

— Нещата не са чак толкова лоши, както ги мисля. Партньо… — твърдоглаво почна Макайвър.

— Мак, трябва да разбереш, че не мога да отпиша просто ей така пари, които ни се дължат, плюс хвъркалата и резервните части, и да остана в бизнеса. Не мога така. Нашите тринадесет 212 струват тринадесет милиона щатски долара, деветте 206 — още милион и триста хиляди, трите „Алует“ — още милион и половина, и три милиона долара резервни части — кажи-речи двадесет милиона. Не мога да се откажа от тези пари. Иън ме предупреди, че тази година „Струан“ очаква помощ, няма свободни пари, Линбар е взел някои неправилни решения и… Е, знаеш какво мислим с него един за друг. Но той продължава да е тайпан. Не мога да разтрогна новите договори за хеликоптерите Х–63, не мога да се сражавам с „Импириъл“, които ни съсипват в Северно море с двойното счетоводство на парите на данъкоплатците. Няма да стане.

— Прекалено много ще искаш от момчетата, Китайче.

— И от теб, Мак, не забравяй себе си. Това трябва да е колективно начинание, а не само аз да се уредя, пък ако може и те, ако ще е гарга — рошава да е.

— Повечето от момчетата ни могат лесно да си намерят работа. Пазарът е жаден за квалифицирани пилоти на хеликоптери, обслужващи нефтодобивната промишленост.

— Е, и какво? Обзалагам се, че повечето ще предпочетат да работят за нас. Ние се грижим за тях, плащаме им по най-високите тарифи, безопасността на труда при нас е на най-високо ниво — С-Г е най-добрата хеликоптерна компания в света и те го знаят! И двамата знаем, че сме част от „Ноубъл Хаус“ и това също означава нещо. — В очите на Гавалан изведнъж се появи нескриван блясък. — Ще бъде голяма глупост, ако се откажем. Така ми се иска да натрия муцуната на Линбар. Като му дойде времето, ще попитаме момчетата. Междувременно всички системи са в изправност и функционират, нали, момко?

— Естествено — каза Макайвър без въодушевление. — Дай да почваме с плана.

Гавалан го погледна.

— Мак, толкова добре те познавам. Скоро ще гориш от нетърпение да се махаме и аз ще бъда този, който ще ти казва: „Почакай, ами какво ще правим за еди-какво си…“

Но Макайвър не го слушаше. Умът му се опитваше да състави някакъв план, независимо че такъв беше почти невъзможен, като се изключи британската регистрация. Дали това би могло да повлияе с нещо?

— Анди, относно плана. Я по-добре да му дадем кодово название.

— Джени казва, че трябва да го наречем „Вихрушката“ — понеже в такава сме попаднали.

Трета част

Четвъртък

22 февруари 1979 г.

42

Северозападно от Табриз: 11,20 преди обяд.

Високо от планинския склон, седнал на стълбичката на кацналия 212, Ерики можеше да вижда далече в Съветска Армения. Далече долу река Арас течеше на изток към Каспийско море, виейки се през проломи и обозначавайки по-голямата част от съветско-иранската граница. Наляво се виждаше Турция до извисяващия се на пет хиляди и двеста метра връх Арарат. Неговият 212 се намираше недалеч от входа на пещерата, където беше американският секретен подслушвателен пост. „Беше“ — помисли си той със злорадство. Когато вчера следобед се беше приземил тук, висотомерът отчиташе две хиляди и шестстотин метра; разнородната група леви федаински бойци, които докара, щурмува пещерата, но американците вече не бяха там. А когато Цимтарга я разгледа, откри, че цялото важно оборудване е унищожено и шифровъчните книги липсват. Много свидетелства за прибързано заминаване, но нищо действително ценно, което да бъде прибрано от остатъците.

— Все пак ще я прочистим — нареди Цимтарга на хората си. — Прочистете я като другите! — И прибави към Ерики: — Можеш ли да се приземиш там? — Той посочи нагоре към мястото, където се издигаха радарните мачти. — Искам да ги демонтирам.

— Не знам — отвърна Ерики.

Гранатата, която му беше дал Рос, все още стоеше прикрепена под лявата му мишница, а ножът му още беше в канията отзад. Цимтарга и похитителите му не го бяха обискирали.

— Ще отида да видя.

— Ние ще отидем да видим, капитане. Заедно ще гледаме — засмя се Цимтарга. — Така няма да се изкушиш да ни напуснеш.

Прелетя до там с него. Мачтите бяха здраво закрепени в дълбоки бетонни легла на северния склон на планината, пред тях имаше малка площадка.

— Ако времето е като днес, ще мине добре, но не и ако излезе вятър. Бих могъл да кръжа и да те спусна долу с въже — усмихна се кръвожадно Ерики.

Цимтарга се разсмя.

— Не, благодаря. Не искам ранна смърт.

— За човек от Съветите, още повече пък от КГБ, не си лош човек.

— Нито пък ти — за финландец.

От неделя, откакто летеше за Цимтарга, Ерики беше започнал да го харесва — не защото, според него, беше възможно да харесваш или да се доверяваш на някой от КГБ. Но Цимтарга беше любезен и честен, беше му дал равен дял от цялата храна. Миналата нощ беше споделил бутилка водка с него и му беше предоставил най-доброто място за сън. Бяха преспали в едно село на двадесет километра на юг, на килими върху мръсния под. Цимтарга беше казал, че макар в по-голямата си част да е в кюрдска територия, селото е тайно федаинско и сигурно.

— Тогава защо продължавате да ме охранявате?

— То е сигурно за нас, капитане, не за теб.

Преди две нощи Цимтарга и охраната му дойдоха за него в двореца на хана тъкмо след като Рос беше тръгнал. Откараха го до авиобазата и в тъмнината, нарушавайки международните правила, той беше летял до планинското село северно от Хвой. Призори събраха пълен хеликоптер въоръжени мъже и отлетяха до първия от двата американски радарни поста. Беше разрушен и обезлюден, също като този.

— Някой сигурно тайно ги е осведомил, че ще дойдем — каза Цимтарга и недоволно изпсува. — Мамка им!

По-късно Цимтарга му съобщи, че между местните се шушнело, че американците се евакуирали преди две нощи, откарани от много големи хеликоптери без отличителни знаци.

— Би било добре да ги хванем, докато ни шпионират. Много добре. Според слуховете тия копелета можели да виждат на хиляди мили навътре у нас.

— Имате късмет, че не са тук — можеше да започне сражение и това щеше да предизвика международен инцидент.

Цимтарга се засмя.

— Това няма нищо общо с нас, нищо. Това щяха да са пак кюрдите, пак техните мръсни дела, банда от главорези, нали? Щяха да обвинят тях. Гадни мръсници, нали? Телата евентуално щяха да бъдат намерени на кюрдска територия. Това щеше да е достатъчно доказателство за Картър и неговото ЦРУ.

Ерики се размърда на стълбичката на хеликоптера, задникът му беше измръзнал на метала; беше потиснат и изтощен. И тази нощ беше спал зле, преследваха го кошмари за Азадех. Не беше спал добре, откакто Рос се появи.

„Аз съм глупак — помисли си за хиляден път. — Знам, но каква полза? Май нищо не помага. Изглежда, летенето ми идва много: прекалено много часове при лоши условия, много нощни полети.“ А и Ногър, за когото се тревожеше, мислеше и за Ракоци и убийствата. Ами Рос? Но най-много от всички за Азадех. Дали е в безопасност?

На следващата сутрин се беше опитал да се помирят за нейния Джони Светлите очи.

— Признавам, че бях ревнив. Глупаво е да се ревнува. Заклех се в древните богове на прадедите ми, че мога да живея със спомена ти за него — мога, и ще го направя. — Така беше казал, но произнасянето на думите не го пречисти. — Просто не мислех, че той ще е толкова… такъв мъж и толкова… толкова опасен. Това кукри ще бъде достоен противник на моя нож пуко.

— Никога, скъпи, никога! Толкова се радвам, че ти си ти и аз съм аз и че сме заедно. Как можем да се измъкнем от тук?

— Не всички, не заедно по едно и също време — беше й отговорил честно той. — По-добре ще е войниците да се измъкнат, когато могат. С Ногър и войниците и докато ти си тук — не зная, Азадех. Все още не знам как да избягаме. Ще трябва да почакаме. Може би ще успеем да отидем в Турция…

Погледна на изток към Турция: толкова близка и толкова далечна, докато Азадех беше още в Табриз — тридесет минути по въздуха до нея. Но кога? „Ако бяхме влезли в Турция, ако хеликоптерът ми не беше задържан и ако можех да заредя, можехме да отлетим за Ал Шаргаз, заобикаляйки границата. Ако, ако, ако! Богове на предците ми, помогнете ми!“

Миналата нощ над водката Цимтарга беше сдържан както винаги, но си пийна добре и те разделиха бутилката чаша по чаша до последната капка.

— Имам друга за утре вечер, капитане.

— Добре. Кога ще свършите с мен?

— Ще ни трябват два или три дни, за да приключим тук. После обратно в Табриз.

— После?

— После ще знам по-добре.

Ако не беше водката, Ерики щеше да го напсува. Стана и се загледа в иранците, които струпваха екипировката за товарене. По-голямата част от нея изглеждаше съвсем обикновена. Докато се шляеше по разбития терен и снегът скърцаше под ботушите му, охраната не се отделяше от него. Никакъв шанс да избяга. За пет дни не му се удаде нито един случай.

— Радваме се на твоята компания — засмя се веднъж Цимтарга, отгатвайки намеренията му и ориенталските му очи се присвиха.

Горе имаше няколко души, които работеха по радарните мачти — демонтираха ги. „Загуба на време — помисли си. — Дори и аз знам, че няма нищо специално по тях.“

— Не това е важно, капитане. Моят шеф се радва на изобилието. Поръча да вземем всичко. По-добре повече, отколкото по-малко. Защо трябва да се тревожиш, плаща ти се на час — отново се засмя Цимтарга, вече без подигравка.

Ерики почувствува мускулите на врата си схванати, протегна се и докосна пръстите на краката си; в това положение остави ръцете и главата си да висят свободно, после завъртя глава във възможно най-голям полукръг, оставяйки тежестта й да разтегне сухожилията и мускулите му и да премахне схващането, без да насилва нищо, просто като използваше тежестта й.

— Какво правиш? — попита Цимтарга, приближавайки се към него.

— Страхотно е за болки във врата. — Ерики отново сложи тъмните си очила — без тях отразяващата се в снега светлина беше мъчителна. — Ако го правите два пъти дневно, никога няма да имате болки във врата.

— О, и ти ли имаш болки във врата? Аз… аз вечно съм схванат. Трябва да ходя при хиропраксист[21] поне три пъти годишно. Това помага, а?

— Гарантирано. Каза ми го една сервитьорка — разнасянето на табли по цял ден им докарва много болки по гърба и врата като на пилотите; това е от начина на живот. Опитайте и ще видите.

Цимтарга се наведе, както беше направил Ерики и раздвижи главата си.

— Не, правите го неправилно. Оставете главата, ръцете и раменете да висят свободно, вие сте много стегнат.

Цимтарга направи това, което му казаха и почувствува изпукване във врата и облекчение на ставите. Изправи се и каза:

— Чудесно е, капитане! Много съм ти задължен.

— Отплата за водката.

— Това струва повече от бутилка вод…

Ерики се вторачи в него с празен поглед — кръвта на Цимтарга бликна от гърдите му от пронизалия го отзад куршум, после дойде едно тра-а-ак-к-к-так-так, последвано от други и иззад скалите и дърветата се изсипаха някакви хора, крещяха бойни възгласи и „Аллах-ул акбар“, стреляха в движение. Атаката беше кратка и яростна и Ерики видя бързото смазване на хората на Цимтарга, слизащи по платото. Неговият пазач — един от малкото хора, които носеха оръжие — откри огън още при първия изстрел, но го улучиха веднага и сега някакъв брадясал тип, застанал над него, го довършваше тържествуващо с приклада на оръжието си. Други атакуваха пещерата. Още стрелба, после отново тишина.

Двама мъже тръгнаха към него и той вдигна ръце с бумтящо сърце, чувствуваше се гол и глупав. Единият от мъжете обърна Цимтарга и стреля отново в него. Другият мина покрай Ерики и отиде до кабината на неговия 212, за да се увери, че никой не се крие там. Мъжът, който беше стрелял в Цимтарга, застана пред Ерики, дишаше тежко. Беше дребен, с маслинено мургава кожа, брадясал, с тъмни очи и коси, облечен в груби дрехи. И вонеше.

— Свали си ръцете — заповяда той на английски със силен акцент. — Аз съм шейх Баязид, главният тук. Необходим си ми ти и хеликоптера.

— Какво искате да правите с мен?

Хората около тях довършваха ранените и смъкваха от мъртвите всичко, което имаше някаква стойност.

— КАЗЕВАК. — Като видя израза на лицето му, Баязид леко се усмихна. — Много от нас работят по петролните кладенци и сондите. Кое е това куче? — Той посочи към Цимтарга.

— Наричаше себе си Цимтарга. Беше от Съветите. Мисля, че беше и от КГБ.

— Естествено, че от Съветите. Естествено, че е от КГБ — всички от СССР в Иран са от КГБ. Документите, моля.

Ерики му подаде картата си. Онзи я прочете и кимна. После за изненада на Ерики му я върна.

— Защо летиш с това съветско куче?

Той слушаше мълчаливо и лицето му потъмня, когато Ерики му разказа как Абдула хан го беше хванал в клопка.

— Никой не бива да дразни Абдула хан. Ръцете на Абдула Жестокия са дълги, дори в земите на кюрдите.

— Вие кюрди ли сте?

— Кюрди — отвърна Баязид. По-добре беше да излъже.

Той коленичи и претърси Цимтарга. Никакви документи, само малко пари, които пъхна в джоба си и нищо друго, освен автоматичния пистолет в кожен кобур и амунициите, които също прибра.

— Зареден ли си напълно с гориво?

— Три четвърти.

— Искам да отида на двадесет километра на юг. Аз ще те насочвам. После вземаме КАЗЕВАК, после отиваме в Резайех, до болницата.

— Защо не в Табриз — по-близо е?

— Резайех е в Кюрдистан. Там кюрдите са сигурни. Понякога Табриз принадлежи на враговете ни — иранците, шаха или Хомейни — без разлика. Отиваме в Резайех.

— Добре. Чуждестранната болница ще е най-добре. Бил съм там преди, а и те имат хеликоптерна площадка. Свикнали са с КАЗЕВАК. Там можем да заредим — те имат хеликоптерно гориво, поне имаха… едно време.

— Добре. Веднага тръгваме.

— А след Резайех?

— Ако ни свършиш работата благополучно, може би ще те освободим да вземеш жена си от Горгон хан. — Шейх Баязид се извърна и извика на хората си да побързат и да се качват на хеликоптера.

— Тръгвайте, моля.

— А какво ще правите с този? — Ерики посочи Цимтарга. — И с другите?

— Зверовете и птиците скоро ще изчистят всичко.

Не им трябваше много време да се качат и да напуснат това място и Ерики се изпълни с надежда. Не беше трудно да намерят малкото селце.

Болната беше стара жена.

— Тя е нашият вожд — поясни Баязид.

— Не знаех, че жените могат да бъдат вождове.

— Защо не, ако са достатъчно мъдри, достатъчно силни, достатъчно умни и от подходящо семейство. Ние, сунитите, не сме леви или еретични говеда шиити, които слагат моллата между човека и Бог. Бог е Бог. Тръгваме веднага.

— Тя говори ли английски?

— Не.

— Изглежда много зле. Може да не издържи пътуването.

— Иншаллах.

Но тя издържа едночасовия полет и Ерики се приземи на хеликоптерната площадка. Болницата беше надстроена, осигурена с персонал и спонсорирана от чуждестранни петролни компании. По целия път той летя ниско, избягвайки Табриз и военновъздушните бази. Баязид стоеше изправен с лице към него до височайшия им вожд, зад гърба му имаше шестима въоръжени мъже. Старицата беше в съзнание, но не помръдваше. Беше вглъбена в силната си болка и не се оплакваше.

Един лекар и няколко санитари пристигнаха на площадката секунди след кацането. Докторът беше облечен в бяло с червен кръст на ръкава палто върху дебели, топли пуловери; беше на тридесетима години, американец, с тъмни кръгове около зачервените очи. Докато другите чакаха мълчаливо, той коленичи до носилката. Старицата леко простена, когато той докосна корема й, въпреки че ръцете му пипаха внимателно. След малко той й заговори успокоително на лош турски. Слаба усмивка премина по лицето й, тя кимна и му благодари. Лекарят направи знак на санитарите, те вдигнаха носилката и я отнесоха. По заповед на Баязид двама от хората му отидоха с нея.

Докторът, пак на турски, се обърна към Баязид.

— Ваше превъзходителство, трябва да ми кажете името и възрастта й и… — той потърси думата — историята, историята на болестта.

— Говори на английски.

— Добре, благодаря ви, ага. Аз съм доктор Нюбег. Боя се, че краят й е близо, ага, пулсът й е почти нула. Тя е възрастна, а бих казал, че има кръвоизлив — кървене — вътрешно. Падала ли е наскоро?

— Говорете по-бавно, моля. Падане? Да, да, преди два дни. Подхлъзна се в снега и падна върху скала, удари си ребрата.

— Мисля, че има вътрешен кръвоизлив. Ще направя каквото мога, но… извинете, не мога да обещая добър изход.

— Иншаллах!

— Вие кюрди ли сте?

— Кюрди… — Наблизо се чу стрелба. Всички обърнаха поглед натам. — Кой стреля?

— Не знам. Постоянно стрелят — отговори докторът неспокойно. — Зелените ленти срещу левите, левите срещу зелените, срещу кюрдите — има много фракции и всички са въоръжени. — Той разтърка очите си. — Ще направя каквото мога за старата госпожа. Може би е по-добре да дойдете с мен, ага, вие можете да ми разкажете подробностите, докато вървим. И тръгна забързано.

— Докторе, имате ли гориво тук? — извика Ерики. Докторът спря и го погледна безучастно.

— Гориво? А, хеликоптерно гориво? Не знам. Цистерната за бензин е отзад. — Той се качи по стълбите до главния вход, полите на палтото му плющяха от вятъра.

— Капитане — нареди Баязид, — вие ще чакате, докато се върна. Тук!

— Но горивото, аз не мо…

— Чакайте тук! Тук! — Баязид се втурна след лекаря. Двама от хората му тръгнаха с него. Двама останаха с Ерики.

Докато чакаше, Ерики прегледа всичко. Резервоарите бяха почти празни. От време на време пристигаха коли и камиони с ранени, които трябваше да бъдат приети от доктора и медицинския персонал. Мнозина оглеждаха хеликоптера любопитно, но никой не се приближи. За това се погрижи охраната. По време на полета до тук Баязид му беше казал:

— От векове ние, кюрдите, се опитваме да станем независими. Ние сме отделен народ, с отделен език, отделни обичаи. Сега може би има шест милиона кюрди в Азербайджан и Кюрдистан зад съветската граница, и в този край на Ирак, и в Турция — почти изсъска той. — От векове ние се борим срещу всички тях, заедно или поотделно. Ние държим планините. Ние сме добри бойци. Салах-ал-дин е бил кюрд. Знаеш ли за него? Салах-ал-дин — Саладин — е бил най-достойният противник на Ричард Лъвското сърце по времето на кръстоносните походи, после става султан на Египет и Сирия и завладява царство Йерусалим през 1187 година, след като разбива кръстоносците.

— Да, знам за него.

— Днес между нас има друг Салах-ал-дин. Един ден ние ще завладеем отново всички свещени места — след като изхвърлим Хомейни, предателя на исляма, на боклука.

— Вие нападнахте от засада Цимтарга и другите и ги очистихте само за да дойдем дотук, така ли? — попита Ерики.

— Разбира се. Те са врагове. Ваши и наши. — Баязид се усмихна криво. — Нищо не става в нашите планини без наше знание. Нашият вожд болен — вие сте наблизо. Ние виждаме американците да напускат, виждаме боклукчиите да идват и ви познахме.

— О! Как?

— Червенокосият мъж с ножа. Неверникът, който убива наемни убийци като въшки, а после му дават принцесата на Горгоните като отплата, пилотът на С-Г. — Тъмните, почти бадемови очи излъчваха учудване. — О, да, капитане, знаем ви много добре. Много от нас обработват дървен материал, други работят на петрола — човек трябва да работи. Въпреки това е добре, че не сте от Съветите или иранец.

— После ще ми помогнете ли, вие и вашите хора, срещу Горгон хан?

Баязид се засмя:

— Вашата кръвна вражда си е ваша, не наша. В момента Абдула хан е с нас. Ние няма да тръгнем против него. Каквото правиш ти, е Божа работа.

В предния двор на болницата беше студено и слабият вятър усилваше студа. Ерики се разхождаше напред-назад, за да поддържа кръвообращението си. „Трябва да се върна в Табриз. Трябва да се върна, а после някак си ще взема Азадех и ще напуснем завинаги.“

Стрелба наблизо стресна и него и охраната му. Зад болничните порти заскърцаха спирачки, чу се дразнещ звук на клаксони, настана някакво объркване. Запритичваха хора. Отново се чу стрелба и онези, които бяха останали в капана на превозните си средства, бързо изскочиха навън и се прикриха или избягаха. Дворът на болницата беше обширен, хеликоптерът заемаше само едната страна. Стрелбата идваше все по-близо. Някои от стъклата на прозорците от последния етаж на болницата се пръснаха. Двамата пазачи се притиснаха към снега зад колесника на вертолета. Ерики кипеше от ярост, че хеликоптерът му е така открит, не знаеше накъде да бяга и какво да прави — нямаше време да излети, а и горивото му беше недостатъчно да отиде, където и да било. След няколко рикошета се сви долу, а схватката отвъд стените се засили.

После тя престана така бързо, както и започна. Хората се измъкнаха от прикритията, клаксоните засвириха и скоро уличното движение се нормализира и стана така досадно, както винаги.

— Иншаллах — каза единият му пазач, после вдигна пушката и пое поста си. Иззад болницата се показа малка подвижна петролна цистерна. Управляваше я млад иранец с широка усмивка. Ерики отиде да го пресрещне.

— Здрасти, капитане — поздрави весело шофьорът със силен нюйоркски акцент, — трябва да ви заредя с гориво. Вашият безстрашен водач шейх Баязид нареди. — Той се обърна към пазачите на турски и те изведнъж се отпуснаха и отвърнаха на поздрава му.

— Капитане, ще напълним догоре. Имате ли допълнителни или специални резервоари?

— Не, само постоянните. Казвам се Ерики Йоконен.

— Разбира се. Рижият с ножа. — Младежът се ухили. — Вие сте един вид легенда в тези краища. Аз ви зареждах веднъж, може би преди година. — Той протегна ръка. — Аз съм Али Бензинджията — Али Реза.

Стиснаха си ръцете и докато разговаряха, младежът започна да зарежда.

— Посещавали сте американско училище? — попита Ерики.

— По дяволите, не. Бях един вид осиновен от болницата преди години, доста преди да бъде построена тази сграда, още като дете. Тогава болницата беше в гетата на източния край на града — нали знаете, капитане, „Само за американци“, „Екс Текс“ щаб. — Младежът се усмихна, зави внимателно капачката на резервоара и започна да пълни следващия.

— Първият доктор, който ме прибра, беше Ейб Вайс. Голям човек, просто велик. Той ме взе на работа, учеше ме за сапуна и чорапите, и лъжиците, и тоалетната — по дяволите, на всички видове неирански гимназистки познания за улични плъхове като мен, без роднини, без дом, без име и без нищо. Наричаше ме свое хоби. Той дори ми даде и името. После, един ден, просто напусна.

Ерики мярна бързо скритата болка в очите на младежа.

— Прехвърли ме на доктор Темпълтън и той направи същото за мен. Понякога ми е някак си трудно да преценя кой съм. Кюрд, но не съвсем, янки, но не съвсем, иранец, но не съвсем, евреин, но не съвсем, мюсюлманин, но не съвсем мюсюлманин. — Той сви рамене. — Голяма бъркотия, а, капитане. Светът, всичко. А?

— Да. — Ерики хвърли поглед към болницата.

Баязид слизаше по стълбите с двамата си бойци, вървяха край санитарите с носилката. Сега старата жена беше покрита от главата до петите.

— Напускаме, щом заредим — нареди късо Баязид.

— Моите съболезнования — каза Ерики.

— Иншаллах.

Двамата наблюдаваха как санитарите нагласяват носилката в кабината. Баязид им благодари и те си тръгнаха. Скоро свършиха и със зареждането.

— Благодаря, господин Реза. — Ерики протегна ръка. — Благодаря.

Младежът втренчи очи в него.

— Преди никой никога не ме е наричал господин, капитане, никога. — Той удари юмрук в ръката на Ерики. — Благодаря! Когато и да поискате гориво, ще го имате.

Баязид се качи до Ерики, затегна колана и си сложи наушниците. Двигателите постепенно набираха мощност.

— Сега отиваме до селото, откъдето дойдохме.

— После какво? — попита Ерики.

— Ще се посъветвам с новия вожд — каза Баязид. Мислеше си, че този човек и хеликоптерът ще му донесат голям откуп, било от хана, било от Съветите или дори от неговите собствени хора.

„Моите хора се нуждаят от всеки риал, който можем да вземем.“

Близо до Табриз Едно — в село Абу Мард: 6,16 следобед.

Азадех взе купичката с ориз и купичката с хорищ, благодари на съпругата на старейшината и тръгна през мръсния, омърлян като бунище сняг към колибата, която беше малко встрани. Лицето й беше изпито, кашляше лошо. Почука, после влезе през ниската врата.

— Здравей, Джони. Как се чувствуваш? Някакво подобрение?

— Много съм добре — отговори той.

Но не беше. Първата нощ бяха прекарали в една пещера недалеч от тук, сгушени един до друг, треперещи от студ.

— Не можем да останем тук, Азадех — беше й казал той призори. — Ще измръзнем до смърт. Ще трябва да опитаме как е в базата.

Бяха минали през снега и огледаха базата отдалече. Виждаха двамата механици и от време на време Ногър Лейн, но навсякъде из базата имаше въоръжени хора. Даяти, мениджърът на базата, се беше преместил в къщата на Азадех и Ерики — и той, и жена му, и децата му.

— Кучи синове и дъщери — изсъска Азадех, като забеляза, че жената беше обула чифт нейни ботушки. — Може би ще можем да се промъкнем в къщата на механиците. Те ще ни скрият.

— Навсякъде ги придружават конвои. Обзалагам се, че имат охрана дори и през нощта. Но кой ги охранява — Зелените ленти, хората на хана или други?

— Не разпознавам никого, Джони.

— Те ни преследват — каза той.

Чувствуваше се много отпаднал, смъртта на Гуенг го измъчваше. И двамата, Гуенг и Тенцинг, бяха с него от самото начало. Появи се и Розмънт. А сега — Азадех.

— Още една нощ на открито и с теб е свършено, с нас е свършено.

— Това е нашето село, Джони. Абу Мард. Било е наше повече от век. Те са предани, зная го. Можем да бъдем в безопасност ден-два.

— С наградата за главата ми? А ти? Нали ще съобщят на баща ти.

— Мога да ги помоля да не го правят. Мога да кажа, че са се опитвали да ме отвлекат руснаците и ти си ми помагал. Това е вярно. Ще кажа, че е трябвало да се крием, докато съпругът ми се върне — той винаги е бил много популярен, Джони, знаеш ли колко хора е спасил през тези години!

Той я погледна, имаше поне дузина възражения.

— Селото е на пътя, почти точно на пътя и…

— Да, разбира се, напълно си прав и ще направим това, което ти решиш, но то опира в гората. Можем да се крием там — никой не би се сетил.

Той видя умората й.

— Как се чувстваш? Имаш ли достатъчно сили?

— Не, но съм добре.

— Можем да заобиколим, да слезем няколко мили по пътя. Трябва да избегнем бариерата, това е много по-безопасно от селото. Е?

— Аз… по-добре, не. Мога да опитам. — Тя се поколеба, после отговори: — По-добре е да не идвам, не днес. Ти върви. Аз ще чакам. Ерики може да се върне днес.

— А ако не дойде?

— Не знам. Ти върви.

Той погледна назад към базата. Гнездо на змии. Да се отиде там, беше самоубийство. От възвишението, на което бяха, той виждаше чак до главния път. Край бариерата все още имаше хора — както и предполагаше, Зелени ленти и полиция, и редица превозни средства, чакащи да напуснат района. „Никой няма да ни качи сега — помисли си той. — Освен заради наградата.“

— Иди в селото. Аз ще чакам в гората.

— Без теб ще ме върнат при баща ми. Познавам ги, Джони.

— И без това вероятно ще те предадат.

— Както Бог желае. Но можем да получим малко храна и топлина, може би дори почивка за през нощта. Можем да се измъкнем призори. Може дори да успеем да вземем кола или камион от тях — каландарът има стар форд. — Тя сподави една кихавица. Въоръжените мъже не бяха далеч. Беше повече от вероятно да има патрули навън, в гората — по пътя насам им се наложи да заобиколят, за да избегнат един от тях.

„Да идем в селото е лудост — помисли си той. — Да заобиколим бариерата ще коства часове на дневна светлина, а през нощта… не можем да останем навън още една нощ.“

— Да вървим в селото — каза той.

Така вчера бяха дошли в селото и Мустафа, каландарът, изслуша историята й, без да поглежда Рос. Новината за пристигането им премина от уста на уста, цялото село веднага я научи и тя беше добавена към другата — за наградата за саботьора и похитителя на дъщерята на хана. Каландарът даде на Рос изоставена колиба с една стая, с мръсен под и плесенясали черги. Беше доста далеч от пътя, в отдалечения край на селото, а той беше забелязал стоманено твърдите очи, сплъстената коса и небръснатата брада, карабината, кукрито и раницата му, натежала от амуниции. Азадех покани в дома си — коптор с две стаи, без електричество и течаща вода. Нужникът беше просто една дупка в земята.

Предната вечер преди мръкване една възрастна жена донесе на Рос топла храна и бутилка вода.

— Благодаря — каза той. Главата го болеше, вече го втрисаше. — Къде е нейно височество?

Жената сви рамене. Беше тромава, сипаничава, с кафяви корени вместо зъби.

— Ако обичате, помолете я да ме приеме.

По-късно изпратиха да го повикат. В стаята на старейшината, наблюдаван от него, съпругата му, част от челядта му и няколко по-възрастни хора, той внимателно поздрави Азадех — така, както един чужденец би трябвало да го направи. Тя, разбира се, беше загърната в чадор и беше коленичила на килима с лице към вратата. Лицето й беше покрито с жълтеникава, нездрава бледност, но той помисли, че може да е от светлината на мъждукащата газена лампа.

— Салаам, ваше височество, добро ли е вашето здраве?

— Салаам, ага, да, благодаря, а вашето?

— Струва ми се, че имам лека треска. — Той видя как очите й се отделиха за момент от килима. — Имам лекарство. Вие имате ли нужда от лекарства?

— Не, не, благодаря.

Пред толкова много очи и уши му беше невъзможно да говори за това, за което искаше.

— Може би ще мога да ви поднеса почитанията си утре? — рече той.

— Мир вам.

— И вам.

Спа дълго, както и тя. С идването на зората селото се събуди, стопанките стъкмиха огньовете, издоиха козите и сложиха зеленчуците да се задушават с малкото, което можеше да ги подсили, освен някоя мръвка или пиле, а в някои колиби — парче козе или овче месо, старо, жилаво и гранясало. Оризът никога не достигаше. В добри времена се хранеха по два пъти на ден — сутрин и преди да се стъмни. Азадех имаше пари и плати за храната им. Това не остана незабелязано. Тя помоли да сложат цяло пиле в тазвечерната гозба и да я поделят сред цялото домочадие, и плати за нея. И това не остана незабелязано. Преди да падне нощта, тя каза:

— Сега аз ще му занеса храна.

— Но, ваше височество, не е редно вие да го обслужвате — възпротиви се жената на каландара. — Аз ще му занеса. Можем да отидем заедно, ако желаете.

— Не. По-добре ще е да отида сама, защо…

— Бог да ни пази, ваше височество. Сама? При мъж, който не ви е съпруг? О, не, това ще бъде неприлично, много неприлично. Аз ще ги занеса.

— Добре, благодаря ви. Както Бог желае. Благодаря ви. Вчера той спомена за треска. Може да е чума. Зная, че неверниците носят отвратителни болести, към които ние не сме привикнали. Аз просто исках да ви предпазя от възможно страдание. Благодаря ви, че ми го спестихте.

Предишната нощ всички в стаята бяха видели лъскавината от пот по лицето на друговереца. Всички знаеха колко отвратителни са неверниците, повечето поклонници на Сатаната и магьосници. Почти всички тайно вярваха, че Азадех е омагьосана, най-напред от Великана с ножа и сега отново от саботьора. Жената на старейшината мълчаливо връчи на Азадех купите и тя отиде през снега до колибата му.

Сега го гледаше в полумрака на стаята с дупка в кирпичената стена вместо прозорец, без стъкло, просто покрита с парче зебло. От нужника навън вонеше — беше точно под прозореца.

— Яж, яж, докато е още топло. Не мога да остана дълго.

— Добре ли си? — Преди тя да дойде, той лежеше с дрехите под едно одеяло и клюмаше, но сега беше седнал с кръстосани крака и буден. С помощта на лекарствата от резервната му аптечка треската беше отслабнала малко, но стомахът му беше неспокоен. — Не изглеждаш много добре.

Тя се усмихна.

— Ти също. Аз съм добре. Яж.

Рос беше много гладен. Супата беше слаба, но той знаеше, че така е по-добре за стомаха му. Усети нов спазъм, но го сподави и той премина.

— Мислиш ли, че можем да се измъкнем? — по пита той между две хапки, опитвайки се да яде бавно.

— Ти би могъл, аз не мога.

Докато дремеше през целия ден, събирайки сили, той се беше опитвал да състави план. Веднъж беше тръгнал да излиза извън селото. Стотици погледи го проследиха, всички го наблюдаваха. Той отиде до края на селото и после се върна обратно. Но беше видял стария камион.

— Какво става с камиона?

— Питах старейшината. Отговори, че не е в ред. Дали излъга или не, не знам.

— Не можем да останем тук още дълго. Сигурно ще дойде патрул. Или пък баща ти ще чуе за нас, или ще му кажат. Единствената ни надежда е да бягаме.

— Или да отвлечем 206 с Ногър.

Той я погледна.

— С всички тези хора там?

— Едно от децата ми каза, че те са се върнали днес в Табриз.

— Сигурна ли си?

— Не съм сигурна, Джони. — Тя потръпна от безпокойство. — Но няма причини детето да лъже. Аз преподавах тук, преди да се омъжа — бях единствената учителка, която някога са имали, и зная, че ме харесваха. Детето мисли, че са останали само един или двама. — Нова тръпка се надигна в нея и тя се почувствува отпаднала.

„Толкова много лъжи, толкова много проблеми през последните две седмици — помисли си Азадех. — Само за две седмици. Толкова много ужаси, откакто Ракоци и моллата нахлуха внезапно при нас с Ерики след сауната ни. Всичко е толкова безнадеждно сега! Ерики, къде си? — искаше да извика тя. — Къде си?“

Рос свърши със супата и ориза и започна да си играе с последното зърно, премервайки шансовете, опитвайки се да състави план. Тя стоеше на колене срещу него и виждаше сплъстената му коса и мръсотията, изтощението и загрижеността му.

— Бедният Джони — промърмори тя и го докосна. — Не ти донесох много късмет, нали?

— Не бъди глупава. Не е твоя вината — за нищо. — Той поклати глава. — За нищо. Слушай какво ще направим: ще останем тук тази нощ, а утре преди разсъмване ще тръгнем. Ще опитаме базата — ако не стане, ще се махнем. Опитай се да накараш старейшината да ни помогне — да си държи устата затворена, жена му също. Всички в селото ще се държат така, както той им разпореди… Поне да ни дадат възможност за старт. Обещай им голяма награда, когато нещата се нормализират, и ето… — Бръкна на тайно място в багажа си, намери златните рупии, десет на брой. — Дай му пет, останалите дръж в случай на нужда.

— Но… а ти? — прошепна тя с широко отворени очи, изпълнена с надежда при толкова голям пишкеш.

— Аз имам още десет — успокои я той и лъжата излезе от устата му съвсем лесно. — За в случай на нужда. Отпуска ги правителството на Нейно Величество.

— О, Джони, мисля, че сега имаме шанс — това са много пари за тях.

Надигна се вятър и зеблото, което покриваше дупката на стената, изшумя. И двамата погледнаха натам. Азадех стана и го нагласи колкото можеше. Не можеше да се покрие целият отвор.

— Не му обръщай внимание — каза той. — Ела и седни. — Тя се подчини и седна по-близо до него от преди. — Вземи. За всеки случай. — Подаде й гранатата. — Просто дръж ръчката надолу, изтегли предпазителя, брой до три и хвърляй. До три, не до четири.

Тя кимна, свали чадора си и прибра гранатата в един от джобовете на скиорското си яке. Тесните й панталони бяха пъхнати в ботушите.

— Благодаря. Сега се чувствам по-добре. По-сигурно. — Неволно го докосна и пожела да не го беше сторила, защото почувствува, че Рос гори. — По-добре… по-добре да тръгвам. Ще ти донеса храна, щом се зазори. После тръгваме.

Той се изправи и й отвори вратата. Навън беше тъмно. Не видяха фигурата, която изчезна от прозореца, но пък усетиха наблюдаващите ги от всички страни очи.

— А Гуенг, Джони? Мислиш ли, че ще ни намери?

— Ще ни търси, където и да е. — Почувствува, че му се повдига.

— Лека нощ, приятни сънища.

— Приятни сънища.

Винаги си го казваха в добрите стари времена. Очите им се докоснаха, сърцата също. И двамата бяха стоплени и същевременно изпълнени с предчувствия. После тя се обърна и тъмният чадор изведнъж я направи почти невидима. Той видя как вратата на старейшината се отвори, тя влезе и след това вратата се затвори. Чу тежкия шум на минаващ недалеч по пътя камион, после на трещяща преминаваща кола, който скоро след това заглъхна. Обхвана го такъв спазъм, че го накара да приклекне. Болката беше силна, но той повърна съвсем малко. Беше благодарен, че Азадех си отиде. Загреба малко сняг с лявата си ръка и се изми. Очите все още го наблюдаваха от всички посоки.

„Копелета“ — помисли си той, после се върна в колибата и седна върху грубия сламеник. Смаза кукрито си в тъмнината. Нямаше нужда да го точи — беше го направил преди това. Светлините се отразяваха в острието. Той заспа с ножа, изваден от ножницата.

В двореца на хана: 11,19 вечерта.

Докторът държеше китката на хана и отново измерваше пулса му.

— Трябва много да почивате, Ваше височество — разтревожено говореше той, — и да вземате по едно от тези хапчета на всеки три часа.

— На три часа… да — започна Абдула хан.

Гласът му беше слаб, дишането — тежко. Беше се облегнал на възглавници в леглото, направено върху дебели килими. До леглото му бяха Нажуд, най-голямата му дъщеря, на тридесет и пет години, и Айша, третата му жена, на седемнадесет. Лицата и на двете жени бяха бели. На вратата имаше двама пазачи, а Ахмед беше коленичил до доктора.

— Сега… ме оставете.

— Ще дойда пак призори с линейката и…

— Никаква линейка! Ще остана тук! — Лицето на хана почервеня, нова болка премина през гърдите му. Те слушаха тежкото му дишане. Когато отново можеше да говори, той каза пресипнало.

— Ще стоя тук.

— Но Ваше височество, вече имахте една сърдечна атака, благодарение на Бога, само лека — гласът доктора трепереше. — Трудно е да се каже кога може пак да получите… Нямам никакви инструменти тук; необходимо ви е незабавно лечение и наблюдение.

— Каквото… каквото ви е необходимо, го донесете тук. Ахмед, погрижи се за това!

— Да, Ваше височество.

Ахмед погледна доктора. Докторът прибра стетоскопа и апарата за измерване на кръвното налягане в старомодната си чанта. На вратата си нахлузи обувките и излезе. Нажуд и Ахмед го последваха. Айша се поколеба. Беше дребна жена, омъжена от две години, имаше син и дъщеря.

Лицето на хана бе нездраво бледно, дишането му приличаше на хриптене. Тя коленичи по-близо до него и хвана ръката му, но той я отблъсна разгневено, заразтрива гръдния си кош и я наруга. Жената се уплаши съвсем.

В хола докторът се спря. Лицето му беше остаряло и набръчкано, по-старо от възрастта му, косите му бяха бели.

— Ваше височество — обърна се той към Нажуд, — по-добре ще бъде да е в болница. Табриз не е достатъчно добро място за него. Техеран ще е по-добре. Той трябва да бъде в Техеран, въпреки че пътуването може… Техеран е по-добре от тук. Кръвното му налягане е прекалено високо, то е високо от години, но, добре, както Бог пожелае.

— Ще донесем тук всичко, което ви е необходимо — каза Ахмед.

— Глупак! — ядосано отвърна докторът. — Не мога да донеса тук операционна зала, амбулатория и антисептични условия!

— Ще умре ли? — попита Нажуд и очите й се разшириха.

— Когато Бог нареди, само когато Бог нареди. Кръвното му налягане е прекалено високо… Не съм вълшебник и не ми достигат толкова много неща. Имате ли представа каква е причината за сърдечната атака — имало ли е кавга или нещо такова?

— Не, не е имало кавга, но сигурно е била Азадех. Отново тя, все тя! — Нажуд закърши ръце. — Избягала е със саботьора вчера сутринта, тя бе…

— Какъв саботьор? — попита докторът изненадан.

— Саботьора, когото всички търсят, врага на Иран. Но аз съм сигурна, че той не я е отвлякъл, сигурна съм, че тя е избягала с него. Та как би могъл да я отвлече от двореца? Само тя е предизвикала гнева на Негово височество — всички сме в ужас от вчера сутринта…

„Глупава вещица! — помисли си Ахмед. — Безумното бурно избухване беше заради хората от Техеран, Хашеми Фазир и говорещия фарси неверни, и заради това, което те искаха от моя господар и това, на което той беше принуден да се съгласи. Толкова дребно нещо — да им предаде един човек от Съветите, престорен приятел, който всъщност е враг — не може да бъде причина да избухне така. Много умно от страна на моя господар да задвижи всичко: вдругиден жертвата се връща през граница в мрежата за жертвоприношението и двамата врагове от Техеран се връщат в мрежата. Скоро моят господар ще решава и тогава аз ще действам. През това време Азадех и саботьорът ще са на сигурно място в селото по волята на господаря — каландарът му прати вест веднага. Малко хора на земята са толкова умни като Абдула хан и само Бог може да реши кога той трябва да умре, а не това куче, докторът.“

— Нека продължим — намеси се той. — Моля да ме извините, ваше височество, но трябва да доведем болногледачка и да докараме лекарства и някои инструменти. Докторе, трябва да побързаме.

Вратата в далечния край на коридора се отвори. Айша беше побледняла още повече.

— Ахмед, Негово височество иска да те види за момент.

Когато останаха сами, Нажуд хвана доктора за ръкава и прошепна:

— Много ли е зле Негово височество? Трябва да ми кажете истината. Трябва да знам.

Докторът вдигна безпомощно ръце.

— Не знам, не знам. Очаквах и нещо по-лошо от… от година и повече. Атаката беше лека. Следващата може да е масивна или лека, след час или след година, не знам.

Нажуд беше изпаднала в паника от момента, когато преди няколко часа ханът беше припаднал. Ако ханът умреше, тогава Хаким, братът на Азадех, беше негов законен наследник. Двамата братя на Нажуд бяха умрели още като малки. Синът на Айша беше едва на година. Ханът нямаше други живи братя, така че наследникът му щеше да бъде Хаким. Но Хаким беше в немилост и лишен от наследство, така щеше да има регентство. Нейният съпруг Махмуд беше старшият от зетьовете. Той щеше да стане регент, освен ако ханът не наредеше друго.

„Защо ще нарежда друго? — помисли си тя и стомахът й отново се превърна в бездънна яма. — Ханът знае, че мога да ръководя мъжа си и да ни направи силни. Синът на Айша — пфу, болнаво дете, болнаво като майка си. Както Бог пожелае, но децата умират. Той не е заплаха, но Хаким — той е заплахата.“

Тя си спомни как отиде при хана, когато Азадех се върна от училището в Швейцария:

— Татко, нося ти лоши вести, но ти трябва да знаеш истината. Подслушах Хаким и Азадех. Ваше височество, тя му каза, че е била бременна, но с помощта на лекар махнала детето.

— Какво?

— Да… да, чух я да го казва.

— Азадех не може… Азадех не може, не може да е направила такова нещо!

— Разпитайте я. Моля ви да не казвате от кого сте го чули! Накарайте я да се закълне пред Бога, разпитайте я, нека да я прегледа лекар, но чакайте, това не е всичко. Противно на вашите желания, Хаким още иска да стане пианист и й каза, че ще избяга, като я помоли да отиде с него в Париж. „И тогава ще можеш да се ожениш за твоя любовник“ — така я уговаряше, но тя отвърна: „Татко ще ни върне обратно, ще ни принуди да се върнем. Никога няма да ни позволи да отидем без предварителното му разрешение, никога.“ После Хаким повтори: „Аз ще отида. Няма да остана тук и да погубя живота си. Аз тръгвам.“ Тя отново рече: „Татко никога няма да ти позволи, никога.“ „Тогава е по-добре да е мъртъв“ — каза Хаким, а тя рече: „Съгласна съм.“

— Аз… аз не… не вярвам!

Нажуд си спомни как лицето му почервеня и колко се беше изплашила.

— Кълна се в Бога — говореше тя. — Аз ги чух да го казват, Ваше височество, кълна се в Бога. После те решиха, че трябвало да направят план, че тряб… — Тя се сви от страх, когато той й изкряска да го каже точно.

— Той каза точно, Хаким каза: „Малко отрова в халвата му или в питието му, можем да подкупим някой слуга, може би ще можем да подкупим някой от телохранителите му да го убие или да оставим портите отворени през нощта, за да го убият — съществуват хиляди начини някой от стотиците му врагове да го извърши вместо нас, всички го мразят. Трябва да помислим и да бъдем търпеливи…“

Не й беше трудно да изплете лъжата си брънка по брънка, така че скоро сама повярва в нея, както вярваше и сега. Освен клетвата „Кълна се“, всичко това можеше да бъде вярно. „Бог ще ми прости — си рече уверено тя, както си мислеше винаги. — Бог ще ми прости. Азадех и Хаким винаги са ни мразили, нас, останалите от фамилията, желали са нашата смърт, да ни отритнат и да вземат наследството ни, те и майка им, вещицата, която омагьоса баща ни, за да се отвърне от нас през всичките тези години. Осем години той беше под магията й — Азадех така, Азадех иначе, Хаким така, Хаким иначе. Осем години ни пренебрегваше, както и нашата майка, своята първа жена, не ме забелязваше, лекомислено ме омъжи за този дръвник Махмуд, този гнусен, сега импотентен, противно хъркащ дръвник, и така съсипа живота ми. Надявам се съпругът ми да умре, разяден от червеи, но не и преди да стане хан, така че синът ми да стане хан след него. Баща ми трябва да се отърве от Хаким, преди да умре. Бог да го пази жив, за да го направи — трябва да го направи, преди да умре! Азадех също трябва да бъде унижена, отритната, съсипана — даже по-добре да я хванат в прелюбодеянието й със саботьора, о, да, тогава отмъщението ми ще бъде пълно.“

Петък

23 февруари 1979 г.

43

Близо до Табриз Едно, в село Абу Мард: 6,17 сутринта.

Лицето на Махмуд, ислямско-марксисткия молла, се разкриви от ярост в бледата светлина на утрото.

— Спа ли с този мъж? — извика той. — За Бога, спа ли с този мъж?

Азадех стоеше на колене пред него, обхваната от паника.

— Нямаш право да избухваш в…

— Спала ли си с този мъж?

— Аз… аз съм вярна на моя… моя съпруг — изпъшка тя.

Само допреди малко тя и Рос седяха на чергата в колибата, ядяха бързо храната, която беше донесла, щастливи заедно, готови да напуснат веднага. Каландарът беше приел с благодарност и покорно своя пишкеш — четири златни рупии за него. Петата тя тайно даде на жена му — като ги посъветва да се измъкнат от селото през гората, веднага щом свършат с храната, и я благослови. После вратата се отвори с трясък, чужденците ги нападнаха, преодоляха съпротивата му, измъкнаха и двамата навън, нея блъснаха в краката на Махмуд, а него с удари принудиха да се подчини.

— Вярна съм, кълна се, аз съм вярна.

— Вярна? Защо не носиш чадора си? — извика той срещу нея.

Почти цялото село се беше събрало около тях, всички бяха мълчаливи и уплашени. Половин дузина въоръжени мъже стояха около тях, двама над Рос, обърнат с лице към снега, в безсъзнание, кръв бликаше от челото му.

— Аз бях… с чадора си в колибата, аз… свалих го, докато се хранех.

— Свалила си чадора в колиба със затворена врата, като си се хранила с непознат? Какво още свали?

— Нищо, нищо — отвърна тя, изпадайки все повече в паника и запридърпва незакопчаната си парка. — Аз просто ядях, а той не е непознат, а стар мой… стар приятел на съпруга ми — поправи се тя бързо, но това не остана незабелязано. — Абдула хан е мой баща и вие нямате пра…

— Стар приятел? Ако не си виновна, няма защо да се страхуваш. За Бога, спа ли с него? Закълни се!

— Каландар, изпрати да извикат моя баща, изпрати да го повикат.

Каландарът не се помръдна.

Очите на всички бяха впити в нея. Тя безпомощно гледаше кръвта на снега, нейният Джони стенеше.

— Кълна се в Бога, че съм вярна на съпруга си — извика тя.

Викът й се извиси над всички и проникна в съзнанието на Рос, пробуждайки го.

— Отговори на въпроса, жено! Да или не! В името на Бога, спа ли с него? — Моллата стоеше над нея като болен гарван, селяните чакаха, всички бяха в очакване, дърветата и вятърът, даже Бог.

— Иншаллах!

Страхът я напусна. На негово място дойде омразата. Тя се втренчи в очите на моллата Махмуд и стана.

— В името на Бога, вярна съм и винаги съм била вярна на своя съпруг — произнесе тя. — В името на Бога, да, аз обичах този мъж преди много, много години.

Думите й накараха много от присъстващите да потръпнат, а Рос се ужаси от признанието й.

— Блудница! Развратница! Ти публично се призна за виновна. Ще бъдеш наказана според…

— Не — надвика го Рос и се провлачи на колене, без да обръща внимание на насочените към главата му оръжия на муджахидините. — Вината не е на нейно височество. Аз, аз съм виновен, единствено аз, единствено аз!

— И ти ще бъдеш наказан, невернико, не се бой — увери го Махмуд, после се обърна към селяните. — Вие всички чухте как блудницата призна прелюбодеянието. Вие всички чухте, че неверникът призна прелюбодеянието. За нея има само едно наказание, но него как да накажем?

Селяните чакаха. Моллата не беше техен молла, нито пък на селото им, нито пък истински молла, а ислямско-марксистки. Беше дошъл неканен. Никой не знаеше защо е дошъл, знаеха само, че беше дошъл внезапно като гнева на Бога с левичарите, които също не бяха от тяхното село. Не истински шиити, а луди хора. Нали имамът каза петдесет пъти, че всички тези хора са луди, че само на думи служат на Бога, тайно прекланяйки се пред Сатаната Маркс-Ленин.

— Е? Ще сподели ли той наказанието й?

Никой не му отговори. Моллата и хората му бяха въоръжени. Азадех чувствуваше впитите в нея погледи, но не можеше повече да се помръдне или да каже нещо. Просто стоеше с треперещи колене.

Гласовете идваха отдалеч, даже виковете на Рос:

— Ние не сме под твоята юрисдикция, нито аз, нито тя. Ти оскверняваш името на Бога…

Един от мъжете до него го блъсна грубо и го просна на земята, настъпи шията му с ботуша си и натисна.

— Кастрирайте го, и то веднага — нареди мъжът, но друг му възрази:

— Не, жената го е подмамила. Не видях ли аз как повдигна чадора си пред него вчера в колибата! Виж я сега как прелъстява всички ни. Не е ли наказанието за него сто удара с камшик?

Друг каза:

— Той постави ръцете си върху нея, отрежете му ръцете.

— Добре — съгласи се Махмуд. — Първо ръцете му, след това камшикът. Вържете го!

Азадех понечи да извика срещу това злодейство, но никакъв звук не излезе от гърлото й. Кръвта бучеше в ушите й, повдигаше й се, умът й беше объркан… Те повлякоха нейния Джони, изправиха го на крака, биеха го и го ритаха, за да го вържат за ръцете и краката между гредите, стърчащи от колибата. Спомни си как, когато тя и Хаким бяха деца, той, обзет от бабаитство, взе един камък и го хвърли по една котка, а тя измяучи, претърколи се, после успя да се изправи и вече ранена, се опита да се измъкне, мяучейки през цялото време, докато охраната я застреля, но сега… тя знаеше, че никой няма да я застреля. Втурна се към Махмуд с вик, вдигна ръце да го издере с нокти, но силите я напуснаха и тя припадна.

Махмуд я погледна.

— Сложете я пред тази стена — заповяда той на един от своите хора. — След това донесете чадора й.

Обърна се и погледна селяните.

— Кой е касапинът тук? Кой е касапинът на селото?

Никой не отговори. Гласът му загрубя.

— Каландар, кой е вашият касапин?

Старецът бързо посочи един мъж в тълпата, дребен мъж, в груби дрехи.

— Абрим, Абрим е нашият касапин.

— Иди и донеси най-острия си нож — му нареди Махмуд. — Останалите съберете камъни.

Абрим тръгна да изпълни нареждането. „Както желае Бог“ — зашепнаха останалите. Една много възрастна жена говореше:

— Веднъж гледах един такъв случай. Беше в Табриз, тогава бях малка. — Гласът й потрепери. — Прелюбодейката беше жена на търговец, да, сега си спомням, беше жена на търговец. Нейният любовник беше също търговец и те му отсякоха главата пред джамията и след това замерваха нея с камъни. Жените също можеха да хвърлят камъни, ако искат, но не го правеха. Не видях нито една жена да го прави. Дълго време продължи и години наред чувах виковете й.

— Прелюбодеянието е голям грях и трябва да бъде наказано, който и да е грешникът, даже и тя. Коранът казва: сто камшика за мъжа… моллата е законодателят, не ние — обясни каландарът.

— Но той не е истински молла, нали имамът ни предупреди за тяхното злодейство.

— Моллата е молла. Законът — закон — изрече каландарът мрачно. Тайно желаеше ханът да бъде унижен, а тази жена, която внушаваше нови, смущаващи ума мисли на техните деца, да бъде унищожена.

— Вземете камъните.

Махмуд стоеше в снега, без да обръща внимание на студа, на селяните и саботьора, който ругаеше и стенеше и обезумял се опитваше да се отскубне от въжетата и на жената, която стоеше безучастна до стената.

Тази сутрин, преди разсъмване, идвайки да завземе базата, той беше чул за саботьора и че тя е в селото. „Тя е онази от сауната — мислеше си той и гневът му нарастваше, — онази, дето се беше изложила на показ, знатната кучка на прокълнатия хан, който претендираше да ни бъде шеф, а ни предаде. Предаде мен и дори подготви опит за покушение срещу мен предишната нощ, нали стреляха с автомати пред джамията след последната молитва и убиха много хора, но не и мен. Ханът се опита да ме убие, мен, дето ме закриля свещеното слово, което казва, че ислямът заедно с Маркс и Ленин са единствено правият път да се възроди светът.“ Той погледна жената, огледа дългите й крака, обути в скиорски клин, косата й — непокрита и разпусната, гърдите — изпъкнали под скиорското яке в синьо и бяло. „Блудница!“ Ненавиждаше я, че го изкушава. Един от неговите хора хвърли върху нея чадора й. Тя изстена тихо, но не излезе от вцепенението си.

— Готов съм — каза касапинът, показвайки ножа си.

— Най-напред дясната ръка — нареди Махмуд на хората си. — Вържете го над китките.

Вързаха го здраво с парчета от зебло, откъснати от прозореца. Селяните се блъскаха напред, за да виждат по-добре, а Рос използваше цялата си енергия, за да овладее ужаса, който напираше като могъща сила, виждаше само сипаничавото лице над касапския нож, сплъстените мустаци и брада, празните очи и палеца на човека, изпробващ разсеяно острието. След това очите му се концентрираха. Той видя как Азадех излиза от вцепенението и си спомни.

— Гранатата — извика той. — Азадех, гранатата!

Тя го чу ясно и опипа страничния си джоб, а той викаше отново и отново, привличайки вниманието на всички към себе си. Касапинът се стресна, изруга и пристъпи към него, стисна здраво дясната му ръка, хипнотизиран я премести в едната и в другата посока, задържа ножа, докато решаваше къде да отсече… Азадех имаше достатъчно време да се съвземе, да притича малкото разстояние, да го блъсне в гърба и да го запрати заедно с ножа му в снега. След това се обърна към Махмуд, изтегли запалката и застана до Рос разтреперана, стиснала гранатата в малката си ръка.

— Дръпнете се от него! — кресна тя. — Махайте се!

Махмуд не помръдна. Всички останали с викове и ругатни се разпръснаха, настъпваха се един друг, бързаха да се скрият на сигурно място, да се махнат от площада.

— Бързо тук, Азадех! — извика я Рос. — Азадех!

Тя го чу през замъгленото си съзнание и се подчини, заотстъпва назад към него, наблюдавайки Махмуд, в ъглите на устата й изби пяна. Рос видя как Махмуд се обърна и пристъпи към един от хората си и изстена, защото знаеше какво ще се случи.

— Бързо, вземи ножа и ме развържи — заповяда той, за да отвлече вниманието й. — Не пускай предпазителя. Аз ще ги наблюдавам вместо теб.

Зад нея видя как моллата взема пушката на един от хората си, зарежда я и се обръща към тях. Азадех вече беше взела ножа от палача и се протегна да разреже въжетата на дясната му ръка и той знаеше, че куршумът ще я убие или рани, тя ще изпусне гранатата, после четири секунди очакване и след това забрава и за двамата — но бърза и чиста, без гнусотии.

— Винаги съм те обичал, Азадех — прошепна той и се усмихна, а тя го погледна сепнато и му се усмихна в отговор.

Чу се изстрел от пушка и сърцето му спря, после втори, трети, но те не идваха от Махмуд, а от гората, и сега Махмуд викаше и се гърчеше в снега. След изстрелите се чу глас:

— Аллах-ул-акбар! Смърт на всички врагове на Бога! Смърт на всички левичари! Смърт на всички врагове на имама!

С яростен рев един от муджахидините се хвърли към гората и умря.

Изведнъж останалите побягнаха, падаха един върху друг в паническия си напор да се скрият. За секунди площадът на селото опустя и остана само гъгнещият вой на Махмуд, чалмата беше паднала от главата му. В гората четиричленната екзекуторска група на Туде, която го преследваше от зори го накара да замлъкне с взрив от автоматичен огън. След това и четиримата се оттеглиха навътре, също толкова тихо, колкото бяха дошли.

Объркани, Рос и Азадех гледаха празния селски площад.

— Не може да бъде… не може да бъде… — промълви тя, все още объркана.

— Не изпускай ръчката — заповяда й той пресипнало. — Не изпускай ръчката. Бързо, разрежи въжетата… бързо!

Ножът беше много остър. Ръцете й трепереха, движенията им бяха бавни, но тя разряза въжетата с едно движение, без да го нарани. Веднага щом се освободи, Рос грабна гранатата. Ръцете му бяха изтръпнали и го боляха, но държаха предпазителя здраво. Рос си пое дъх. Олюлявайки се, отиде в колибата, намери кукрито си под одеялото, където беше попаднало след първоначалното сбиване, напъха го в ножницата и взе карабината. Спря се на вратата.

— Азадех, бързо, вземи си чадора и багажа и тръгвай след мен.

Тя го погледна втренчено.

— Бързо!

Тя се подчини като автомат и той я изведе от селото в гората, с гранатата в дясната си ръка, а оръжието в лявата. Бягаха, залитаха и се спъваха четвърт час, после той спря и се ослуша. Никой не ги преследваше. Азадех дишаше тежко зад него. Видя, че е взела багажа си, но е забравила чадора. Бледосиньото й скиорско облекло се открояваше ясно сред снега и дърветата. Той отново се забърза. Тя залиташе след него. Изминаха още стотина метра, все още без проблеми. Нямаше къде да спрат. Сега той продължи по-бавно, чувствуваше страхотна болка в хълбока, от която почти му се повръщаше, нямаше начин да пусне гранатата. Азадех отпадаше все повече. Той намери пътя, който водеше до задната част на базата. Все още не ги преследваха. Близо до възвишението зад къщичката на Ерики той спря, за да изчака Азадех. Стомахът му се преобърна, Рос пропълзя на колене надолу и повърна. Отслабнал, се изправи и се изкачи по възвишението, за да се скрие по-добре. Азадех се изкачваше с мъка, дъхът й излизаше на големи, давещи се, конвулсивни издишвания. Тя се просна на снега до него, повръщаше й се.

Долу при хангара Рос виждаше 206 — един от механиците го миеше. „Добре — помисли си той, — сигурно го подготвят за излитане.“ Под навеса на площадката трима въоръжени революционери се бяха струпали на завет от слабия вятър. Пушеха. Никакви признаци на живот в останалата част на базата, въпреки че от комина на къщата на Ерики излизаше пушек, както и от къщата на механиците и от кухнята. Рос виждаше чак до пътя. Барикадата беше все още там, охраняваха я. Имаше няколко задържани коли и камиони. Очите му се спряха отново върху мъжете на верандата и той си помисли за Гуенг и как тялото му беше захвърлено като чувал със стари кокали в мръсотията на полуремаркето, в краката може би на тези или пък на други хора. За момент главата му щеше да се пръсне от обхваналата го ярост. Той се обърна към Азадех. Тя беше преодоляла спазъма си, но все още бе в шок. Едва ли го виждаше. Бузата й беше на ивици от повръщането. Той избърса лицето й с ръкава си.

— Сега вече сме добре. Почини малко и после ще продължим.

Тя кимна, опря се на ръце в снега и потъна в собствения си, личен свят. Той отново се съсредоточи върху базата. Изминаха десет минути. Почти нищо не се промени. Облаците в небето приличаха на мръсно одеяло, пълно със сняг. Двама от въоръжените мъже влязоха в офиса и той ги виждаше от време на време през прозорците. Третият почти не обръщаше внимание на 206. Никакво друго движение. После от кухнята излезе готвачът, изпика се в снега и влезе отново. Мина още време. Един от пазачите излезе от офиса и тежко отиде до фургона на механиците. На рамото му висеше М-16. Той отвори вратата и влезе вътре. След минута се появи пак. С него излезе висок европеец с летателно облекло и още един мъж. Рос разпозна пилота Ногър Лейн и другия механик. Механикът каза нещо на Лейн, после махна с ръка и се върна във фургона. Пазачът и пилотът тръгнаха към хеликоптера.

„Знам вече къде са всички“ — помисли си Рос и сърцето му се разтуптя. Гранатата в дясната му ръка му пречеше и той несръчно провери карабината, после извади от раницата последните два запасни пълнителя и последната граната и ги постави в страничния си джоб.

Изведнъж го обзе страх, прииска му се да побегне. „О, Господи, помогни ми да избягам, да се скрия, да плача, да съм в безопасност вкъщи, далеч оттук, където и да е!…“

— Азадех, отивам долу — изрече го насила. — Бъди готова да изтичаш до хеликоптера, щом ти махна или извикам. Готова ли си?

Видя, че тя го поглежда, кимва и прошепва „да“, но не беше сигурен, че го е чула. Повтори отново и й се усмихна окуражаващо.

— Не се безпокой.

Тя кимна мълчаливо.

След това разхлаби кукрито си и се изкачи на хълма като диво животно след плячка. Спусна се зад къщата на Ерики, прикрит от сауната. Чу отвътре детски и женски гласове. С пресъхнали уста се запромъква от прикритие на прикритие зад големите цистерни, купчините тръби и трупи, резервните части за дърворезачките… Приближаваше се до хангара и човека на верандата, който мързеливо наблюдаваше околността. Гранатата пареше ръката му. Вратата на офиса се отвори и оттам излезе човек от охраната, след него друг, по-възрастен, по-едър, гладко избръснат, вероятно европеец. Носеше по-качествено облекло и беше въоръжен с автомат „Стен“. На плътния кожен колан на кръста му висеше ножницата с кукрито на Гуенг.

Рос отпусна предпазителя. Едно, две, три — и той изскочи от прикритието си, хвърли гранатата към мъжете на верандата — на около четиридесет метра от него — и се сви отново зад цистерната, подготвяйки следващата граната.

Те го видяха, за момент застинаха шокирани, а после, преди да успеят да залегнат, за да се прикрият, гранатата избухна, разрушавайки по-голямата част от верандата, уби един от тях, зашемети втория и осакати третия. В същия момент Рос се втурна на открито с вдигната карабина и показалец на спусъка. В другата си ръка стискаше втората граната. На верандата нищо не се помръдваше, но долу, при вратата на хангара, пилотът и механикът се хвърлиха в снега с вдигнати над главата ръце, в паника, а пазачът хукна към хангара и за секунди излезе на открито. Рос стреля, но не улучи, втурна се към хангара, забеляза задната врата и се насочи към нея. Открехна я и бързо се вмъкна вътре. Врагът беше зад машината, насочил оръжието си към другата врата. Рос го простреля в главата, изстрелът отекна в стените от гофрирана ламарина. После побягна към другата врата. През нея можеше да види механика и Ногър Лейн, залегнали в снега близо до 206. Все още зад прикритието си, той им извика:

— Бързо! Колко още врагове има тук? — Не последва отговор. — За Бога, отговорете!

Ногър Лейн погледна нагоре, лицето му беше бяло.

— Не стреляй, ние сме цивилни, англичани! Не стреляй!

— Колко още врагове има тук?

— Бяха… бяха петима… петима… този тук и останалите в… в офиса… мисля, в офиса…

Рос притича до задната врата, хвърли се на пода и погледна оттам. Никакво движение. Офисът беше на петдесет метра — единственото прикритие беше да обиколи около камиона. Скочи на крака и се хвърли към него. В метала изпищяха куршуми. Той забеляза, че автоматичният огън идва от един счупен прозорец на офиса. Зад камиона имаше малко празно пространство, а в него изкоп, водещ към офиса. „Ако стоя зад прикритието, те са мои. Ако знаят, че съм сам и изляза, шансът е на тяхна страна.“

Той изпълзя по корем напред, за да ги убие. Беше тихо. Вятърът, птиците, врагът — всичко чакаше. Сега в изкопа! Напредваше бавно. Приближаваше се. Чу гласове и скърцане на врата. Отново тишина. Още един метър. Още един. Сега! Той се надигна на колене, зарови пръстите на краката си в снега, дръпна запалката на гранатата, преброи до три, скочи, подхлъзна се, едва успя да запази равновесие, запрати гранатата в счупения прозорец покрай човека, който стоеше там с насочено към него оръжие, и се хвърли отново в снега. Експлозията спря автоматичния огън, почти спука тъпанчетата му и той отново скочи и хукна към ремаркето, стреляйки в движение. Прескочи един труп и продължи, стреляйки. Изведнъж автоматът му спря и стомахът му се преобърна… С треперещи ръце извади празния и зареди пълния пълнител, уби стрелящия с автомата и спря.

Тишина. После вик. Той внимателно ритна счупената врата. Човекът, който викаше, беше без крака, обезумял, но още жив. На кръста му беше коженият колан и кукрито, принадлежали някога на Гуенг. Ярост заслепи Рос и той изтръгна ножа от ножницата.

— Взел си го на барикадата? — извика той на фарси.

— Милост! Милост! Милост! — После нещо на чужд език и после пак: — Кой си ти, кой… милост, миии… да, аз убих саботьора… милост, мииии…

Със смразяващ кръвта вик Рос замахна и когато очите му се проясниха, се вторачи в отрязаната глава, която държеше в лявата си ръка. Отвратен, той я пусна и се извърна. За момент не знаеше къде е, после съзнанието му се проясни, ноздрите му се изпълниха със смрадта от кръв и барут, той се огледа.

Базата беше застинала, но към нея тичаха хора от барикадата. Близо до хеликоптера Лейн и механикът все още лежаха неподвижно в снега. Той се втурна към тях, търсейки прикритие.

Ногър Лейн и механикът Арбъри го видяха да идва и изпаднаха в паника — брадясал, със сплъстена коса и диви очи. Вманиачен туземец, муджахидин или федаин, който говореше английски перфектно, а ръцете и ръкавите му бяха опръскани с кръвта от главата, която беше отрязал само преди секунда с окървавения къс меч с един-единствен удар и див рев. Ножът все още беше в ръката му, в ножницата имаше и друг и стискаше карабина. Те се провлачиха на колене с вдигнати ръце.

— Не ни убивай — ние сме приятели, цивилни, не ни уби…

— Млъкнете! Пригответе се за излитане. Бързо!

Ногър Лейн онемя.

— Какво?

— За Бога, бързо — кресна Рос сърдито, вбесен от изражението им, съзнавайки напълно как изглежда. — Ти — той посочи механика с кукрито на Гуенг, — виждаш ли това възвишение там?

— Да… да, господине — задавено отвърна Арбъри.

— Иди горе, колкото можеш по-бързо, там има една жена, доведи я тук… — Той спря. Видя, че Азадех излиза от гората и тича по склона към тях. — Не, иди и доведи другия механик, и побързай, за Бога, копелетата от барикадата ще дойдат всяка минута. Хайде, бързо!

Арбъри побягна вцепенен от ужас — но повече го беше страх от хората, които идваха по пътя. Рос се обърна към Ногър Лейн:

— Казах ти да палиш машината!

— Да… да… господине… тази… тази жена… Азадех ли е, Азадех на Ерики?

— Да. Казах ти да палиш машината!

Никога досега Ногър Лейн не беше подготвял хеликоптер за излитане така бързо, нито пък механикът се беше движил с такава скорост. Азадех все още трябваше да измине стотина метра, а враговете бяха вече прекалено близо. Затова Рос пропълзя под въртящите се витла, застана между нея и тях и изпразни пълнителя си. Те залегнаха. Той хвърли празния пълнител към тях, крещейки ругатни. Няколко глави се надигнаха. Отново огън, този път пестелив. Азадех вече беше близо, но се придвижваше по-бавно. Направи последно усилие и го подмина, залитайки като пияна към задната врата, механиците почти я издърпаха горе. Рос пусна един кратък откос, заотстъпва, пипнешком се качи отпред до пилота и хеликоптерът се издигна и отлетя.

44

Военновъздушна база Ковис: 5,20 следобед.

Старк взе картата и я погледна. Асо пика. Той изсумтя — беше суеверен като повечето пилоти, но решително я пъхна сред другите в ръката си. Петимата бяха в неговото бунгало и играеха покер: Фреди Еър, доктор Нът, Поп Кели и Том Локхарт, който беше пристигнал вчера от Загрос Три с товар от запасни части, но прекалено късно, за да се върне обратно. Евакуацията продължаваше. Поради забраната да се лети днес, на Свещения ден, Локхарт щеше да чака до сутринта. В камината гореше огън, но както всеки следобед беше студено. Пред всички имаше купчини от риали: най-голямата пред Кели, а най-малката пред доктор Нът.

— Колко карти, Поп? — попита Еър.

— Една — отговори Кели без колебание и сложи четирите, които държеше, с лице надолу на масата пред себе си. Той беше висок, слабоват мъж с набръчкано лице, рядка светла коса, бивш летец от Кралските военновъздушни сили, малко над четиридесетте. „Поп“[22] беше прякорът му, тъй като имаше седем деца и едно на път.

Еър му даде картата тържествуващо. Кели само се втренчи в нея за момент, после, без да я поглежда, я смеси с другите и след това много внимателно си взе картите, втренчи се в тях и ги приплъзна съвсем лекичко, колкото да види само крайчетата им, карта по карта, и въздъхна щастливо.

— Блъфче, а? — каза Еър и всички се разсмяха, освен Локхарт, който гледаше навъсено своите карти.

Старк се намръщи, разтревожен за него, но много доволен, че днес Том е тук. Трябваше да обсъдят секретното писмо на Гавалан, което Джон Хог беше донесъл със 125.

— Хиляда риала за влизане — предложи доктор Нът и всички го погледнаха. Обикновено той залагаше най-много сто.

Локхарт разсеяно разгледа картите си, без интерес към играта. Умът му беше в Загрос и в Шаразад. Миналата нощ Би Би Си беше съобщила за големи сблъсъци по време на Протестния марш на жените в Техеран, Исфахан и Мешед, а бяха насрочени и други демонстрации за днес и утре.

— Прекалено много е за мен — той хвърли картите си.

— Влизам, докторе, и още две хиляди отгоре — съгласи се Старк и увереността на доктор Нът изчезна. Той беше изтеглил две карти, Старк — една, Еър — три.

Кели погледна към кентата си: 4-5-6-7-8.

— Твоите две хиляди, Дюк, и още три отгоре!

— Отказвам се — веднага добави Еър и хвърли две двойки — попове и десетки.

— Не играя — присъедини се доктор Нът облекчено, шокиран от самия себе си, че е избързал толкова, и хвърли трите дами, които му бяха раздали, сигурен, че Старк е направил кента, флош или фул.

— Твоите три, Поп, и още трийсет. Хиляди — изрече Старк мазно. Беше доволен. Беше разделил двойка шестици, за да запази четири купи, стремейки се към флош. Асото пика беше провалило флоша, но беше печеливша карта, ако успееше да блъфира Кели да се откаже.

Всички очи се насочиха към Кели. В стаята се възцари тишина. Даже Локхарт се заинтригува. Старк чакаше търпеливо, лицето и ръцете му бяха като от камък. Увереността на Кели го притесняваше. Чудеше се какво да направи, ако Кели отново вдигне. Знаеше как ще реагира Мануела, ако разбере, че той се кани да заложи седмичната си заплата за провален флош.

„Ще ме изяде с парцалите“ — помисли си той и се усмихна.

Кели се потеше. Забеляза неочакваната усмивка на Старк. Беше го хванал веднъж да блъфира, но това беше преди седмици, и то не за тридесет хиляди, а само за четири. „Не мога да си позволя да загубя една седмична заплата, но все пак този мръсник може и да блъфира. Нещо ми говори, че блъфира и мога да заложа седмичната си заплата.“ Кели отново провери картите си, за да се увери, че кентата му е наистина кента — разбира се, че е истинска кента, за Бога, и че Дюк блъфира! Почувствува как устата му започва да изрича: „Сега ще се простиш с твоите тридесет хиляди“, но спря и вместо това каза:

— Плащам, Дюк.

Хвърли картите си и всички се засмяха. Освен Старк. Той взе мизите, напъха картите си в тестето и ги разбърка, за да е сигурен, че няма да ги видят.

— Обзалагам се, че блъфираше, Дюк — засмя се Локхарт.

— Аз? Аз с поредния флош? — отвърна невинно Старк сред общия смях. Погледна часовника си. — Трябва да направя огледа. Да свършваме. Ще продължим след вечеря, а? Том, искаш ли да дойдеш с мен?

— Да. — Локхарт облече парката си и последва Старк навън.

При нормални обстоятелства това беше най-хубавата част от деня — точно преди залез-слънце, след като летенето е приключило и всички хеликоптери са измити и заредени, готови за следващия ден, а всички очакват да пийнат нещо, да си почетат, да напишат някое писмо, да послушат музика, да се нахранят, да позвънят вкъщи… и след това в леглото.

Проверката на базата мина добре.

— Да се поразходим, Том — предложи Старк. — Кога се връщаш в Техеран?

— Какво ще кажеш за тази вечер?

— Лошо, а?

— От лошо по-лошо. Знам, че Шаразад е била на марша на жените, въпреки че не исках да отива и така нататък.

Предишната нощ Локхарт му беше казал за баща й и всичко за загубата на НВС. Старк се ужаси. И все още беше ужасен и за сетен път благослови късмета си, че не знаеше нищо, когато го залови Хусаин със Зелените си ленти.

— Мак сигурно се е видял вече с Шаразад, Том. Той ще се погрижи за нея.

Когато Локхарт пристигна, те се свързаха с Макайвър — радиостанцията, за разлика от друг път, работеше добре, и го помолиха да се погрижи за Шаразад.

След няколко минути отново щяха да получат полагаемата им се за деня радиовръзка с Главната квартира в Техеран. Майор Чангиз, командирът на базата, им беше казал: „Отсега нататък ще има ограничения всеки ден, но само докато нещата се нормализират. Тогава ще можете да се обаждате, на когото искате.“ И въпреки че ги контролираха от главната кула отсреща във въздушната база, връзката ги крепеше и създаваше впечатление, че всичко е нормално.

— След като разчистим Загрос Три в неделя и всички бъдете тук, защо да не вземем още в понеделник 206? Ще го уредя с Мак — каза Старк.

— Благодаря, това ще бъде страхотно. — След като базата му беше закрита, Локхарт формално беше под командването на Старк.

— Не си ли мислил да се махнем оттук с 212 и ти да пилотираш вместо Скот? Щом излезе от Загрос, той няма да има проблеми. Или още по-добре, да тръгнете и двамата. Ще говоря с Мак.

— Благодаря ти, но не. Шаразад не може да напусне семейството си точно сега.

Повървяха известно време. Нощта се спускаше бързо — студена, но свежа. Въздухът миришеше тежко на петрол от голямата рафинерия. Тя все още беше напълно закрита и тъмна. Светеха само високите горящи нефтени кули. В базата, в повечето от бунгалата им, хангарите и кухнята вече светеше — те имаха собствен захранващ генератор, в случай че осветлението загасне.

Майор Чангиз беше заявил на Старк, че сега, когато „революцията приключи и имамът е на власт“, няма начин генераторната система на базата да бъде прекъсната.

„А левичарите?“

„Имамът нареди да ги унищожат, освен ако не се подчинят на ислямската държава — беше отговорил майор Чангиз строго, дори заплашително. — Левичари, кюрди, чужденци — всякакви врагове. Имамът знае какво да прави.“

Имамът. Беше същото като при разпита пред комитета на Хусаин. Моллата се правеше на полубог. Беше главен съдия и прокурор, а помещението — част от джамията, беше препълнено с враждебно настроени хора на всякаква възраст, всички от Зелените ленти. Петима съдии — и никакви съдебни заседатели.

— Какво знаете за бягството с хеликоптер на враговете на исляма от Исфахан?

— Нищо.

Изведнъж един от другите четирима съдии, всички млади мъже, груби и неграмотни, извика:

— Той е виновен за престъпления срещу Бога и престъпления срещу Иран като експлоататор за американските поклонници на Сатаната. Виновен.

— Не — противопостави се Хусаин. — Това е законен съд, по законите на Корана. Той е тук, за да отговаря на въпросите, а не за престъпления, още не. Той не е обвинен в престъпление. Капитане, съобщете ни всичко, което сте чули за престъплението в Исфахан.

Въздухът в стаята беше зловонен. Старк не виждаше нито едно приятелско лице, вече всички знаеха кой е той, всички знаеха за сражението срещу федаините при Бандар-е Делам Страхът му беше тъпа болка. Знаеше, че сега е сам, зависим от тяхната милост. Той пое дъх и внимателно подбра думите си.

— В името на Бога, най-състрадателния, най-милостивия — започна той така, както започват сурите в Корана, и през стаята се понесе удивен шепот. — Аз самият нищо не знам, не съм видял нищо, с което да имам общо или в което да съм участвал. Бях по това време в Бандар-е Делам. Доколкото знам, никой от моите хора няма нищо общо със случая. На мен ми съобщи Затаки от Абадан, когато се върна от Исфахан. Той ми каза така: „Чухме, че във вторник хора, подкрепящи шаха, всички офицери, са отлетели на юг с хеликоптер, пилотиран от американец. Бог да прокълне всички поклонници на Сатаната.“ Това е всичко, което знам.

— Ти си поклонник на Сатаната! — прекъсна го един от съдиите тържествуващо — Ти си американец. Виновен си.

— Аз съм християнин, човек на Книгата[23], и вече доказах, че не съм поклонник на Сатаната. Ако не бях аз, тук щеше да е мъртвило.

— Ако бяхме умрели в базата, щяхме да сме в рая сега — обади се сърдито един от Зелените ленти от дъното на стаята. — Ние вършим Делото на Бога. То няма нищо общо с теб, невернико.

Чуха се одобрителни викове. Изведнъж Старк изрева ядосано.

— В името на Бога и неговия пророк! Аз съм християнин и пророкът ни е дал специални привилегии и протекции. — Той трепереше от ярост, страхът му изчезна, сменен от омразата към това инсценирано съдебно заседание и тяхната слепота и глупост, и невежество, и фанатизъм. — Коранът казва: „О, хора на Книгата, не престъпвайте границата на истината във вашата религия; нито пък следвайте желанията на онези, които вече са се отклонили от пътя и са направили така, щото много други да се отклонят от верния път.“ Аз не съм — завърши той рязко, свивайки юмруци — и нека Бог да прокълне онзи, който казва обратното.

Изумени, всички се втренчиха в него, даже Хусаин. Един от съдиите наруши тишината.

— Вие… вие цитирате Корана? Вие четете арабски, както и говорите фарси?

— Не. Не, но…

— Тогава значи имате учител, молла?

— Не. Не, аз го чета…

— Тогава сте магьосник — извика друг. — Как можете да знаете Корана, ако нямате учител, нито пък четете арабски, свещения език на Корана?

— Чета го на английски, собствения ми език.

Настъпи още по-голямо учудване и невярване.

— Това, което казва, е вярно — обади се Хусаин. — Коранът е преведен на много чужди езици.

Настъпи още по-голямо учудване. Млад мъж с изпито лице го погледна с късогледите си очи през счупените си очила с дебели стъкла.

— Ако е преведен на други езици, ваше преподобие, защо не е преведен на фарси за нас, да го четем — ако можем да четем?

— Езикът на свещения Коран е арабски — отговори Хусаин. — За да знае добре Корана, вярващият трябва да чете арабски. Поради това моллите във всички страни учат арабски. Пророкът, възхвала на Името му, беше арабин. Бог му говореше на този език, за да пишат другите. За да знаеш истински Свещената книга, трябва да я четеш така, както е написана. — Хусаин обърна черните си очи към Старк. — Преводът е винаги по-лош от оригинала. Нали?

Старк видя нещо странно в израза му.

— Да — потвърди той. Интуицията му подсказа да се съгласи. — Да, така е. Бих искал да мога да го чета в оригинал.

Отново тишина. Младият мъж с очилата попита:

— Ако познаваш Корана така добре, че да можеш да ни го цитираш като молла, защо не си мохамеданин, защо не си правоверен?

През стаята лак премина шепот. Старк се поколеба, почти в паника, не знаейки как да отговори, сигурен, че грешният отговор ще го окачи на бесилото. Мълчанието продължи, после той се чу да изрича:

— Понеже Бог още не е махнал пердето пред очите ми, нито пък е открил душата ми… След което неволно добави: — Не се съпротивлявам и чакам. Чакам търпеливо.

Настроението в стаята се промени. Сега мълчанието беше любезно, състрадателно. Хусаин меко каза:

— Иди при имама и чакането ти ще свърши. Имамът ще открие душата ти за тържеството на Бога. Аз знам, аз съм седял в краката на имама. Слушал съм имама да проповядва Словото, да твори Закона, разпростирайки Смирението на Бога.

Въздишка премина през стаята и сега всички насочиха вниманието си към моллата, гледаха го в очите и виждаха светлината в тях, чуваха новото в гласа му и нарастващия екстаз в него — даже Старк, който се чувствуваше едновременно вцепенен и радостно възбуден.

— Не дойде ли имамът да открие духа на света? Не се ли появи имамът сред нас, за да прочисти исляма от злото и да го разпространи по целия свят, да донесе посланието на Бога… както ни беше обещано? Да.

Словото му увисна във въздуха. Всички разбраха. Както и Старк.

„Махди“ — помисли си той, скривайки шока си. Хусаин навеждаше на мисълта, че Хомейни всъщност е Махди, легендарният дванадесети имам, изчезнал преди векове — шиитите вярваха, че е само скрит от хорските очи — Безсмъртният, за когото Бог беше обещал, че ще се появи отново някой ден, за да управлява съвършения свят.

Всички гледаха втрещени в моллата. Мнозина кимаха, сълзи течаха по лицата на други, всички бяха унесени и удовлетворени и никой, нямаше никой, който да не повярва.

„Боже Господи! — помисли си той втрещен. — Ако иранците дадат на Хомейни този ореол, властта му няма да има край, ще има двадесет, тридесет милиона мъже, жени и деца, безусловно изпълняващи нарежданията му, които с радост ще се хвърлят към смъртта и при най-малкия му каприз — и защо не? Нали Махди ще им гарантира място в рая, ще им го гарантира!“

— Бог е Велик — обади се някой, другите го повториха, заговориха помежду си и напълно забравиха Старк. После се сетиха за него и го пуснаха да си върви с думите:

— Иди при имама, иди и повярвай…

На връщане в лагера краката му бяха странно леки… и сега той си спомни, че никога дотогава въздухът не му беше мирисал по-добре и никога не се бе чувствал така изпълнен с радостта от живота. „Може би, защото бях толкова близо до смъртта — помисли си той. — Бях мъртъв и по някакъв начин ми върнаха живота. Защо? А Том, защо е избягал от Исфахан и Дез Дам, защо е оставил хеликоптера? Има ли причина? Или е било просто късмет?“

Сега в сумрака той гледаше Локхарт, сериозно загрижен за него. Ужасно беше това за НВС, за бащата на Шаразад, ужасно беше, че Том и Шаразад бяха във водовъртеж, от който не можеха да се измъкнат. Скоро и двамата трябваше да избират: да избягат заедно и вероятно никога да не се върнат тук или да се разделят, вероятно завинаги.

— Том, има нещо важно. Много поверително, само между нас. Джони Хог донесе писмо от Анди Гавалан. — Те бяха на безопасно разстояние от базата, разхождаха се по полосата покрай оградата от осем реда бодлива тел, където не можеха да бъдат подслушани. Но даже и сега той говореше тихо. — Анди е силно обезпокоен за нашето бъдеще тук и казва, че обсъжда евакуацията ни, за да съкрати загубите си.

— Не е необходимо — отговори Локхарт бързо и неочаквано рязко. — Нещата се нормализират — трябва да се нормализират. Анди трябва да изтърпи — ние търпим, той също трябва да го направи.

— Той го прави, Том. Но това е просто въпрос на сметки и ти го знаеш, както и всеки. Не са ни плащали за свършената работа от месеци, нямаме достатъчно работа за хеликоптерите и пилотите тук, а той трябва да плаща от Абърдийн. Иран е касапница и имаме неприятности навсякъде.

— Имаш предвид, че понеже Загрос Три е закрит, ще има големи съкращения? По дяволите, не съм виновен, че…

— Почакай, Том. Анди е разбрал по таен канал, че всички чуждестранни авиокомпании, смесени предприятия и какво ли още не, особено хеликоптерите, ще бъдат национализирани много скоро.

Локхарт внезапно се изпълни с надежда. „Това би ми дало идеално извинение да остана тук! Ако те откраднат — национализират — хеликоптерите ни, все още ще имат нужда от обучени пилоти, а аз говоря фарси, мога да обучавам иранци, което те в крайна сметка ще искат. Ами НВС? Пак този НВС — помисли си той безпомощно, — винаги този НВС!“

— Откъде знае, Дюк?

— Според Анди от безпогрешен източник. Това, което той ни моли — теб, Скраг, Руди и мен — е, ако той и Мак успеят да направят добър план, ще можем ли ние заедно с необходимите пилоти да изкараме хеликоптерите в откритото небе над залива?

Локхарт зяпна от изненада.

— Господи, искаш да кажеш просто да излетим? Без разрешение, без нищо?

— Разбира се, но говори по-тихо.

— Той е луд! Как ще се координираме с Ленгех, Бандар-е Делам, Ковис и Техеран? Всички ще трябва да тръгнем по едно и също време и разстоянията ще ни объркат.

— Някак си трябва да стане, Том. Анди реши — или така, или закриване.

— Не мога да повярвам. Компанията оперира по целия свят.

— Според него, ако се закрие Иран, свършваме.

— Лесно му е на него — изрече Локхарт горчиво. — Просто пари. Лесно му е да ни извие ръцете, когато му е добре и е на сигурно, и всичко, което губи, са парите му. Твърди, че ако просто изтегли персонала и остави всичко друго, С-Г ще загине, така ли?

— Да. Точно така.

— Не мога да повярвам.

Старк повдигна рамене. До ушите им долетя слаб зловещ вой, те се обърнаха и погледнаха оттатък базата, към далечния край на тяхната част от летището. На залязващата светлина видяха само Фреди Еър с гайдата му на мястото, където е общо съгласие му беше позволено да се упражнява.

— По дяволите! — ядоса се Старк. — Този звук ме подлудява.

Локхарт не му обърна внимание.

— Няма да направиш тази идиотска контрабанда, защото това ще бъде точно контрабанда. Аз в никакъв случай няма да го направя. — Той видя как Старк сви рамене. — Какво казват другите?

— Още не знаят и засега няма да ги питаме. Както ти казах, то остава само между нас за момента. — Старк погледна часовника си. — Вече е почти време да позвъня на Мак.

Видя как Локхарт потрепери. Вятърът донесе тъжния вопъл на гайдата.

— Как могат изобщо да твърдят, че това е музика! Да ме вземат дяволите, ако знам — после продължи: — Струва си да се обсъди идеята на Анди, Том. Като краен план.

Локхарт не му отговори, чувствуваше се зле, здрачът го дразнеше, всичко беше лошо. Даже и въздухът миришеше лошо, замърсен от близката рафинерия, и му се искаше да е отново в Загрос, високо, близо до звездите, където въздухът и земята не бяха замърсени, цялото му същество отчаяно желаеше да бъде в Техеран, където беше даже по-мръсно — но тя беше там.

— Не разчитай на мен — заяви той.

— Помисли си, Том.

— Така трябва. Аз не участвам, това е лудост, цялата идея. Щом се размислиш и ще видиш, че е смахната история.

— Прав си, стари приятелю — отвърна Старк. Мислеше си кога ли приятелят му ще разбере, че и той, Локхарт, и всички те ще участвуват — по един или друг начин.

45

Хотел „Интернационал“, Ал Шаргаз: 6,42 следобед.

— Би ли могъл да го направиш, Скраг? — попита Гавалан към залез-слънце.

— Ще е лесно да измъкна моите пет хеликоптера и момчетата от Ленгех, Анди — отговори Скрагър. — Денят ще трябва да е подходящ и да минем незабелязано под радара на Киш, но ще можем да го направим, ако момчетата искат да участвуват в лудорията. Но при всичките ни загуби? Няма начин, невъзможно.

— Би ли го направил, ако е възможно? — попита Гавалан.

Беше пристигнал с днешния полет от Лондон с всички лоши новини в бизнеса от Абърдийн — „Импириъл Еър“ упражняваше натиск, подбивайки цените в Северно море, петролните компании ги притискаха, Линбар свикваше специална среща на съвета, за да проучи „възможните“ пропуски в управлението на С-Г.

— Би ли го направил, Скраг?

— Само аз без чужда помощ, а всички други в безопасност и без да участвуват? Как ли пък не.

— Ще го направят ли момчетата ти?

Скрагър се замисли за момент и отпи от бирата си. Седяха на маса на една от безупречно чистите тераси, заобикалящи плувния басейн на този най-нов от хотелите в миниатюрното шейхство, наоколо имаше и други гости, но никой наблизо. Въздухът беше благоуханен и свеж, духаше лек ветрец, точно колкото листата на палмите да потрепват и да обещават идеална вечер.

— Ед Воси ще го свърши — ухили се Скраг. — Той притежава достатъчно австралийска крадливост и хъс на янки. Но Вили Ньорхтрайтер не. Ще му е трудно да направи толкова много нарушения, когато не е за неговия задник и не е застрашен. Какво казва Дюк Старк? А Том Локхарт и Руди?

— Все още не знам. Изпратих писмо на Дюк по Джони Хог в сряда.

— Това е опасно, нали?

— И да, и не. Джони Хог е куриер, на който може да се разчита, но е голям проблем да имаш безопасни комуникации. Том Локхарт скоро ще бъде в Ковис — знаеш ли за Загрос?

— Много добре. Ония в планините всички са щури. А какво става със стария Руди?

— Още не знам как да се свържа с него безопасно. Може би Мак ще знае. Утре сутринта пътувам със 125 до Техеран и ще трябва да поговорим на летището. После се връщам направо тук и имам резервация за нощния полет до Лондон.

— Малко насилваш нещата, а, старче?

— Имам няколко проблема, Скраг. — Гавалан гледаше втренчено чашата си, разсеяно въртеше уискито около ледените кубчета. Покрай тях минаваха други гости на хотела. Три от тях бяха момичета по бански със златист тен, дълги черни коси и небрежно преметнати около раменете им хавлии. Скрагър ги забеляза, въздъхна, после отново насочи вниманието си към Гавалан.

— Анди, може би ще трябва до ден-два да върна Касиги в „Иран-Тода“. Старият Джордж се кланя доземи, откакто Касиги се съгласи да плаща по два долара отгоре. Касиги смята, че към Коледа цената ще достигне двадесет долара на варел.

Гавалан се разтревожи.

— Ако наистина стане, това ще предизвика вълна от сътресения във всички индустриализирани страни. Инфлацията отново силно ще нарасне. Предполагам, че ако въобще някой го разбира, това са те.

В момента, в който Скрагър спомена Касиги и „Тода“, той реагира незабавно. „Струан“ осигуряваше екипажи и бази за много от корабите, построени от „Тода“, а и бяха стари съдружници.

— Преди години познавах шефа на Касиги Хиро Тода. Споменавал ли го е някога?

— Не, не, никога. Откъде го познаваш? От Япония?

— Не, от Хонконг. „Тода“ правеше бизнес със „Струан“ — компанията, в която работех. По онова време беше „Тода Шипинг“, главно корабостроене, а не огромният конгломерат, който са днес. — Лицето на Гавалан доби студен израз. — Моето семейство бяха търговци в Шанхай от време оно, но нашата компания беше повече или по-малко пометена през Първата световна война, после се присъединихме към „Струан“. Моят старец беше в Нанкин през тридесет и първа, когато японците го завладяха, после го заловиха в Шанхай точно след Пърл Харбър и така и не успя да се измъкне от лагерите. — Гавалан наблюдаваше отблясъците на чашата си с нарастваща меланхолия. — Загубихме доста тлъсти парчета в Шанхай и Нанкин. Никога няма да им простя за това, което направиха в Китай, никога, но в края на краищата ние трябва да продължаваме, нали? Трябва да заровим един ден томахавката, макар че е най-добре да не забравяме белезите от зъби.

— Това се отнася и за мен. — Скрагър вдигна рамене. — Касиги изглежда свестен.

— Къде е той сега?

— В Кувейт. Утре се връща и трябва да го закарам в Ленгех за консултации.

— Ако отидеш до „Иран-Тода“, мислиш ли, че ще можеш да прескочиш да видиш Руди? Може би и да го подпиташ?

— Точно така, това е добра идея, Анди.

— Когато видиш Касиги, спомени му, че познавам шефа му.

— Разбира се, разбира се, ще го направя. Бих могъл да го питам дали… — Той спря и погледна над рамото на Гавалан. — Виж, Анди, каква прекрасна гледка!

Гавалан се обърна назад, на запад. Залезът беше неземен — кармин и пурпур, кафе и злато обагряха далечните облаци; слънцето, почти на три четвърти под хоризонта, потопяваше в кръв водите на залива. Полъхът на вятъра трептеше в светлината на свещите върху колосаните покривки, вече постлани за вечеря на терасата.

— Прав си, Скраг — съгласи се той веднага. — Сега не е време да бъдеш сериозен, това може да почака. Няма на света гледка, подобна на залеза.

— А? — Скрагър се взираше в него с отсъстващ поглед. — За Бога, нямах предвид залеза, имах предвид тази мацка.

Гавалан въздъхна. Мацето беше Паула Джанкани, току-що излизаше от басейна под тях, с бикини, които бяха по-скоро намек, с искрящи от залеза като скъпоценни мъниста капчици вода по мургавата кожа. Тя изсуши краката, ръцете и гърба си, после отново краката, уви се в ефирна плажна наметка. Изцяло и щастливо съзнаваше, че наоколо няма мъж, който да не оценява високо нейното представление, или жена, която да не й завижда.

— Голям мръсник си, Скраг.

Скрагър се засмя.

— Една радост си имам в този живот, пръч такъв! Ама тази Паула е неповторима.

Гавалан я изучаваше.

— Е, у италианските момичета изобщо има нещо супер специално, но тази млада дама… тя не е удивително красива като Шаразад и няма екзотичната загадъчност на Азадех… но съм съгласен — Паула е голяма работа.

Заедно с всички те я загледаха как минава покрай масите, следвана от лъст, следвана от завист, докато не изчезна в широкото фоайе на хотела. Щяха да вечерят заедно по-късно всички — Паула, Джени, Мануела, Скрагър, Гавалан, Шандор Петрофи и Джон Хог. Самолетът на Паула беше отново в Дубай, няколко мили по-надолу от магистралата, и чакаше разрешение да отлети до Техеран за следващата партида италианци. Джени Макайвър я беше срещнала случайно, докато пазарувала.

Скрагър въздъхна.

— Анди, драги, така ми се ще да я опъна!

— Това няма да ти помогне, Скраг — подсмихна се Гавалан и поръча още едно уиски със сода на идеално огладения, усмихнат сервитьор пакистанец, който дойде незабавно.

Някои от гостите вече бяха елегантно и скъпо облечени за очарователната вечер по последна парижка мода — дълбоки деколтета, колосани бели смокинги — наред със скъпите всекидневни облекла. Гавалан беше в добре скроен светлокафяв тропически костюм, Скрагър — в уставна униформа: бяла риза с къси ръкави, с еполети и ленти, черни панталони и обувки.

— Бира, Скраг?

— Не, благодаря, друже. Ще си допия пиенето и ще се приготвя за вълнуващата Паула.

— Мечтател!

Гавалан се обърна към залеза, чувствайки се сигурен със стария приятел зад гърба си. Слънцето беше вече почти под хоризонта, по-красиво от всякога — напомняше му залезите в Китай едно време, отнасяше го назад към Хонконг, при Кати и Иън, при смеха в Голямата къща на Върха, когато цялото семейство беше здраво и силно, при къщата им на носа при Шек-о, когато бяха млади и заедно, а Мелинда и Скот бяха още деца и дойката се въртеше тихичко около тях… сампани, джонки и кораби от всички размери далече долу в залеза, над море без опасности.

Последното крайче на слънцето потъна в морето. Гавалан тихо, много сериозно изпляска с ръце.

— Какво правиш, Анди?

— А? О, извинявай Скраг. Едно време имахме обичай да ръкопляскаме на слънцето, Кати и аз, в секундата, в която то изчезваше. За да му благодарим, че е гряло, за уникалното представление и за това, че сме живи, за да можем да изпитаме удоволствието от него и от последния път, когато виждаш тъкмо този залез. Като тази вечер. Никога няма да видиш точно този отново.

Гавалан отпи от уискито си, наблюдавайки последното сияние.

— Първият, който ме посвети в тази идея, беше прекрасен човек, станахме добри приятели и още сме. Голяма личност. И жена му също е забележителен човек. Ще ти разкажа някога за тях.

Той обърна гръб на залеза и се наведе над масата.

— Ленгех. Мислиш ли, че е възможно?

— О, да — ако бяхме само ние в Ленгех. Все пак ще трябва да планираме много внимателно. Радарът в Киш е по-опасен от всякога, но можем да се промъкнем под него в подходящ ден. Големият проблем е, че италианският ни наземен екипаж и персонал заедно с наистина приятелски настроения, но разпален комитет и новият ни, неприятелски настроен тип от „Иран Ойл“ ще научат за минути, че сме избягали — няма как иначе, щом вдигнем всичките хеликоптери и хора във въздуха. Веднага ще се развикат в Международната организация и те ще дадат сигнал за тревога до всички точки — Дубай, Абу Даби, тук — на практика от Оман, през Саудитска Арабия и Кувейт, чак до Багдад — и ще наредят да ни задържат при кацането. Дори ако всички успеем да се доберем дотук… е, старият шейх е голям човек — и либерален, и приятел, но, по дяволите, той не би могъл да тръгне срещу иранците, когато са прави — а даже и ако не са. Той не може да предизвика битка с Иран, между неговите сунити има голям процент шиити, не толкова лоши като тези от Залива, но по-лоши от доста други.

Гавалан стана, отиде бавно до края на терасата и погледна надолу към стария град — някога голямо пристанище за лов на бисери, пиратска крепост и пазар за роби, търговски център и както Сохар в Оман, наричан Китайското пристанище. Още от древни времена Заливът е бил златната морска връзка между Средиземно море — тогава център на света — и Азия. Финикийските мореплаватели-търговци, които първоначално идвали от Оман, господствали над този невероятно богат търговски път, стоварвайки стоките си от Азия и Индия при Шат-ел-Араб, оттам по къси кервански пътища до своите пазари, за да изградят накрая собствената си, родена от морето Средиземноморска империя, основавайки градове-държави като Картаген, застрашавали дори самия Рим.

Старият, ограден с крепостни стени град беше много красив в гаснещата светлина — плоски покриви, съхранени от модерното строителство, крепостта на шейха, доминираща над всички останали сгради. През годините Гавалан беше успял да опознае стария шейх и се възхищаваше от него. Шейхството беше заобиколено от Емирства, но беше независима, суверенна територия, едва двадесет мили широка, със седем мили брегова ивица. Но на сушата и в морето, в продължение на сто мили до иранската граница, леснодостъпно за сондиране, имаше петролно езеро — милиарди варела. Така че Ал Шаргаз се състоеше от стария град и отделен нов град с дузина модерни хотели и небостъргачи и летище, достатъчно съвременно, за да обслужва големи самолети. По богатство беше нищо в сравнение с Емирствата, Саудитска Арабия или Кувейт, но имаше достатъчно за всички, стига да се използува разумно. Шейхът беше също така мъдър, както практичните му предшественици финикийците и също толкова яростно независим и макар че самият той не можеше да чете и да пише, неговите синове бяха завършили най-добрите университети в света. Той и неговото семейство, както и неговото племе притежаваха всичко, неговата дума беше закон, той беше сунит, а не фундаменталист и толерантен към своите гости и чужденците, при условие че се държат добре.

— Той също не харесва нито Хомейни, нито фундаменталистите, Скраг.

— Да, но въпреки това не се решава да предприеме битка с Хомейни — а това няма да ни помогне.

— Но няма и да ни заболи. — Гавалан се чувстваше пречистен от залеза. — Възнамерявам да наема два транспортни самолета, да ги докарам тук и когато нашите хеликоптери пристигнат, смъкваме витлата, натъпкваме им шкембетата и ги изстрелваме. Ключът е в бързината и планирането.

— Наистина ли имаш намерение да го направиш? — подсвирна Скрагър.

— Всъщност възнамерявам да видя дали можем да го направим, Скраг, и какви са шансовете ни за успех. Ужасно ще е, ако загубим всичките си ирански хеликоптери, екипировката и резервите. Свършени сме. Няма да ни дадат никакви застраховки, а ще трябва да плащаме всичко, което дължим. Ти си съдружник, довечера ще можеш да видиш всичките цифри. Донесох ги за теб и за Мак.

Скрагър мислеше за своя дял в компанията — целия капитал, който имаше, за Нел и своите деца, за внуците си в Сидни и за пасището на Балдун, което беше фамилна ферма за овце и говеда цял век. Но го бяха загубили при голямата суша и той от години искаше да си го върнат.

— Няма нужда да гледам цифрите, Анди. Щом ти казваш, че е толкова лошо, значи е толкова лошо. — Той наблюдаваше шарките по небето. — Виж какво, ще се погрижа за Ленгех, ако можеш да направиш план и ако другите участвуват. Дай след вечеря да седнем да помъдруваме час-два, така че да приключим на закуска. Касиги няма да се върне от Кувейт преди девет сутринта. Все ще измислим нещо.

— Благодаря ти, Скраг. — Гавалан го потупа по рамото, надвесвайки се над него. — Дяволски съм доволен, че си тук, дяволски съм доволен, че беше с нас през всичките тези години. Мисля, че за първи път имаме шанс и че не сънувам.

— Едно условие, приятел — добави Скрагър.

Гавалан веднага застана нащрек.

— Не мога да оправя медицинското ти, ако не е подписано. Няма начин да…

— Стига де! — Махна с ръка Скрагър. — Мръсникът Дънкан не може да направи нищо с моето медицинско — ще успее, когато стана на седемдесет и три. Не, условието е на вечеря ти да седнеш до вълнуващата Паула, Джени — от другата й страна, Мануела — до мен, а този недодялан унгарец Шандор — на другия край на масата заедно с Джони Хог.

— Готово!

— Цар си! Сега не се безпокой, друже. Разкарван съм от достатъчно много генерали в пет войни, така че все съм научил нещо. Време е да се преоблечем за вечеря. Ленгех и без това започва да ми омръзва. — Той се отдалечи — слаб, изправен, стегнат.

Гавалан подаде кредитната си карта на усмихнатия сервитьор.

— Няма нужда, сахиб, само подпишете сметката, моля — каза сервитьорът, после меко добави: — Бих ли могъл да ви посъветвам нещо, ефенди? Когато плащате, не използвайте „Американ Експрес“, тя е най-скъпата за управлението.

Учуден, Гавалан остави бакшиш и си тръгна.

От другата страна на терасата двама мъже наблюдаваха как си отива. И двамата бяха добре облечени, на около четиридесет години, единият беше американец, другият — от Близкия изток. И двамата носеха миниатюрни подслушвателни устройства. Този от Близкия изток въртеше в ръцете си старомодна писалка и когато Гавалан мина покрай добре облечен арабин и много привлекателно европейско момиче, задълбочени в разговор, любопитството му се изостри, насочи писалката към тях и престана да я върти. Двамата мъже веднага чуха гласовете в слушалките си:

— Мила моя, пет хиляди американски долара са много над пазарната цена — говореше мъжът.

— Зависи кои пазарни сили те засягат — отговори тя с приятно средноевропейско произношение и се усмихна спокойно. — Таксата обхваща най-хубавото бельо, което искаш да разкъсаш на парчета, и клизмата, която искаш да ти направим в момента на твоето откровение. Искаш да имаш работа с експерти, а специалните услуги изискват специално третиране… Стига графикът ти да позволява, ще се видим между шест и осем утре вечер…

Гласовете изчезнаха, когато мъжът завъртя капачката с кисела усмивка и сложи писалката на масата. Той беше красив и мургав, вносител и износител на фини килими като поколенията свои прадеди, с американско образование. Казваше се Аарон бен Аарон и беше майор от Израелската специална разузнавателна служба.

— Никога не съм предполагал, че Абду бин Талак е извратен — изрече сухо той.

Другият мъж изсумтя.

— Всички са извратени. Аз пък не мислех момичето за проститутка.

Дългите пръсти на Аарон си играеха с писалката, не искаха да я изпуснат.

— Страхотна джунджурия, Глен, спестява страшно много време. Ех, да имах такава навремето!

— КГБ пуснаха нов модел тази година. Добра за обхват от сто метра. — Глен Уесън отпи от своя бърбън с много лед. Той беше американец, от дълго време търговец на петрол. Истинската му професия бе офицер от ЦРУ. — Не е толкова малка като тази, но е ефективна.

— Можеш ли да вземеш няколко за нас?

— За теб е по-лесно да го направиш, накарай твоите хора да помолят Вашингтон. — Те видяха как Гавалан изчезна във фоайето. — Интересно.

— Какво мислиш? — попита Аарон.

— Че можем да хвърлим британската хеликоптерна компания на вълците на Хомейни, когато поискаме — заедно с всичките им пилоти. Това ще съсипе напълно Толбът, Робърт Армстронг и цялото М-16. Не е лоша идея — Уесън леко се усмихна. — Толбът има нужда от време на време да му се дава урок. Какъв е проблемът на С-Г, мислиш ли, че са прикриваща М-16 операция?

— Не сме сигурни какво се канят да правят, Глен. Подозираме точно обратното, затова мислех, че трябва да ги подслушаш. Прекалено много съвпадения. На пръв поглед те са легитимни, но пък имат френски пилот, Сесон, който спи и издържа тясно свързана с ООП куриерка, Саяда Бертолин, имат и финландец, Ерики Йоконен, тясно свързан с Абдула хан, който сигурно е двоен агент, клонящ повече към КГБ, отколкото към нас и е открит и яростен антисемит; Йоконен е много близък с човек от финландското разузнаване — Кристиан Толонен, който поначало е подозрителен. Семейните връзки на Йоконен го правят идеално законспириран съветски резидент, току-що дочухме слуха, че той е в Сабалан със своя 212 и помага на Съветите да демонтират навсякъде тайните си радарни постове.

— Господи, сигурен ли си?

— Не, казах слух. Но го проверяваме. След това канадецът Локхарт — жената на Локхарт е от известно антиционистко търговско семейство, в момента в апартамента му живеят агенти на ООП…

— Да, но ние чухме, че го изгонили насила, а и не забравяй, че той се опита да помогне на онези поддържащи шаха произраелски офицери да избягат.

— Да, но ги застреляха изневиделица и всички са мъртви, а странно защо, той не е. Валик и генерал Селади щяха сигурно да са в или близо до всяко правителство в изгнание — ние изгубихме още двама много важни резиденти. Локхарт е подозрителен, неговата съпруга и семейството й са за Хомейни, а значи против нас — Аарон се усмихна язвително. — Според теб не сме ли ние големият Сатана? После американецът Старк помага да се потуши атака на федаините при Бандар-е Делам, става голям приятел с друг фанатизиран противник на шаха и израелците, Затаки, който…

— Кой?

— Борец против шаха, интелектуалец, сунит, който организира стачките в нефтените полета на Абадан, взриви три полицейски поста и сега оглавява Абаданския революционен комитет и няма дълго да просъществува. Нещо за пиене?

— Да, благодаря. Същото. Ти спомена Саяда Бертолин — ние също я наблюдаваме. Мислиш ли, че можем да я вербуваме?

— Не бих й се доверил. Най-добре е просто да я наблюдаваме и да видим при кого ще ни заведе. По следите сме на нейния контрольор, но още не можем да го засечем.

Аарон поръча бърбън за Уесън и водка за себе си.

— Да се върнем на С-Г. — И така, Затаки е враг. Старк говори фарси, както и Локхарт. И двамата имат лоша компания. После Шандор Петрофи: унгарски дисидент, семейството му е още в Унгария, друг потенциален конспиратор на КГБ или поне инструмент на КГБ. Руди Луц, немец с близки роднини зад Желязната завеса, винаги подозрителен, Ньорхтрайтер в Ленгех — същия. — Той кимна към мястото, където беше Скрагър. — Старецът е просто опитен убиец, убиец, нает за нас, вас, който и да е, все едно. Гавалан? Ще трябва да накараш хората си от Лондон да го проверят — не забравяй, че той избра всички останали, не забравяй, че е британец — много е възможно цялата му операция да е прикритие за КГБ…

— Няма начин — прекъсна го Уесън внезапно раздразнен. „По дяволите — помисли си той, — защо тези момчета са такива параноици — даже и старият Аарон, който е най-добрият ни тук.“ — Всичко си е на място. Няма начин.

— Защо не? Той може да те прави на глупак. Британците са стари майстори в това отношение — като Филби, Маклейн, Блейк и всички останали.

— Като Крос — устните на Уесън се разтегнаха в тънка ивица. — Тук си прав, стари момко.

— Кой?

— Роджър Крос — точно преди десет години, майстор-шпионин, но отдавна погребан.

— Кой беше Крос?

— Бивш шеф и приятел на Армстронг от Специалния отдел на Хонконг в старите времена. Официално незначителен заместник-директор на М-16, но в действителност главният при най-важните операции на Специалната разузнавателна служба. Предател, който беше убит от КГБ по негова молба точно преди да го пипнем, копелето.

— Доказахте ли го? Че те го убиха?

— Разбира се, отровна стреличка от близко разстояние, техен начин на ликвидиране. Бяхме го притиснали в ъгъла, нямаше начин да се измъкне като другите. Бяхме го пипнали. Троен агент. По това време имахме таен агент в съветското посолство в Лондон — човек на име Броднин. Той ни посочи Крос, после изчезна, бедното копеле, някой сигурно го е издал.

— Проклети от Господа британци, те развъждат шпиони като въшки.

— Не е вярно, те имат и велики разузнавачи. А и всички имаме предатели.

— Ние не.

— Не бъди толкова сигурен, Аарон — отвърна Уесън кисело. — Предатели има навсякъде — при всичките ни загуби в Техеран, преди и откакто шахът напусна, трябва да има и друг високопоставен предател от наша страна.

— Толбът или Армстронг?

Уесън трепна.

— Ако е някой от тях, ние просто трябва се махнем.

— Точно това е, което врагът иска да направите — да се махнете и да вървите по дяволите от Близкия изток. Ние не можем и поради това мислим по различен начин — каза Аарон. Очите му бяха тъмни и студени, лицето — неподвижно. Той наблюдаваше Уесън внимателно. — Като стана дума за това, защо на нашия стар приятел полковник Хашеми Фазир ще му се размине убийството на новия терорист от САВАМА генерал Джанан?

Уесън пребледня.

— Джанан е мъртъв? Сигурен ли си?

— Бомба в колата. Понеделник през нощта. — Аарон сви очи. — Защо толкова съжаляваш? От вашите ли беше?

— Можеше да бъде. Ние, ъ-ъ, ние преговаряхме. — Уесън се поколеба, после въздъхна. — Но Хашеми още ли е жив? Мислех, че е в списъка на неотложно осъдените от революционния комитет.

— Беше. Сега не е. Тази сутрин чух, че името му е отстранено, рангът му е потвърден, вътрешното разузнаване е възстановено в предишното си състояние — вероятно всичко е с височайше одобрение. — Аарон отпи от питието си. — Ако отново се радва на благоразположение след всичко, което направи за шаха и за нас, той трябва да има протекции от много високо.

— От кого? — Уесън видя, че другият свива рамене, преброждайки с очи терасите. Усмивката му изчезна. — Това би могло да означава, че той е работил за аятолаха през цялото време.

— Може би. — Аарон отново се заигра с писалката. — Друга любопитна подробност. Във вторник са видели Хашеми да се качва в 125 на С-Г на техеранското летище с Армстронг; отишли до Табриз и се върнали точно след три часа.

— Проклет да съм!

— Какво излиза от всичко това?

— Господи, не знам, но мисля, че ще е добре да разберем — Уесън снижи гласа си още повече. — Едно е сигурно: за да си върне благоразположението, Хашеми трябва да знае къде са погребани някои много важни тела, а? Такава информация може да се оцени много високо… много високо, да кажем от шаха.

— Шаха? — Аарон започна да се усмихва, но спря, като видя израза на Уесън. — Да не мислиш сериозно, че шахът има шанс да се върне?

— Странни неща се случват, приятелю — заяви Уесън уверено и довърши питието си. „Защо тези хора не разбират какво става по света? — мислеше си той. — Време е да поумнеят и да престанат да мислят толкова едностранчиво за Израел, ООП и целия Близък изток и да ни дадат пространство за маневриране.“ — Разбира се, че има шанс, въпреки че е по-добре да се заложи на сина му — щом Хомейни умре и го погребат, ще стане гражданска война, армията ще поеме управлението и те ще имат нужда от фигурант. Реза би бил чудесен конституционен монарх.

Аарон бен Аарон едва скриваше недоумението си, поразен от това, че Уесън все още може да бъде такъв наивник. „След всички години, прекарани в Иран и Залива! — помисли си той. — Как е възможно все още да бъркаш експлозивните сили, разкъсващи Иран?“

Ако беше друг човек, той би го наругал за демонстрираната му глупост, за стотиците пренебрегнати тревожни сигнали, за куповете секретни разузнавателни доклади, събрани с толкова много кръв и захвърлени непрочетени, за годините на молби и увещания на политици, генерали и разузнавателни служби — американски и ирански — предупреждаващи за надигащия се огромен пожар.

Всичко нахалост. Години наред. „Воля божия — помисли си той, — Бог не иска да ни е лесно. Лесно? През цялата ни история, никога не ни е било лесно. Никога, никога, никога.“

Забеляза, че Уесън го наблюдава.

— Какво?

— Почакай и ще видиш. Хомейни е стар човек, няма да доживее годината. Той е стар, а времето е с нас — почакай и ще видиш.

— Ще чакам. — Аарон не искаше да спорят. — Междувременно сегашният проблем: С-Г може да служи за параван на вражески групи. Ако се размислиш, пилотите на хеликоптери, специализирани в петролни съоръжения, могат да бъдат ценни агенти за всички видове саботажи, ако нещата се влошат още повече.

— Сигурно. Но Гавалан иска да е вън от Иран. Нали го чу.

— Може би знае, че го подслушваме, или пък прави някаква маневра.

— Хайде, Аарон. Аз мисля, че всичко е наред при него, а всичко останало е съвпадение — Уесън въздъхна. — Окей, ще го сложа под наблюдение и той дори няма да сере без твое знание, но, по дяволите, ти, старче, и приятелчетата ти виждате врагове под леглото, на тавана, под килима — навсякъде.

— Защо не? Имаме ги много наоколо — познати или непознати, активни или пасивни.

Аарон методично наблюдаваше около себе си, щателно оглеждайки новодошлите, очаквайки врагове, съзнавайки колко много са вражеските агенти в Ал Шаргаз и Залива. „Знаем за враговете ни тук, и в стария град, и в новия, нагоре по пътя за Оман и надолу по пътя за Дубай, Багдад и Дамаск, в Москва, Париж и Лондон, през морето до Ню Йорк, на юг до двата носа и на север до Арктическия пояс — навсякъде, където има хора, които не са евреи. Само евреите не се заподозират автоматично, но дори и тогава трябва да си много внимателен.

Мнозина между избраните не искат Сион, не искат да отиват на война или да плащат за войната, не искат да разберат, че Израел балансира с шаха, единствения ни съюзник в Близкия изток и единствен доставчик на петрол от ОПЕК за нашите танкове и самолети, сега прогонен; не искат да знаят, че сме притиснати до Стената на плача и трябва да се сражаваме и умираме, за да защитим дадената ни от Бога земя на Израел, която си възвърнахме с Божията помощ на такава цена!“

Погледна към Уесън със симпатия, прощавайки му грешките, възхищавайки му се като професионалист, но съжалявайки го: той не беше евреин и поради това беше сред заподозрените.

— Радвам се, че съм се родил евреин, Глен. Това прави живота толкова по-лесен.

— Как?

— Знаеш къде ти е мястото.

В дискотеката, хотел „Шаргаз“: 11,52 вечерта.

В залата имаше предимно американци, англичани и французи, както и няколко японци и други азиатци. Повечето бяха европейци, многократно повече мъже от жените, на възраст, варираща между двадесет и пет и четиридесет и пет години — чуждестранната работна сила в Залива трябваше да бъде млада, силна и за предпочитане неженена, за да оцелее при тежкия безбрачен живот. Неколцина бяха пияни, някои — шумни. Грозни и не толкова грозни, дебели и не толкова дебели, повечето много слаби, разочаровани и избухливи. Малцина шаргазци и други от Залива, но само богатите, поевропейчените, изтънчените и само мъже. Повечето от тях седяха в горната част, пиеха безалкохолни напитки и хвърляха многозначителни погледи, а малкото, които танцуваха на дансинга, бяха с европейки: секретарки, персонал от посолствата, служителки на авиокомпаниите, сестри или друг хотелски персонал — партньори на хонорар.

Паула танцуваше с Шандор Петрофи, Джени — със Скрагър, а Джони Хог беше буза до буза с момичето, с което се бе запознал тази вечер. Полюшваха се бавно.

— Колко време ще останете, Александра? — промърмори той.

— До следващата седмица, само до края на следващата седмица. После трябва да придружа съпруга си в Рио.

— О, но вие сте твърде млада, за да сте омъжена! Съвсем сама ли сте дотогава?

— Да, сама, Джони. Тежко е, нали?

Той не отговори, само я притисна по-силно и благослови късмета си, че е вдигнал книгата, която тя беше изпуснала във фоайето. Мигащите светлини го заслепиха за момент, после забеляза Гавалан в горната част, стоящ до парапета, мрачен и вглъбен в мислите си, и отново почувствува жалост към него. Следобед неохотно беше уредил утрешния нощен полет до Лондон, опитвайки се да убеди Гавалан да си отдъхнат един ден.

— Зная как ви се отразяват непрекъснатите полети, сър.

— Няма проблеми, Джони, благодаря ти. Излитането ни за Техеран остава в десет сутринта.

— О, да, господине. Разрешението ни за излитане е още с предимство — както и чартърът ни по-нататък до Табриз.

— Да се надяваме, че всичко ще мине гладко, само дотам и направо обратно.

Джон Хог почувствува слабините на момичето до своите.

— Ще вечеряш ли утре? Ще се върна около шест.

— Може би, но не преди девет.

— Идеално.

Гавалан гледаше надолу към танцуващите, но едва ли ги виждаше, после се обърна, слезе по стълбите и излезе на приземната тераса. Нощта беше нежна, луната огромна, нямаше облаци. Наоколо се простираха огромни дискретно осветени, грижливо поддържани градини, заобиколени със зидове. По моравите работеха пръскачки.

„Шаргаз“ беше най-големият хотел в шейхството. От едната му страна беше морето, от другата — пустинята, основната сграда беше осемнадесет етажна, с пет ресторанта, три бара, салон за коктейли, кафе, дискотека, два плувни басейна, сауни, парна баня, тенискортове, здравен център, търговски център с дузина бутици и антикварни магазинчета, магазин на „Аарон“ за килими, фризьорски салони, видеотека, сладкарски магазин, електроника, телекс-офис, машинописно бюро. Стаите и апартаментите, както в повечето модерни европейски хотели, бяха с климатична инсталация, бани и бидета, имаше двадесет и четиричасово обслужване по стаите — главно усмихнати пакистанки, химическо чистене същия ден, моментално гладене, цветен телевизор във всяка стая, филмотека, канал с информация за фондовата борса и сателитна телефонна връзка с всички столици в света.

„Вярно — помисли си Гавалан, — но все пак гето. И въпреки че управниците на Ал Шаргаз, Дубай и Шаржа са либерални и толерантни, така че чужденците си пият в хотелите и дори си купуват спиртни напитки — макар че Бог да ти е на помощ, ако ги препродадеш на мюсюлманин, че нашите жени могат да карат коли, да пазаруват и да се разхождат, няма гаранция, че това ще продължи. На неколкостотин метра оттатък зидовете шаргазците си живеят така, както са живели векове наред, на няколко мили зад границата спиртните напитки са забранени, жените не могат да карат кола и трябва да покриват косата, ръцете и раменете си и да носят шалвари, а там отвъд, в истинската пустиня, хората съществуват в безмилостни условия на живот.“

Преди няколко години беше взел един рейнджроувър и водач и заедно с Макайвър, Джени и новата си съпруга Морийн излязоха в пустинята, за да прекарат деня в един от оазисите оттатък Руб-ал-Хали — Празния квартал. Беше прекрасен пролетен ден. Минути, след като отминаха летището, пътят се превърна в пътека, която бързо изчезна и те се бъхтеха през каменистата пустош под купола на небето. Обяд на открито, после пак нататък — на места песъчливо, на места скалисто, обикаляха пустошта, където никога не валеше и не растеше нищо. Нищо. Пак нататък. Когато спряха и изключиха двигателя, тишината надвисна над тях като физическо присъствие, слънцето ги притисна, пространството ги обгърна.

Нощта беше синьо-черна, звездите — огромни, палатките — хубави и килимите — меки, а тишината стана дори по-голяма, пространството също — толкова много пространство, че беше невъобразимо.

— Мразя я, Анди — беше прошепнала Морийн. — Тя ме плаши до смърт.

— Мен също. Не знам защо, но ме плаши — около палмите на оазиса във всички посоки пустинята достигаше до хоризонта, неземна и надсмиваща се. — Необятността сякаш изсмуква живота от теб. Представи си какво е през лятото!

Тя потрепери.

— Кара ме да се чувствам по-малка от песъчинка. Смачква ме — някак ми е отнела равновесието. Ох, мили, един път ми е достатъчно. Аз съм за Шотландия, Лондон в краен случай, но и никога вече тук.

И тя никога не се върна. „Както и Нел на Скраг — помисли си той. — Не ги осъждай. Достатъчно трудно е за мъже в Залива, а пък за жени…“ Той хвърли поглед наоколо. Джени излизаше на терасата, за да подиша чист въздух. Изглеждаше много по-млада, отколкото в Техеран.

— Здравей, Анди. Умник си ти, вътре е толкова натъпкано и задимено, ух!

— Никога не съм бил голям танцьор.

— И аз танцувам единствено когато Дънкан не е с мен. Той е толкова консервативен. — Тя се поколеба: — Мислиш ли, че бих могла с утрешния полет…

— Не — любезно отказа той. — Не още. След около седмица — нека да улегне прахът.

Тя кимна, без да крие разочарованието си.

— Какво отговори Скраг?

— Да, ако участвуват и другите и ако е осъществимо. Добре си поговорихме. И ще закусваме заедно. — Гавалан я обгърна с ръка и я притисна към себе си. Не се тревожи за Мак, ще проверя дали е добре.

— Имам още една бутилка уиски за него, нямаш нищо против, нали?

— Ще я сложа в куфара си — предупредиха ни да не държим никакъв алкохол в багажниците на самолетите. — Няма проблем, ще я занеса.

— В такъв случай май ще е по-добре да не я вземаш сега. — Сериозността му, така необичайна за него, я объркваше. Горкият Анди, на всички беше ясно, че не е на себе си от безпокойство.

— Анди, мога ли да ти дам една идея?

— Разбира се, Джени.

— Използвай този полковник и Робърт, не Армстронг, а виповете, които трябва да превозите до Табриз. Защо не ги помолиш да те изпратят обратно през Ковис, кажи, че трябва да вземеш няколко двигателя за поправка, а? Тогава ще можеш да говориш направо с Дюк.

— Много добра идея. Заслужаваш шестица.

Тя се повдигна на пръсти и го целуна сестрински.

— И ти заслужаваш шестица. Добре, ще се връщам в навалицата — не съм била толкова популярна от войната насам. — Тя се засмя, той също. — Лека, Анди.

Гавалан се върна в хотела си, който беше малко по-надолу по пътя. Не забеляза хората, които го следяха, нито че стаята му е била претърсвана, а книжата му преглеждани, нито пък че сега стаята му се наблюдаваше, а телефонът се подслушваше.

46

Международното летище в Техеран: 11,58 по обяд.

Вратата на кабината на 125 се затвори след Робърт Армстронг и полковник Хашеми Фазир. От пилотската кабина Джон Хог вдигна палец на Гавалан и Макайвър, които стояха на пътната настилка до колата, и започна да рулира към пистата, за да излети за Табриз. Гавалан току-що беше пристигнал от Ал Шаргаз и това беше първият момент, когато той и Макайвър бяха сами.

— Какво става, Мак? — попита той.

Зимният вятър вееше дрехите им и развихряше снега около тях.

— Беда, Анди.

— Знам. Кажи бързо.

Макайвър се наведе още по-близо.

— Току-що чух, че има забрана да се лети в очакване на национализацията.

— Какво? — Гавалан изведнъж онемя. — Толбът ли ти каза?

— Не, Армстронг преди малко, когато полковникът беше в тоалетната и бяхме сами. — Лицето на Макайвър се изкриви, той така се притесни, че започна да заеква. — Кучият син ми го каза с мазната си, превзета учтивост: „На твое място не бих разчитал на повече от десет дни — за по-сигурно на седмица — и не забравяй, господин Макайвър, затворената уста не лови мухи.“

— Господи, той знае ли, че кроим нещо?

Порив на вятъра ги засипа със снежен прах.

— Не знам. Просто не знам, Анди.

— А НВС? Спомена ли нещо за него?

— Не. Когато го попитах за документите, той само каза: „Те са на сигурно място.“

— Каза ли кога ще се срещнем днес?

Макайвър поклати глава.

— Ако се върна навреме, ще бъда във връзка. Кучи син! — Той отвори вратата на колата, изтърси снега от дрехите си и се мушна на топло. Стъклата бяха замъглени и Макайвър включи размразяващата система и вентилатора на максимум, отоплението също вече беше на максимум. Пъхна касетката в касетофона, засили музиката, после отново я намали и изруга.

— Какво друго има, Мак?

— Това е почти всичко — измънка Макайвър. — Ерики е бил отвлечен от руснаци или от КГБ и сега е някъде горе, близо до турската граница с 212 и Бог знае какво прави… Ногър мисли, че са го принудили да им помага да прочистват секретните американски радарни постове. Ногър, Азадех, двама от нашите механици и един британски капитан едва са успели да се спасят, като са избягали от Табриз. Върнаха се вчера и сега са при мен — поне бяха, когато тръгнах тази сутрин. Господи, Анди, трябваше да видиш в какво състояние бяха като пристигнаха. Капитанът е същият, който спасил Чарли в Дошан Тапе и когото Чарли зарязал в Бандар-е Пахлави…

— Кой пък е този?

— Секретна операция. Той е капитан в полка на гурките — казва се Рос, Джон Рос, той и Азадех бяха доста объркани. Ногър също беше много развълнуван. Но сега поне са в безопасност вкъщи. — Гласът на Макайвър секна. — Съжалявам, но трябва да ти кажа, че загубихме един механик в Загрос, Ефър Джордан, застреляли го…

— Боже Господи! Ефър е мъртъв?

— Да… да, страхувам се, че е така, и синът ти беше ранен… не тежко. — Гавалан пребледня и Макайвър побърза да прибави: — Скот е добре, добре е и…

— Колко тежко?

— Куршум през месестата част на дясното рамо, костите не са засегнати, просто мускулна рана. Жан-Люк каза, че имали пеницилин и други лекарства и че раната била чиста. Скот няма да може да прекара 212 утре до Ал Шаргаз, така че помолих Жан-Люк да го направи и да вземе Скот със себе си, после да се върне в Техеран със следващия полет на 125 и ще го върнем обратно в Ковис.

— Сигурен ли си? Че Скот е само ранен?

— Да, Анди. Сигурен съм.

— По дяволите, какво се е случило?

— Не знам точно. Получих съобщение по предавателя от Старк тази сутрин, той току-що го беше взел от Жан-Люк. Изглежда, в Загрос действат терористи, предполагам същата банда, която нападна „Белисима“ и „Роза“, сигурно са се криели из гъсталаците в гората около нашата база. Ефър Джордан Горгон и Скот товарели резервните части в 212 днес призори и били обсипани от куршуми. Бедният Ефър е получил по-голямата част от тях, а Скот само един… — Макайвър видя лицето на Гавалан и отново побърза да прибави: — Жан-Люк ме увери, че Скот е добре, Анди, честно, кълна се в Бога.

— Не си мислех само за Скот — тежко произнесе Гавалан. — Ефър беше с нас почти от самото начало — има три деца, нали?

— Да… Ужасно. — Макайвър натисна педала и подкара колата по снега обратно към офиса. — И всичките май са още ученици.

— Ще направя нещо за тях, веднага щом се върна. Продължавай за Загрос.

— Няма кой знае какво друго. Том не е бил там. Наложило се да пренощува в петък в Ковис. Жан-Люк каза, че не били видели никого от нападателите, никой не ги е видял, изстрелите дошли просто откъм гората — базата и без това е в хаос… Не знам какво ще стане с хеликоптерите — работят извънредно, викат всички отдалечени екипажи и ги прехвърлят на партиди в Шираз, всички са запретнали ръкави, за да могат да се евакуират преди крайния срок, утре при залез-слънце.

— Ще успеят ли?

— Горе-долу. Ще измъкнем всичките си танкери и момчетата, повечето от ценните резервни части и всичките хеликоптери в Ковис. Петролните съоръжения ще трябва да останат, но това не е наша отговорност. Бог знае какво ще се случи с базата и петролните кладенци без поддръжката.

— Всичко отново ще подивее.

— Съгласен съм, толкова глупава загуба! Толкова глупава! Питах полковник Фазир, дали не може да направи нещо, а това копеле само се засмя с гадната си усмивка и каза, че му било трудно да разбере дори какво, по дяволите, става в съседния офис в Техеран, а камо ли толкова далеч на юг. Попитах за комитета на летището — дали могат да помогнат. Той каза „не“ и че комитетът нямал връзка с почти никой от останалите, даже с Техеран. Каза точно така: „Горе, в Загрос, сред полуцивилизованите чергари, ще е по-добре да правиш каквото ти кажат, освен ако нямаш оръжие или не си иранец, за предпочитане аятолах.“ — Макайвър се изкашля и раздразнено издуха носа си. — Копелето не злорадстваше, Анди. Но пък и не беше отчаян.

Гавалан беше поразен — възникваха толкова много въпроси, на които трябваше да се отговори, всичко беше в опасност — и тук, и у дома. Само седмица до второто пришествие? „Благодаря ти, Боже, че Скот… бедният Ефър… Господи Всемогъщи, Скот е прострелян!“ Той погледна мрачно през стъклото и видя, че наближават товарната зона.

— Спри колата за момент, Мак, по-добре да говорим насаме, а?

— Да, извинявай, нещо не съм с всичкия си.

— Добре ли си? Имам предвид със здравето?

— О, добре съм, само да можех да се отърва от тази кашлица. Просто… просто ме е страх. — Макайвър го изрече небрежно, но признанието прободе съзнанието на Гавалан. — Не мога да се контролирам, загубих вече един човек и НВС още виси, Ерики е в опасност, всички сме в опасност, С-Г и всичко, за което работихме. — Той стисна кормилото. — Добре ли е Джен?

— Да, да, добре е — отговори Гавалан търпеливо. За втори път отговаряше на този въпрос. Макайвър го беше попитал веднага щом слезе по стълбичката на 125. — Джен е добре, Мак — повтори той това, което беше казал преди. — Говорила е и с Хеймиш, и със Сара, и двете семейства са добре, малкият Ангъс има вече едно зъбче. Всички са добре, всички твои хора, и ти нося една бутилка в куфарчето си, тя ти я праща. Опитала се да убеди Джони Хог да я качи на 125 — скришом в тоалетната — въпреки че казах „не“! Колко жалко! — За първи път той видя проблясък на усмивка по лицето на Макайвър.

— Джен е щура глава, без съмнение. Радвам се, че е там, а не тук, много се радвам, въпреки че е странно. Колко много ни липсват. — Макайвър се загледа напред. — Благодаря ти, Анди.

— Няма защо. — Гавалан се замисли за момент. — Защо да вземаме Жан-Люк за 212? Защо не Том Локхарт? Не е ли по-добре да го измъкнем?

— Разбира се, но той няма да напусне Иран без Шаразад… А има и друг проблем… — Музиката от касетофона спря, той превъртя касетата и я пусна отново. — Не мога да я намеря. Том се тревожеше за нея, помоли ме да отида до дома й, близо до пазара, и аз отидох. Никой не ми отвори, сякаш нямаше никого. Том е сигурен, че е била на протестната демонстрация на жените.

— Господи! Чухме за бунтове и арести по Би Би Си и за нападения на побъркани върху някои жени. Мислиш ли, че е в затвора?

— Моля се на Бога да не е. Чу ли за баща й? О, да, разбира се, нали ти казах последния път, когато бяхме тук. — Макайвър разсеяно изтри прозореца. — Какво би искал да направиш — да изчакаме тук, докато хеликоптерът се върне?

— Не, хайде да отидем до Техеран. Имаме ли време? — Гавалан погледна часовника си. Беше дванадесет и двадесет и пет.

— О, да, имаме да товарим „излишните“ запаси. Ако тръгнем веднага, ще имаме време.

— Добре, бих искал да видя Азадех и Ногър… и онзи Рос… и особено Толбът. Можем да минем през къщата на Бакраван, ако имаме късмет, а?

— Добра идея. Радвам се, че си тук, Анди, много се радвам. — Той отпусна педала, колелата поднесоха.

— Аз също, Мак. В действителност и аз никога досега не съм бил толкова сломен.

Макайвър се изкашля насила.

— Лоши ли са новините от къщи?

— Да. — Гавалан бавно изтри влагата от страничното стъкло с опакото на ръкавицата си. — В понеделник има специално съвещание на Съвета на директорите на „Струан“. Аз ще трябва да отговарям на въпросите за Иран. Голяма досада!

— Линбар ще присъства ли?

— Да. Този мръсник ще провали „Ноубъл Хаус“, преди да се махне. Глупаво е да разширява дейността в Южна Америка, когато Китай е на прага на откриването си.

Макайвър се намръщи — остротата в гласа на Гавалан го подразни, но не каза нищо. От години знаеше за тяхната вражда и омраза, за обстоятелствата около смъртта на Дейвид Макструан и за това, колко изненадани бяха всички в Хонконг, когато Линбар зае върховия пост. Все още имаше много приятели в Колонията, които му изпращаха изрезки или последните клюки, или слухове — душата на Хонконг — за „Ноубъл Хаус“ и техните врагове, но никога не ги обсъждаше със стария си приятел.

— Извинявай, Мак — каза Гавалан кисело. — Не искам да обсъждаме тези неща или това, което става с Иън, Куилан, Линбар или който и да е друг, свързан със „Струан“. Официално аз вече не съм в „Ноубъл Хаус“. Нека да спрем дотук.

„Добре“ — беше си помислил Макайвър тогава и си беше замълчал. Сега погледна Гавалан и си каза: „Годините са пощадили Анди, изглежда също така внушително, както винаги — въпреки всичките му тревоги.“

— Не се тревожи, Анди. Няма нищо, което ти да не можеш да направиш.

— Бих искал да ти повярвам точно сега, Мак. Седемте дни предизвикаха огромен проблем, нали?

— Подценяваш… — Изведнъж Макайвър забеляза, че датчикът за горивото е почти на нула, и избухна: — Някой ми е източил резервоара, докато колата е била паркирана. — Спря и излезе за малко, върна се и затръшна вратата. — Гадните копелета са счупили ключалката. Ще трябва да заредя — за щастие все още са останали няколко петгалонови бидона и подземните резервоари са наполовина пълни с хеликоптерно гориво за спешни случаи. — Той млъкна, съзнанието му беше завладяно от Джордан, Загрос, НВС и седемте дни. Кой ли ще е следващата им загуба? Той изруга наум, после чу гласа на Джени да казва: „Ще го направим, ако поискаме, зная, че можем, зная, че можем…“

Гавалан мислеше за сина си: „Няма да мога да спя спокойно, докато не го видя със собствените си очи. Утре, ако имам късмет. Ако Скот не се върне преди самолета ми за Лондон, ще отложа пътуването и ще замина в неделя, трябва някак да видя Толбът — може би ще може да ми помогне. Господи, само седем дни…“

Макайвър зареди бързо, после излезе от летището и се включи в движението. Ниско над тях прелетя голям реактивен транспортен самолет на военновъздушните сили на САЩ. Кацаше.

— Те обслужват по пет самолета на ден, все още с военни ръководители на полетите… наблюдават Зелените ленти. Всички дават заповеди, после ги отменят, но и без това никой не слуша.

— Британските авиолинии ми обещаха по три места във всеки полет за наши граждани — с багажа. Очакват самолет всеки ден — каза Макайвър.

— Какво искат в замяна?

— Перлите на короната — засмя се Макайвър, опитвайки се да разведри потиснатото им настроение, но шегата прозвуча глупаво. — Нищо не искат, Анди. Мениджърът на Британските авиолинии Бил Шусмит е голям човек и прави големи работи.

Той заобиколи един катастрофирал автобус, застанал напречно на пътя като прилежно паркиран.

— Жените днес отново протестират — говори се, че ще продължават, докато Хомейни не отстъпи.

— Ако се държат заедно, ще бъде принуден да го направи.

— Не знам вече какво да мисля. — Макайвър посочи с палец през прозореца към пешеходците, щъкащи насам-натам.

— Изглежда, мислят, че всичко по света е наред. Джамиите са претъпкани, навсякъде масови демонстрации в подкрепа на Хомейни, Зелените ленти се борят безстрашно с левичарите, които се бият също толкова безстрашно. — Той се изкашля, гърдите му изхриптяха. — Нашите работодатели… е, те просто ми подхвърлят обикновените персийски ласкателства и любезности и никога не знаеш какво мислят в действителност. Сигурно е само, че искат да ни изгонят. — Той се отклони към тротоара, за да избегне челен удар с идващата отсреща кола, влязла в тяхното платно. Беше надула клаксона и караше прекомерно бързо по заснежената улица.

— Гадове! — изруга Макайвър. — Ако не обичах толкова тази стара бричка, щях да я заменя с някой скапан камион и да ги науча аз тях! — Погледна към Гавалан и се усмихна. — Анди, толкова се радвам, че си тук. Благодаря ти. Сега се чувствам по-добре. Извинявай.

— Няма проблеми — успокои го Гавалан, но вътрешно кипеше. — Какво ще кажеш за „Вихрушката“? — попита той, неспособен вече да се сдържа.

— Е, дали ще са седем дни или седемдесет… — Макайвър отново отби от пътя, за да избегне друга катастрофа, отвърна на мръсния жест и продължи: — Ще се правим, че се съгласяваме на всичко и можем да натиснем копчето, ако поискаме, в деня Хикс, след седем дни — не, според Армстронг е по-добре да не разчитаме на повече от седмица, така че нека да бъдат шест, шест дни от днес нататък, следващия петък — петък ще е при всички случаи най-добре, нали?

— Понеже е техният Свещен ден, да, и аз така мисля.

— После прилагаме това, за което се споразумяхме — аз и Чарли. Първи етап: от днес нататък ще изпращаме всички чужденци и резервите, които успеем, по всички възможни начини — със 125, с камион до Ирак или Турция или като багаж и свръхбагаж с Британските авиолинии. Ще се опитам по някакъв начин да накарам Шусмит да увеличи резервациите ни и да получи предимство за багажа ни. Вече успяхме да прекараме два от нашите 212 „за ремонт“, а този от Загрос Едно трябва да отлети утре. Останали са още пет хеликоптера тук, в Техеран: един 212, два 206 и два „Алует“. Изпратихме 212 и алуетите в Ковис уж да обслужат искането на новия шеф за хеликоптери, въпреки че за какво са му, само един Господ знае — Дюк твърди, че не всичките му хеликоптери са заети. Както и да е, ние оставяме нашите 206 тук за камуфлаж.

— Оставяме ги?

— Няма начин да измъкнем всичките си хеликоптери, Анди, независимо кога ще започнем. Два дни преди деня Хикс, следващата сряда, последните от Главната квартира — Чарли, Ногър, останалите пилоти и механици и аз — се качваме на 125 и излитаме от клетката в Ал Шаргаз, освен, разбира се, ако не успеем да измъкнем някои от тях предварително с Британските авиолинии. Не забравяй, че се очаква да сме достатъчно силни — един вътре за един вън. След това…

— Ами документите, разрешенията за излитане?

— Ще се опитам да намеря празни бланки от Киа — ще са ми необходими няколко празни швейцарски чека, той разбира от пишкеш, но същевременно е член на съвета, много е умен, напорист и алчен, но не гори от желание да рискува кожата си. Ако не можем, просто ще си купим достъпа до 125. Извинете ни пред партньорите, Киа или който и да е, когато открият, че сме си отишли, и им кажете, че сме свикали извънредна конференция в Ал Шаргаз — неубедително извинение, но няма значение. С това завършва първият етап. Ако ни попречат, това ще сложи край на „Вихрушка“, тъй като ще бъдем използувани като заложници в замяна на всички хеликоптери, и аз съм сигурен, че ти няма да се съгласиш да ни жертваш. Втори етап: откриваме от…

— А какво ще стане с покъщнината ви? И с всички онези, които имат апартаменти и къщи в Техеран?

— Компанията ще трябва да им изплати справедливи обезщетения. Това ще бъде част от печалбите и загубите на „Вихрушка“. Съгласен ли си?

— Какво ще промени това, Мак?

— Не много. Нямаме друг избор, освен да платим обезщетения.

— Да, да, съгласен съм.

— Втори етап: откриваме отдел в Ал Шаргаз, през което време ще са станали няколко неща. Ти ще си уредил товарен 747 да пристигне в Ал Шаргаз следобеда преди деня Хикс. По това време Старк все някак ще е складирал достатъчно количество четиридесетгалонови варели на брега и ще може да прелети през Залива. Някой друг ще е складирал още гориво на някой забравен от Господа остров на Саудитска Арабия или на Емирствата за Старк, ако му потрябва, и за Руди и неговите момчета от Бандар-е Делам — на тях наистина ще им потрябва. Скраг няма проблеми с горивото. Междувременно ти ще си уредил британска регистрация за всички хеликоптери, които планираме „да експортираме“, и ще си получил разрешение да летиш през въздушните пространства на Кувейт, Саудитска Арабия и Емирствата. Аз отговарям за действителните операции на „Вихрушка“. На разсъмване в деня Хикс ти ще ми кажеш „давай“ или „недей“. Ако е „недей“, тогава край. Ако е „давай“, аз мога да не изпълня нареждането, ако преценя, че не е разумно. Тогава това също ще бъде краят. Съгласен ли си?

— С две уговорки, Мак. Ще се посъветваш с мен, преди да спреш изпълнението, така както и аз ще се консултирам с теб, преди да кажа „давай“ или „недей“, и второ, ако не успеем в деня Хикс, ще опитаме отново на Хикс плюс един и Хикс плюс два.

— Добре. — Макайвър пое дълбоко въздух. — Трети етап: на разсъмване в деня Хикс, или Хикс плюс един, или Хикс плюс два — три дни е максимумът, до който можем да се измъкнем — ще изпратим кодирано съобщение по радиото, което ще гласи: „давай“. Трите бази ще потвърдят и изведнъж всички бягащи хеликоптери ще излетят и ще се насочат към Ал Шаргаз. Вероятно ще има четиричасова разлика във времето на пристигане между Скраг и последния — най-вероятно Дюк — ако всичко върви добре. В момента, в който хеликоптерите се приземят, където и да е извън Иран, ще сменим иранските регистрационни номера с британски и това ще ни направи отчасти легитимни. В момента, в който кацнат в Ал Шаргаз, 747 ще са натоварени и ще излетят с всички на борда. — Макайвър въздъхна. — Просто, а?

Гавалан не отговори веднага, пресяваше плана, виждаше празнините и огромните опасности.

— Добре е, Мак.

— Не е, Анди. Изобщо не е добре.

— Видях вчера Скраг и дълго разговаряхме. Според него „Вихрушка“ е възможен и ще участвува, ако е „давай“. Обеща да съобщи на останалите в края на седмицата и ще ме уведоми, но беше сигурен, че ако денят е подходящ, ще може да изведе хеликоптерите и хората си.

Макайвър кимна, но не каза нищо повече, просто продължи да кара. Пътищата бяха заледени и опасни, обикаляше по тесните улици, за да избегне главните пътища — знаеше, че са задръстени.

— Вече сме близо до пазара.

— Скраг каза, че може би ще успее да дойде в Бандар-е Делам през следващите няколко дни, да се види с Руди и да се разберат — писмата са прекалено рисковани. Между другото, той ми даде бележка за теб.

— Какво пише, Анди?

Гавалан се пресегна към задната седалка за куфарчето си. Намери плика и си сложи очилата за четене.

— Адресирана е до М.Д. капитан Макайвър.

— Един ден ще му го върна тъпкано за това гадно „мръсника Дънкан“ — закани се Макайвър. — Прочети я.

Гавалан отвори плика, извади писмото заедно с друга бележка, прикрепена към него, и изсумтя:

— Пише само: „Да ти го начукам.“ Прибавил е и медицинско. — Той го погледна. — Подписано е от доктор Г. Гернин от австралийското консулство в Ал Шаргаз. Старото копеле има нормален холестерол, кръвно налягане 130/85, нормална захар… Всичко е съвсем нормално, има и послепис: „Ще ти звънна, когато отпразнувам седемдесет и третия си рожден ден, пуяк такъв!“

— Надявам се да го направи, мръсникът му с мръсник, но едва ли, времето не работи за него. Той… — Макайвър натисна внимателно спирачката. Улицата водеше до площада пред джамията на пазара, но изходът беше блокиран от крещящи мъже, много от които размахваха оръжие. Нямаше начин да завие нанякъде или да обърне, така че намали скоростта и спря.

— Пак тия жени — изпъшка той, забелязвайки бушуващата демонстрация. Чу ожесточените крясъци и викове. Задръстването от двете страни на улицата нарастваше, клаксоните виеха сърдито. Нямаше паваж, само пълни с кал и натрупан сняг канавки, няколко улични сергии и минувачи.

Бяха запушени от всички страни. Зяпачите се присъединиха към онези отпред, натискайки се по пътя около колите и камионите. Сред тях имаше хлапаци и младежи, един от тях показа среден пръст на Гавалан през страничния прозорец, друг ритна калника, после още един, после всички се разбягаха сред смях и подигравки.

— Гадни малки копелета! — Макайвър ги виждаше в огледалото. Други младежи се събираха около тях. Прииждаха още хора, блъскаха се… пак враждебни погледи, двама небрежно халосаха колата отстрани с пушките си. Отпред основната част от демонстрацията на жените преминаваше кръстовището, във въздуха се носеше познатото: „Аллах-ул акбаррр…“.

Внезапен трясък ги стресна — един камък удари колата и за малко не улучи прозореца, после цялото купе се залюля — хлапаците и младежите ги наобиколиха и започнаха да скачат по бронята, правеха мръсни жестове. Макайвър кипна, блъсна вратата, просвайки двама от младежите на земята, изскочи навън и се нахвърли върху групата, която се разпръсна моментално. Гавалан също излезе бързо и се втурна към онези, които се опитваха да обърнат колата отзад. Цапардоса един от тях и го просна на земята. Повечето отстъпиха с викове и ругатни сред тълпата, но двама от по-големите се нахвърлиха върху него отзад. Той ги видя, блъсна единия в гърдите, със силен удар зашемети другия и го запрати към един камион, а шофьорът на камиона се засмя и плесна с ръка по таблото. Макайвър дишаше тежко. Младежите от неговата страна бяха избягали по-далеч и крещяха мръсотии.

— Внимавай, Мак!

Макайвър се наведе, камъкът за малко не го улучи по главата и се удари в страничната част на камиона, а младежите, десетина-дванадесет, напираха напред. Макайвър нямаше къде да отстъпи, така че си остана на мястото. Гавалан също притисна гръб към колата. Един от младежите замахна към него с тояга, други трима се приближаваха отстрани. Той се отмести, но дървото успя да го засегне по рамото и той изстена, спусна се към младежа и го цапардоса по лицето, олюля се, подхлъзна се и падна в снега. Останалите се нахвърлиха да го бият… Изведнъж той усети, че вече не бе в снега сред ритащите го крака — някой му помагаше да стане. Беше въоръжен мъж от Зелените ленти. Младежите бяха изправени до стената под дулото на оръжието на друг мъж, а един възрастен молла им крещеше яростно. Отвсякъде прииждаха любопитни. Гавалан се огледа за приятеля си и видя, че и Макайвър е наред, изправен до предницата на колата. После моллата се върна при него и му заговори на фарси.

— Nam zaban-e shoma ra khoob namu danan, agha.

— Съжалявам, но не говоря вашия език, ваше преподобие — изграчи Гавалан. Гърдите го боляха.

Моллата, възрастен белобрад мъж, с бяла чалма и черна роба, се обърна и се провикна над глъчката към зяпачите и хората от другите коли.

Един шофьор неохотно слезе от колата си, приближи се, поздрави почтително моллата и после обясни на Гавалан на добър, макар и малко книжен английски:

— Моллата ви информира, че младежите неправилно са ви нападнали, ага, и са нарушили закона и че е ясно, че вие не сте нарушили закона и не сте ги провокирали.

Той отново изслуша моллата за момент, после пак се обърна към Гавалан и Макайвър.

— Той иска да знаете, че Ислямската република се подчинява на неотменните закони на Бога. Младежите са нарушили закона, който забранява да се нападат невъоръжени чужденци, които мирно извършват дейността си.

Шофьорът беше брадат, на средна възраст, с окъсани дрехи. Обърна се към моллата, който сега говореше на висок глас на тълпата и младежите. Одобрението и съгласието бяха всеобщи.

— Вие сте свидетели, че законът е спазен, виновните — наказани и правосъдието — раздадено веднага. Наказанието е петдесет камшика, но най-напред младежите ще молят за вашата прошка и за прошката на всички останали тук.

Насред грохота от близката демонстрация ужасените младежи бяха изтикани и изритани пред Макайвър и Гавалан, коленичиха и унизително замолиха за прошка. После отново ги изблъскаха към стената и започнаха да ги налагат с бичове, с готовност предложени от заинтригуваната, присмиваща им се тълпа. Моллата, двамата мъже от Зелените ленти и избраните от моллата хора изпълниха закона. Безмилостно.

— Господи! — промълви Гавалан отвратен. Шофьорът преводач реагира остро:

— Това е ислямът. Ислямът има един закон за всички хора, едно наказание за всяко престъпление и незабавно правораздаване. Законът е закон на Бога, Недосегаемия и Вечния, а не като във вашия корумпиран Запад, където законите могат да бъдат изкривени и правосъдието да се изопачи и забави в полза на адвокатите, които богатеят за сметка на изопачаването и корупцията и от низостта или нещастието на другите… — Виковете на момчетата го прекъснаха. — Тези кучи синове нямат капка достойнство — рече шофьорът презрително и тръгна към колата си.

Когато наказанието свърши, моллата назидателно поучи онези от момчетата, които бяха все още в съзнание, след това ги освободи и си тръгна със Зелените ленти. Тълпата се разпръсна, оставяйки Макайвър и Гавалан до колата им.

Нападателите им сега представляваха жалка гледка — пребити, окървавени, те стенеха и се мъчеха да се изправят на крака. Гавалан се приближи, за да помогне на един от тях да стане, но младежът се отдръпна ужасен и той се отказа и се върна обратно. Бронята на колата беше огъната, по боята имаше дълбоки драскотини от камъните, които ги бяха улучили. Макайвър изглеждаше състарен.

— Тия копелета си получиха заслуженото — обади се Гавалан.

— Щяха да ни смелят на кайма и да ни видят сметката, ако не се беше намесил моллата — отвърна Макайвър дрезгаво, доволен, че Джени не беше с тях. Не би понесла ударите с камшик по гърбовете на момчетата. Гърдите и гърбът го наболяваха. Той откъсна очи от колата, безсилно отпусна рамене, после забеляза човека, който им беше превеждал — автомобилът му бе наблизо, все още в уличното задръстване. Замъкна се с усилие през снега до него:

— Благодаря ви, благодаря, че ни помогнахте, ага — викна той през прозореца, мъчейки се да надвика шума. Колата беше стара и раздрънкана, вътре се бяха натъпкали още четирима души.

Мъжът свали стъклото.

— Моллата попита има ли някой, който да знае английски, аз помагах на него, не на вас — каза той и устата му се разкриви. — Ако не бяхте дошли в Иран да се перчите с материалното си положение, тези глупави младежи нямаше да се изкушат и да ви нападнат.

— Съжалявам, аз просто исках да ви благо…

— И ако не бяха също толкова отвратителните ви филми и телевизия, които превъзнасят безбожните ви улични гангстери и бунтовните ви училища, които шахът внесе по повеля на господарите си, за да корумпира нашата младеж, включително и моя син, и моите ученици — тези бедни глупаци щяха да се подчиняват на закона. По-добре се махайте, преди да са ви хванали и вас в нарушение на закона. — Той вдигна прозореца и сърдито наду клаксона.

В апартамента на Локхарт: 2,37 следобед.

Саяда почука леко на външната врата. Носеше фередже и изпоцапан чадор. Отвътре й отговориха със серия от почуквания. Тя почука пак — четири пъти бързо и още веднъж. Вратата рязко се открехна, Тимур се показа с насочен към нея пистолет и тя се засмя.

— Не се ли доверяваш вече на никого, мили? — попита тя на арабски с палестински диалект.

— Не, Саяда, даже и на теб — отговори той и едва когато се увери, че забулената жена наистина е Саяда Бертолин и че е сама, отвори вратата по-широко, а тя смъкна фереджето и кърпата и се хвърли в обятията му. Той затвори вратата с ритник и отново я заключи.

— Даже и на теб! — повтори той и я целуна жадно. — Закъсня.

— Дойдох навреме. Ти си подранил. — Тя отново се засмя, отскубна се от прегръдките му и му подаде чантата. — Тук са около половината, утре ще донеса останалите.

— Къде са другите?

— В гардероба на Френския клуб. — Саяда Бертолин свали чадора си и се преобрази. Отдолу носеше подплатено скиорско яке и топло кашмирено поло, карирана пола, дебели чорапи и високи кожени ботуши.

— Къде са останалите? — попита тя. Очите му се усмихнаха.

— Отпратих ги.

— Иска ти се да се любим, а? Кога ще се върнат?

— Към залез-слънце.

— Чудесно. Първо ще си взема един душ — топла ли е още водата?

— О, да, и парното е включено, и електрическото одеяло. Какъв лукс! Локхарт и жена му са знаели как да живеят. Това е истинска — как е думата на френски? — а, да, garconniere на паша.

Смехът й го стопли.

— Нямаш представа какво удоволствие е горещият душ, мили, много по-хубаво нещо от ваната — да не говорим за останалото. — Тя седна на един стол, за да изуе ботушите ри. — Само че не Локхарт, а старият развратник Яред Бакраван знаеше как да живее — първоначално този апартамент беше предназначен за любовницата му.

— За теб ли? — попита той без злоба.

— Не, мили, той си падаше по млади, много млади. Аз не съм любовница на никого, даже и на съпруга ми. Шаразад ми го каза. Старият Яред умееше да се наслаждава на живота, жалко, че нямаше късмет и умря.

— Той служеше на целта си.

— Това не е изход за такъв мъж. Глупаво беше!

— Той беше прочут лихвар и поддръжник на шаха, въпреки че бе много щедър към Хомейни. Беше престъпил законите на Бога и…

— Законите на фанатиците, мили, на фанатиците — както ние сега нарушаваме всякакви закони, а?

Тя стана и леко го целуна, мина по мекия килим в коридора, пресече спалнята на Шаразад и Локхарт и влезе в луксозната, покрита с огледала баня, пусна душа и постоя, докато чакаше водата да се стопли.

— Винаги съм обичала този апартамент.

Той се облегна на вратата.

— Моите шефове ти благодарят, че им го предложи. Как мина демонстрацията?

— Ужасно. Мъжете са такива животни, сипеха ругатни и мръсотии, размахваха срещу нас разголените си членове и всичко това само защото искаме да сме поне малко равни, да се обличаме, както ни харесва, да се опитаме да бъдем красиви за краткото време, през което сме млади.

Тя отново опита с ръка водата, дали е достатъчно топла.

— Вашият Хомейни ще трябва да отстъпи.

Той се разсмя.

— Никога. И само някои от тях са животни, Саяда, другите просто не знаят нищо по-добро. Къде е твоята цивилизована палестинска търпимост?

— Вашите мъже тук я набутаха в клозетната яма, Тимур. Ако беше жена, щеше да разбереш.

Тя отново опита водата и почувствува, че се затопля.

— Време е да се връщам в Бейрут — не мога да се почувствувам чиста тук. Не съм се чувствала чиста от месеци.

— И аз ще се радвам да се върна. Войната тук свърши, но не и в Палестина, Ливан и Йордания — там са им необходими обучени бойци. Има достатъчно евреи за убиване, трябва да отхвърлим проклятието на ционизма и да завладеем отново Свещените места.

— Радвам се, че ще се върнеш в Бейрут — каза тя. Очите й го приканваха. — На мен също ми наредиха да се прибирам вкъщи. След около две седмици, което идеално ме устройва, защото ще мога да взема участие в още демонстрации. Планираният за четвъртък протестен митинг ще бъде най-големият досега.

— Не мога да разбера защо се вълнуваш толкова. Иран не е твой проблем и всичките ти протести и демонстрации няма да постигнат нищо.

— Грешиш. Хомейни не е глупав. Аз участвам в тях по същите причини, поради които работя за ООП — за дома ни, за равенство на палестинската жена, както и… да, за жените навсякъде. — Кафявите й очи изведнъж пламнаха — никога досега не му беше изглеждала толкова красива. — Жените протестират, мили мой… и в името на Бога на коптите, Единствения Бог, и на твоя Маркс-Ленин, който ти тайно почиташ. Дните на мъжкото господство свършиха!

— Съгласен съм — той се усмихваше. Тя също се засмя с него.

— Ти си шовинист — ти, който уж мислиш различно.

Температурата на водата беше идеална. Тя свали скиорското си яке.

— Хайде да се изкъпем заедно.

— Добре. Кажи ми за документите.

— После.

Тя се съблече без стеснение, както и той, и двамата бяха възбудени, но търпеливи. Отдавна бяха любовници — от три години, още в Ливан и Палестина, и тук, в Техеран. Той я насапуниса, тя него също и започнаха да си играят един с друг, играта им постепенно ставаше все по-интимна и по-чувствена, и по-еротична, докато накрая тя изстена и извика, а после, в момента, когато той проникна в нея, се сляха напълно, сега вече още по-неудържими, достигайки заедно върховния миг… По-късно лежаха един до друг спокойно в леглото, електрическото одеяло ги топлеше.

— Колко е часът? — попита тя сънено с дълбока въздишка.

— Време е за любов.

Тя посегна и го докосна, и той се сви неподготвен. Отдръпна се, после хвана ръката й и я притисна.

— Още не, даже и с теб, моя любов! — прошепна тя, притихнала доволно в прегръдките му.

— Пет минути.

— Не в следващите пет часа, Тимур.

— Един час…

— Два — каза тя с усмивка. — След два часа ти ще си готов отново, но тогава аз вече няма да съм тук — ще трябва да легнеш с някоя от твоите войнишки курви. — Тя потисна една прозявка, след това се протегна като котка.

— О, Тимур, ти си чудесен любовник, чудесен… — Ушите й доловиха шум. — Това душът ли е?

— Да, оставих го да тече. Какъв лукс, а?

— Да, да, така е, но и разточителство.

Тя се измъкна от леглото и затвори вратата на банята, използува бидето, после влезе под душа и запя, миейки косата си, после обви една кърпа около себе си, изсуши си косата с електрическия сешоар и когато се върна, очакваше да го намери заспал след преживяното удоволствие.

Но той не спеше. Лежеше с прерязано гърло, одеялото, което го покриваше наполовина, беше просмукано от кръв, а отрязаните му гениталии бяха прилежно поставени на възглавницата до него. Имаше и двама мъже — стояха и я наблюдаваха. И двамата бяха въоръжени, а пистолетите им имаха заглушители. През отворената врата на спалнята тя видя още един, на пост до външната врата.

— Къде са останалите документи? — попита единият от мъжете на английски с особен акцент. Пистолетът му беше насочен към нея.

— Във… във Френския клуб.

— Къде във Френския клуб?

— В един гардероб. — Тя беше работила прекалено дълго в нелегалност в ООП, беше прекалено опитна в живота, за да се паникьосва. Пулсът й беше спокоен и тя се опитваше да прецени какво да направи, преди да умре. Имаше нож в дамската си чанта. Когато дойде, я беше оставила на нощното шкафче, а сега чантата лежеше захвърлена на леглото, съдържанието й беше изсипано и ножът го нямаше. Никакво оръжие близо до нея, за да й помогне. Нищо, освен време — на залез-слънце щяха да се върнат останалите. Но залез-слънце беше още далеч.

— В женското отделение — добави тя.

— В кой гардероб?

— Не знам — няма номера, обикновено всичко ценно се предава на служителката, името се вписва в една книга, която тя после парафира, и се получава обратно при поискване, но само лично.

Мъжът погледна въпросително към другия, който му кимна. И двамата бяха с тъмна кожа и очи, с мустаци и тя не можеше да определи акцента. Биха могли да бъдат иранци, араби или евреи, и от много други места, от Египет до Сирия или на юг до Йемен.

— Облечи се. Ако се опиташ да правиш номера, няма да идеш в ада безболезнено като този мъж — той дори не се събуди. Ясно ли е?

— Да. — Саяда започна да се облича. Нарочно не се опита да се прикрие. Мъжът стоеше до вратата и внимателно я наблюдаваше — не тялото й, а ръцете.

„Професионалисти са“ — помисли си тя отчаяно.

— Откъде взе документите?

— От един човек. Не съм го виждала преди…

— Стига! — Думата я преряза като острие, въпреки че беше изречена меко. — Ако се опиташ пак да ни излъжеш, ще отрежа това красиво зърно и ще те накарам да го изядеш, Саяда Бертолин. Една лъжа за опит се прощава, но не и повече. Продължавай.

Страхът й се надигна.

— Казва се Абдула бин Сиба и тази сутрин дойде с мен до старото жилище близо до университета. Заведе ме до апартамента и търсихме там, където ни бяха наредили, и…

— Кой ти нареди?

— Гласът. Гласът по телефона — познавам го само като глас. От… от време на време той ми звъни и ми дава специални инструкции.

— Как го познаваш?

— По гласа, разбира се, и винаги има код. — Тя нахлузи пуловера през главата си и вече бе напълно облечена, оставаха й само ботушите. Автоматичният пистолет със заглушителя не трепна. — Кодът е, че той винаги споменава по някакъв начин предишния ден през първите пет минути, без значение, кой е денят.

— Продължавай.

— Търсихме под дъските на пода и намерихме материалите. Писма, папки, разни книги. Аз ги сложих в чантата си, отидох във Френския клуб и… и после, понеже закопчалката на чантата се счупи, оставих половината там и дойдох тук.

— Къде се срещна с Димитрий Язернов?

— Не съм се срещала с него. Казаха ми само да отида там с Абдула и да се уверя, че никой не ме наблюдава, да намеря документите и да ги дам на Тимур.

— Защо на Тимур?

— Не съм питала. Никога не питам.

— Разумно. Какво ще кажеш за Тимур?

— Не знам точно, освен че… той беше иранец, обучен от ООП за борец за освобождение.

— От кой отдел?

— Не знам. — Зад мъжа се виждаше спалнята, но тя се стараеше да не гледа към леглото и към този мъж, който знаеше прекалено много. От разпита й стана ясно, че може да са агенти на САВАМА, КГБ, ЦРУ, М-16, Израел, Йордания, Сирия, Ирак, даже и на екстремистките групи от ООП, които не признаваха Арафат за водач — всички те биха желали да притежават съдържанието на сейфа на американския посланик.

— Кога се връща французинът, твоят любовник?

— Не знам — отвърна тя веднага, давайки израз на изненадата си.

— Къде е той сега?

— В базата в Загрос. Казва се Загрос Три.

— Къде е пилотът Локхарт?

— Мисля, че е също в Загрос.

— Кога ще се върне тук?

— Имате предвид тук, в този апартамент? Не мисля, че някога ще се върне.

— А в Техеран?

Очите й се насочиха към спалнята, колкото и да се стараеше да я отбягва, и тя видя Тимур. Стомахът й се разбунтува, тя се хвърли към тоалетната и повърна. Мъжът я наблюдаваше безчувствено, доволен, че е пречупил една от бариерите й. Той беше свикнал с тела, реагиращи от само себе си на ужаса. Но дори и сега пистолетът му не я изпускаше и той я наблюдаваше внимателно да не направи някой номер.

Когато спазъмът й премина, тя изплакна устата си, опитвайки се да преодолее повдигането, ругаейки Тимур за глупостта му да изпрати другите навън. „Глупак! — й се искаше да извика, глупаво беше, че ги отпрати, когато си заобиколен от врагове и от дясно, и от ляво, и в центъра! Да не би някога да съм се притеснявала да се любя, когато има хора наоколо, стига вратата да е затворена.“

Тя се опря на тоалетната чиния и загледа враговете си.

— Първо ще отидем във Френския клуб — нареди мъжът. — Ще вземеш останалите материали и ще ми ги дадеш. Ясно ли е?

— Да.

— Отсега нататък ще работиш за нас. Тайно. Ще работиш за нас. Съгласна ли си?

— Имам ли избор?

— Да. Можеш да умреш. Мъчително. — Устните на мъжа се присвиха още повече, очите му станаха като на влечуго. — А след като умреш, ще се погрижим за едно дете на име Ясар Биалик.

Лицето й побеля.

— А, добре! Значи си спомни за малкия си син, който живее в семейството на чичо ти, на улицата на търговците на цветя в Бейрут? — Мъжът се втренчи в нея, после попита: — Е, какво, съгласна ли си?

— Да, да, разбира се — отвърна тя отпаднало. „Невъзможно е да знаят за скъпия ми Ясар, даже мъжът ми не зн…“

— Какво се случи с бащата на детето?

— Той… той беше убит…

— Къде?

— На… на Голанските възвишения.

— Тъжно е да загубиш съпруг само няколко месеца след сватбата — рече мъжът. — На колко години беше тогава?

— Седем… седемнадесет.

— Паметта не ти изневерява. Добре. Ако избереш да работиш за нас, ти, твоят син, чичо ти и семейството му ще бъдете в безопасност. Ако не ни се подчиняваш напълно или се опиташ да ни предадеш, или да се самоубиеш, момчето Ясар ще престане да бъде мъж и да вижда. Ясно ли е?

Тя кимна безпомощно. Лицето й беше посивяло.

— Ако ние умрем, други ще се погрижат да отмъстят за нас. Не се съмнявай в това. Е, сега какво избираш?

— Ще ви служа — и ще се постарая да спася сина си и да отмъстя, но как, как, как?

— Добре, ще ни служиш в името на очите, топките и члена на сина ти!

— Да, мо… моля ви, на кого… на кого служа?

И двамата мъже се усмихнаха. После мъжът с пистолета каза сериозно:

— Никога повече не питай и не се опитвай да разбереш. Ще ти кажем, когато е необходимо и ако е необходимо. Ясно ли е?

— Да.

Мъжът с пистолета развъртя заглушителя и го прибра заедно с оръжието в джоба си.

— Искаме веднага да научим кога се връщат — или французинът, или Локхарт. Твоята задача е да го разбереш. Както и колко хеликоптера имат тук, в Техеран и къде. Ясно ли е?

— Да. Как да се свържа с вас?

— Ще ти дадем телефонен номер. — Очите му помътняха още повече. — Само на теб. Разбра ли?

— Да.

— Къде живее Армстронг? Робърт Армстронг.

— Не знам. — През ума й премина предупредителен сигнал. Говореше се, че Армстронг е обучен убиец, нает от М-16.

— Кой е Толбът?

— Толбът? Служител в британското посолство.

— Какъв служител? Какво работи?

— Не знам. Просто служител.

— Някой от тях любовник ли ти е?

— Не. Те… те ходят понякога във Френския клуб. Просто сме познати.

— Ще станеш любовница на Армстронг. Ясно ли е?

— Аз… ще опитам.

— Имаш две седмици. Къде е жената на Локхарт?

— Мисля… мисля, че е в семейната къща на Бакраван, близо до пазара.

— Ще разбереш със сигурност. И вземи ключ от входната врата.

Мъжът видя, че очите й просветват, и скри учудването си. „Ако това противоречи на скрупулите ти, не обръщай внимание“ — помисли си той. — Вземи си палтото, тръгваме веднага.

Докато преминаваше през спалнята към външната врата, коленете й трепереха.

— Чакай. — Мъжът напъха съдържанието обратно в чантата й и после, като че ли се сети в последния момент, небрежно уви онова, което беше на възглавницата, в една от книжните й кърпички и също го сложи вътре.

— Да ти напомня да се подчиняваш.

— Не, моля ви! — Сълзите й потекоха. — Не мога, само това не…

Мъжът тикна чантата в ръцете й.

— Тогава го хвърли.

Нещастна тя се дотътри до банята и го изхвърли в клозета, и отново й се повдигна, повече отпреди.

— Побързай.

Когато отново дойде на себе си, тя го погледна.

— Когато… когато се върнат останалите и открият… ако не съм тук, те… те ще разберат, че… че съм част от онези, които… които са направили това, и…

— Разбира се. За глупаци ли ни мислиш? Мислиш ли, че сме сами? В момента, в който се върнат, те ще са мъртви. И това място прочистено.

В апартамента на Макайвър: 4,20 следобед.

— Не знам, господин Гавалан, не си спомням много, след като оставих Азадех на хълма и влязох в базата, горе-долу до момента, когато пристигнахме тук — разказваше Рос. Той носеше една от униформените ризи на Петикин и черен пуловер, черни панталони и обувки, беше обръснат и спретнат, но лицето му издаваше пълното му изтощение. — Но преди това всичко се случи както… както ви казах.

— Ужасно — въздъхна Гавалан. — Но благодаря на Господа за вас, капитане. Ако не сте били вие, другите щяха да са мъртви. Без вас щяхме да загубим всички. Да пийнем по нещо, дяволски студено е. Имаме малко уиски — той направи знак на Петикин. — Чарли?

Петикин отиде до бюфета.

— Разбира се, Анди.

— Аз няма да пия, благодаря, господин Макайвър — каза Рос.

— А аз ще си пийна, макар че е малко раничко — каза Макайвър.

— И аз — присъедини се към него Гавалан.

Двамата бяха пристигнали съвсем скоро, все още потресени от преживяното и обезпокоени от това, че бяха чукали дълго на вратата на Шаразад, но никой не им отвори. После дойдоха тук. Рос, който спеше на канапето, скочи и стисна огромния си нож. Когато ги видя, прибра оръжието и промълви:

— Извинявайте.

— Няма нищо — небрежно отвърна Гавалан, преглъщайки страха си. — Аз съм Андрю Гавалан. Здравей, Чарли! Къде е Азадех?

— Още спи в другата стая — отвърна Петикин.

— Извинявай, че те стреснах — обърна се Гавалан към Рос. — Какво се случи в Табриз, капитане?

Рос им разказа всичко доста несвързано. Внезапното му събуждане го беше объркало. Главата и цялото тяло го боляха, но се радваше, че може да разкаже какво се беше случило, възстановявайки всичко, запълвайки постепенно празнотите, поставяйки частите на местата им. Освен Азадех. „Не, все още не мога да й намеря мястото.“

Тази сутрин, когато се стресна от кошмарния си полусън, всичко му се беше объркало в главата — реактивни двигатели, оръжия, камъни, експлозии, студ. Вторачи се в ръцете си, за да се увери кое е сън и кое — реалност. После видя някакъв човек, който го гледаше любопитно, и му извика:

— Къде е Азадех?

— Още спи, капитан Рос, тя е в свободната стая оттатък — успокои го Петикин. — Помните ли ме? Чарли Петикин — Дошан Тапе?

Рос претърсваше паметта си. Спомените му се връщаха бавно. Ужасни неща. Огромни бели петна, много големи. Дошан Тапе? Какво за Дошан Тапе? Отиде там да хване хеликоптер и…

— А, да, капитане, как сте? Радвам се… да ви видя. Тя спи ли?

— Да, като бебе.

— Това, че спи, е добре — каза той. Умът му все още не работеше съвсем добре.

— Първо ще пийнем по чашка. После ще вземете един душ и ще се обръснете — ще ви намеря някакви дрехи и бръснарски принадлежности. Вие сте горе-долу моя ръст. Гладен ли сте? Имаме яйца и малко хляб, не е много пресен, но…

— О, не, благодаря, не съм гладен… много сте любезен.

— Дължа ви едно черпене — не, поне десет! Дяволски се радвам, че ви виждам. Слушайте, много ми се иска да разбера какво се случи… добре де, Макайвър отиде на летището да вземе нашия шеф Анди Гавалан. Скоро ще се върнат и ще трябва да им разкажете всичко, а дотогава — никакви въпроси, сигурно сте изтощен.

— Благодаря, да, още ми е… още ми е малко… Спомням си, че оставих Азадех на хълма, после почти нищо не помня, само проблясъци, подобно на сън, докато не се събудих преди малко. Колко съм спал?

— Спите вече около шестнадесет часа. Ногър и двамата ни механици почти ви внесоха на ръце и после и двамата заспахте. Аз и Мак ви съблякохме, поизмихме част от калта и ви занесохме в леглото — страхувам се, че не пипаме особено нежно, но вие така и не се събудихте.

— Азадех добре ли е?

— О, да. Проверих няколко пъти, спи като пеленаче. Какво ста… о, извинете, никакви въпроси! Първо бръснене и баня. Страхувам се, че водата не е много топла, но включих електрическата печка в банята, вече трябва да се е постоплило…

Сега Рос наблюдаваше Петикин, който поднасяше уискито на Макайвър и Гавалан.

— Сигурен ли сте, че няма да пиете, капитане?

— Не, не, благодаря. — Рос несъзнателно хвана дясната си китка и я разтри. Енергията му бързо се изчерпваше, чувствуваше се много уморен.

Гавалан забеляза това и разбра, че няма много време.

— Можете ли да си спомните нещо, което да ни даде представа, къде може да е Ерики?

— Нищо повече от това, което ви казах. Може би Азадех ще може да помогне — името на човека от Съветите беше нещо като Цертага — онзи, с когото Ерики беше принуден да работи на границата. Както ви казах, те я използваха като заплаха и имаше някакви усложнения с баща й и с пътуването, което щяха да предприемат заедно — съжалявам, не мога да си спомня точно. Другият човек, който беше приятел на Абдула хан, се казваше Мжитрик, Пьотър Олег Мжитрик. — Това напомни на Рос за кодираното съобщение на Виен Розмънт за хана, но той реши, че не е работа на Гавалан, нито пък всичките убийства, нито пък бутането на човека под камиона на пътя, нито че един ден ще се върне обратно в селото и ще отсече главите на касапина и каландара, които, ако не беше милостта на Бога и планинските духове, щяха да я пребият с камъни и да го осакатят. Ще го направи, след като докладва, след като види Армстронг или Толбът, или американския полковник, но преди това ще ги попита кой е предал операцията при Мека. Някой го е направил. За момент мисълта за Розмънт, Тенцинг и Гуенг го заслепи. Когато мъглата се разсея, той погледна часовника на камината.

— Трябва да отида до едно място близо до британското посолство. Далеч ли е оттук?

— Не, можем да ви закараме, ако искате. — Гавалан погледна Макайвър. — Мак, хайде да тръгваме… може би ще успея да хвана Толбът. Ще имаме време да се върнем, за да видим Азадех и Ногър, ако е тук.

— Добра идея.

— Може ли това да стане сега? Съжалявам, но се страхувам, че ще заспя отново, ако не го направя.

Гавалан стана и облече тежкото си палто.

— Ще ви дам на заем едно палто и някакви ръкавици — каза на Рос Петикин. Видя как очите му се стрелнаха към коридора. — Да събудя ли Азадех?

— Не, благодаря. Ще… просто ще надникна.

— Втората врата вляво.

Те го проследиха с поглед как върви по коридора, стъпките му бяха безшумни като на котка, как тихо отвори вратата, застана за миг на прага, после затвори отново. Рос взе пушката си и двете кукрита, своето и на Гуенг. Помисли за момент, после постави своя нож на камината.

— В случай, че не се върна — каза той, — кажете й, че това е подарък, подарък за Ерики. За Ерики и за нея.

47

В двореца на хана: 5,19 следобед.

Вцепененият каландар на Абу Мард стоеше на колене.

— Не, не, Ваше височество, молла Махмуд ни заповяда, кълна се…

— Той не е истински молла, кучи сине, всички знаят това! За Бога, вие… вие сте се гласели да замервате с камъни дъщеря ми! — крещеше ханът. Дишаше тежко, конвулсивно, лицето му беше станало на петна. — Вие сте се осмелили! Вие сте се осмелили да пребиете моята дъщеря с камъни?!

— Той беше, Ваше височество — прошепна каландарът, — моллата го реши, след като я разпита и тя призна изневярата със саботьора.

— Ти, кучи сине! Ти подстрекаваше и активно подпомагаше този лъжемолла… Лъжец! Ахмед ми разказа какво се е случило! — Ханът се подпря на възглавниците на леглото си. Зад него стоеше телохранителят му. Ахмед и другите стражи бяха обградили плътно каландара. Нажуд, най-голямата му дъщеря, и Айша, младата му съпруга, седяха отстрани, опитващи се да скрият ужаса си пред неговата ярост и вцепенени от страх, че той може да я прехвърли върху тях. На колене до прага, все още в изпоцапаните от пътуването дрехи и разтреперан от страх стоеше Хаким, братът на Азадех, който току-що беше пристигнал; по нареждане на хана беше натикан тук под стража и слушаше с тиха ярост Ахмед, който обясняваше какво се беше случило в селото.

— Ти, кучи сине — развика се отново ханът, пръскайки слюнка. — Ти си позволил… ти си позволил на онова куче, саботьора, да избяга… ти си позволил да я повлече със себе си… ти си подслонил саботьора, а после… после се осмеляваш да съдиш един от моето… моето семейство и си щял да я пребиеш с камъни… без да поискаш моето одобрение?

— Моллата беше! — завика каландарът. — Моллата!…

— Затвори му устата.

Ахмед го удари силно по едното ухо и за момент го зашемети. После грубо го блъсна пак на колене и изсъска:

— Кажи само още една дума и ще ти отрежа езика.

Ханът се опитваше да си поеме дъх.

— Айша, дай ми… дай ми едно от онези… онези хапчета…

Тя се засуети, все още на колене, отвори флакона, сложи ханче в устата му и я избърса вместо него. Ханът задържа хапчето под езика си, както му беше казал докторът, и в следващия момент спазъмът премина, кънтежът в ушите му отслабна и стаята престана да се люлее. Кървясалите му очи се върнаха отново върху стареца, който скимтеше и се тресеше неудържимо.

— Ти, кучи сине, значи ти се осмеляваш да хапеш ръката на стопанина си — ти, твоят главорез и твоето гнило село? Ибрим — нареди ханът на един от стражите си, — върни го в Абу Мард и го пребийте с камъни, накарайте селяните да го пребият с камъни, да го пребият с камъни, после отрежете ръцете на касапина.

Ибрим и още един пазач изправиха виещия каландар на крака, накараха го с удари да млъкне и отвориха вратата, но спряха, защото Хаким рязко каза:

— После изгорете селото!

Ханът го погледна, очите му се свиха.

— Да, после изгорете селото — откликна той и задържа погледа си върху Хаким, който отново гледаше към него, опитвайки се да бъде храбър. Вратата се затвори и сега тишината натежа, нарушавана само от дишането на Абдула.

— Нажуд, Айша, вървете си — нареди той.

Нажуд се поколеба, искаше й се да остане и да чуе присъдата, произнесена над Хаким, злорадствайки, че Азадех е била хваната в изневяра и затова ще бъде наказана, щом я заловят. Добре, много добре. Заедно с Азадех ще загинат и двамата — и Хаким, и Червенокосия с ножа.

— Ще дойда веднага, щом ме повикате, Ваше височество — каза тя.

— Можеш да се върнеш в покоите си. Айша, ти чакай в края на коридора.

Двете жени напуснаха. Ахмед затвори вратата със задоволство. Всичко вървеше по плана. Другите двама пазачи мълчаливо чакаха.

Ханът се помести мъчително, посочвайки към тях:

— Чакайте отвън. Ахмед, ти остани.

Когато те излязоха и в голямата студена стая останаха само тримата, той извърна втренчения си поглед отново към Хаким.

— Да се изгори селото, казваш. Добра идея. Но това не извинява твоята измяна, нито тази на сестра ти.

— Нищо не извинява предателството срещу бащата, Ваше височество. Но нито аз, нито Азадех сме ви предали или заговорничели срещу вас.

— Лъжец. Ти чу Ахмед. Тя е признала, че развратничи със саботьора, тя е признала!

— Тя е признала, че го „обича“, Ваше височество, от много, много години. Заклела се е пред Бога, че никога не е извършвала прелюбодеяние или предателство спрямо съпруга си. Никога! Пред тези кучета, кучи синове, и още по-лошо, пред този молла разбойник, какво може да каже една ханска дъщеря? И нали се е опитала да защити твоето име пред тази безбожна сган от лайна?

— Отново тези засукани думи, пак в защита на блудницата, в която тя се е превърнала?

Лицето на Хаким стана пепеляво.

— Азадех се е влюбила, така както и майка ни някога се е влюбила. Ако тя е развратница, тогава ти си развратил моята майка!

Кръвта нахлу отново в лицето на хана.

— Как се осмеляваш да кажеш такова нещо!

— Това е вярно. Ти си спал с нея, преди да се ожените. Защото те е обичала, тя те е пускала тайно в спалнята си, рискувайки по този начин да умре. Рискувала е живота си, защото те е обичала и ти си я молил. Не е ли придумала нашата майка своя баща да те приеме и не убеди ли ти твоя баща да разреши да се ожениш за нея ти, вместо по-големия ти брат, който я е искал за своя втора жена? — Гласът на Хаким се пречупи, той си спомни как майка му умираше; тогава беше на седем, а Азадех на шест, не разбираха много, само, че тя изпитва ужасна болка от нещо, наречено „тумор“, а навън, в двора, стоеше техният баща Абдула, потънал в скръб. — Не се ли застъпваше винаги за теб пред баща ти и по-възрастния ти брат и после, когато брат ти бе убит и ти стана наследник, не те ли помири тя с баща ти?

— Ти не можеш… не можеш да знаеш такива неща, ти беше… ти беше много малък!

— Разказа ни ги старата бавачка Фатме, каза ни го, преди да умре, разказа ни всичко, което можа да си спомни.

Ханът едва го слушаше, потънал също в спомени, припомняйки си злополуката с брат си по време на лов. Така умело беше нагласил всичко — възможно е старата бавачка да е знаела и това и тогава сигурно и Хаким, и Азадех знаят, а това е още едно основание да ги накара да замлъкнат. Спомни си също всички вълшебни мигове, които бе имал с Наптала Красавицата, преди и след женитбата и през дните, преди да започне болката. Не беше изминала и година, откакто се ожениха, когато се роди Хаким, две, когато се появи Азадех, тогава Наптала беше точно на шестнадесет, дребничка, в тялото също като Айша, но хиляди пъти по-красива, с дълга коса като златна паяжина. Още пет божествени години, без повече деца, но това нямаше значение, тъй като имаше вече най-после син — силен, здрав и прав, след като тримата му синове от първата му жена се бяха родили хилави и умряха скоро след раждането, а четирите му дъщери бяха грозни и заядливи. Нали съпругата му беше все още на двадесет и две, в добро здраве, силна и възхитителна като двете деца, които вече беше родила? Имаше още много време за още синове.

После дойде болката. И агонията. И никой лекар в Техеран не можеше да помогне.

— Иншаллах — казаха те.

Никакво облекчение, освен успокоителните, толкова по-силни, колкото повече тя линееше. Бог да й даде мир. Той наблюдаваше Хаким, виждайки структурата на Азадех, която беше копие на майка си, и го слушаше да говори неспирно.

— Азадех само се е влюбила, Ваше височество. Ако тя обича този мъж, не можете ли да й простите? Не беше ли тя само на шестнадесет, когато беше прокудена на училище в Швейцария, както по-късно и аз бях пропъден в Хвой?

— Защото и двамата бяхте вероломни, неблагодарни и злостни! — извика ханът и ушите му отново започваха да кънтят. — Махай се! Ти трябва да… ще стоиш далеч от другите, под стража, докато пратя да те доведат. Ахмед, погрижи се за това, после се върни тук.

Хаким стана, доведен почти до сълзи, съзнавайки какво ще стане и безсилен да го предотврати. Запрепъва се навън. Ахмед даде необходимите нареждания на пазачите и се върна в стаята. Сега очите на хана бяха затворени, лицето му бе съвсем посивяло, дишането му — още по-затруднено отпреди. „Моля ти се, Господи, не го оставяй още да умре“ — помоли се Ахмед наум.

Ханът отвори очи и се съсредоточи.

— Трябва да реша нещо за него, Ахмед. Бързо.

— Да, Ваше височество — започна неговият съветник, подбирайки внимателно думите си. — Вие имате обаче двама синове, Хаким и бебето. Ако е било писано Хаким да умре или — той се усмихна странно — да ослепее или осакатее, тогава Махмуд, съпругът на нейно височество Нажуд, ще стане регент, докато…

— Този глупак? Нашите земи и мощ ще бъдат загубени най-много до една година! — Червени петна лумнаха по лицето на хана и той усети, че му е все по-трудно да мисли ясно. — Дай ми още едно хапче.

Ахмед се подчини и му даде да пие вода, като го успокояваше.

— Вие сте в Божиите ръце, ще се оправите, не се тревожете.

— Не се тревожете! — промърмори ханът с болка в гърдите. — Божията воля беше моллата да умре навреме… странно. Пьотър Олег спази своята част от сделката… въпреки че… моллата умря твърде бързо… твърде бързо.

— Да, Ваше височество.

След малко спазъмът отново премина.

— Ка… какво ще ме посъветваш… за Хаким?

За момент Ахмед се престори, че мисли.

— Синът ви Хаким е добър мюсюлманин, би могъл да бъде обучен, той се справи добре с делата ви в Хвой и не избяга, а можеше да го направи. Той не е буен човек — освен за да защити сестра си, нали така? Но това е много важно, защото тук се крие ключът. — Той се доближи и каза меко: — Издайте му декрет за наследник, Ваше висо…

— Никога!

— … поставяйки като първо условие, че той ще пази малкия си брат, както би пазил сестра си, и, второ, сестра му да се върне по своя воля веднага в Табриз. Наистина, Ваше височество, вие нямате действителни доказателства срещу тях, само хорски приказки. Възложете ми да открия истината за него и за нея — и тайно да ви докладвам.

Ханът го слушаше внимателно и се опитваше да се концентрира, въпреки че усилието го преуморяваше.

— А братът е стръвта, за да хванем в капана сестрата — както тя беше стръвта, за да хванем в капана съпруга?

— Както и те двамата са стръв един за друг. Да, Ваше височество, разбира се. Вие се сетихте за това преди мен. В замяна на благосклонността към брата тя трябва да се закълне пред Бога, че ще стои тук и ще му помага.

— Тя ще го направи, о, да, ще го направи.

— Тогава те и двамата ще ви бъдат подръка и вие можете да си играете с тях за собствено удоволствие, давайки или не, според каприза ви, да разберат дали са виновни или не.

— Виновни са.

— Ако са виновни, а аз ще го науча бързо, ако ми дадете всички пълномощия, тогава, по Божията воля, те ще умрат бавно. Вие ще постановите хан след вас да бъде съпругът на Фацула, той не е много по-добър от Махмуд. Ако не са виновни, нека Хаким да остане наследник, което ще гарантира, че тя ще остане. И ако това стане, пак по Божията воля, тя ще бъде вдовица и дори може да се сгоди за този, когото изберете, Ваше височество, за да запази Хаким като ваш наследник — дори за някой от Съветите, ако той избегне клопката, нали?

За първи път днес ханът се усмихна.

Тази сутрин, когато Армстронг и полковник Хашеми Фазир пристигнаха, за да приберат Пьотър Олег Мжитрик, те се престориха на загрижени за здравето на хана, както и той се беше престорил на по-болен, отколкото се чувствуваше в момента. Гласът му беше едва доловим, колеблив и много слаб, така че те и двамата трябваше да се навеждат, за да го чуват.

„Пьотър Олег днес идва тук. Възнамерявах да го посрещна, но го помолих да дойде тук, поради… защото съм болен. Изпратих му съобщение да дойде и той трябва да бъде на границата на залез-слънце. При Джулфа. Ако тръгнете веднага, ще имате предостатъчно време… той ще се промъкне през границата с малък съветски въоръжен хеликоптер и ще се приземи близо до една отбивка по пътя от Джулфа за Табриз, където ще го чака колата му… няма начин да се изпусне завоят, той е единствен… няколко километра северно от града… това е единственото отклонение, местността е безлюдна, по-скоро нещо като пътека. Как… как ще го хванете, си е ваша работа и… понеже аз не мога да присъствам, вие ще ми дадете запис на… на разследването, нали?“.

— Да, Ваше височество — бе обещал Хашеми. — Как бихте ни посъветвали да го хванем?

— Запушете пътя от двете страни на отклонението с два стари, тежко натоварени селски камиона — с дърва или кошове за риба… — пътят е тесен, целият в дупки, и движението е натоварено, така че една засада е лесна работа. Но… но бъдете внимателни, винаги ще се намерят коли на Туде, които да се намесят в негова полза, той е умен и безстрашен мъж… и има капсула с отрова в ревера си.

— В кой от двата?

— Не знам… не знам. Ще кацне към залез-слънце. Няма начин да пропуснете отклонението, то е само едно.

Абдула хан въздъхна, унесен в мислите си. Много пъти го бяха взимали със същия хеликоптер, за да отиде във вилата до Тбилиси. Много приятни посещения, изобилна храна, млади жени, услужливи, с пухкави устни, жадни да му харесат — после, ако му провървеше, Вертинска, тази дива котка — и забавата продължаваше.

Забеляза, че Ахмед го наблюдава.

— Надявам се, че Пьотър ще избегне засадата. Да, би било добре за него да… да я има. — Умората го погълна. — Сега ще поспя. Изпрати стражата и привечер, след като хапна, събери „преданото“ ми семейство тук и ще осъществим предложението ти. — Той се усмихна цинично. — Мъдрост е да нямаш илюзии.

— Да, Ваше височество. — Ахмед се изправи. Ханът му завидя за гъвкавото мощно тяло.

— Чакай, имаше още… още нещо. — Ханът се замисли за момент и това му се стори странно уморително. — А, да, къде е Рижия мъж на ножа?

— С Цимтарга, горе, близо до границата, Ваше височество. Цимтарга каза, че може би ще отсъства няколко дни. Заминаха във вторник през нощта.

— Вторник? Какъв ден е днес?

— Събота, Ваше височество — отвърна Ахмед, криейки загрижеността си.

— А, да, събота. — Отново го заля вълна от умора. Почувствува лицето си някак особено и вдигна ръка да го изтрие, но усилието беше твърде голямо — Ахмед, открий къде е. Ако се случи нещо, ако получа пак пристъп и съм… тъй де, погрижи се да… да бъда закаран в Техеран, в Международната болница, веднага. Веднага, разбра ли?

— Да, Ваше височество.

— Открий къде е той и… и през следващите няколко дни го дръж наблизо… отмени нареждането на Цимтарга. Дръж този Мъж на ножа наблизо.

— Да, Ваше височество.

Когато стражата се върна в стаята, ханът затвори очи и почувствува как потъва в някакви неизвестни дълбини.

— Няма друг Бог, освен Бог… — промърмори той, силно уплашен.

Близо до северната граница, източно от Джулфа: 6,05 привечер.

Беше към залез-слънце. Хеликоптерът на Ерики стоеше под примитивен, набързо сглобен навес, чийто покрив вече беше хлътнал под тежестта на снега, натрупан от виелицата през последната нощ. Ерики знаеше, че машината ще се повреди, ако я оставят дълго при ниски температури.

— Не можете ли да ми дадете одеяла или слама, или нещо, с което да го топля? — беше помолил той шейх Баязид веднага щом се върна от Резайех с тялото на старицата-вожд преди два дни. — Хеликоптерът се нуждае от топлина.

— Нямаме достатъчно дори за нас.

— Ако замръзне, няма да работи — обясни той, ядосан, че шейхът не му позволи да тръгне веднага за Табриз, само на шестдесет мили оттук, и болен от тревога за Азадех; чудеше се и какво се е случило на Рос и Гуенг. — Ако не работи, как ще се измъкнем от тези планини?

Шейхът неохотно беше наредил на хората си да построят този навес и му беше дал няколко кози и овчи кожи, които пилотът беше сложил там, където мислеше, че ще свършат най-добра работа. Едва вчера, рано сутринта, той се опита да тръгне. За негов пълен ужас Баязид му съобщи, че той и неговият 212 ще бъдат освободени срещу откуп.

— Можеш да избираш, капитане. Да бъдеш търпелив и да се разхождаш свободен из селото с охрана, да човъркаш аероплана си — каза Баязид рязко, — или да си нетърпелив и ядосан и тогава ще те вържем като див звяр за кол. Не искам неприятности, капитане, не искам никакви неприятности и кавги. Ще искаме откуп от Абдула хан.

— Но нали ви казах, че той ме мрази и няма да плати откупа.

— Ако той каже „не“, ще търсим откуп другаде. От твоята компания в Техеран, от вашето правителство, може би от съветските ви работодатели. Междувременно ти ще стоиш тук като гост, ще те храним, както се храним ние, ще спиш, както ние спим — ще делим по равно. Или ще си овързан за кол и гладен. При всяко положение ще стоиш тук, докато откупът бъде платен.

— Но това може да продължи с месеци и…

— Иншаллах!

Целият вчерашен ден и половината нощ Ерики се беше опитвал да измисли начин да излезе от капана. Бяха му взели гранатата, но му оставиха ножа. Но пазачите го наблюдаваха постоянно. В тези дълбоки снегове, с пилотски обувки и без зимни приспособления, щеше да е почти невъзможно да слезе в долината, а дори и тогава щеше да бъде в неприятелска страна. Табриз беше едва на тридесет минути път с 212, но пеша?…

— Пак ще вали довечера, капитане.

Ерики се огледа. Баязид беше на крачка от него и той не беше го чул да се приближава.

— Да, още няколко дни такова време и моята птица, моят аероплан няма да може да лети — акумулаторът ще е изтощен и повечето от уредите повредени. Трябва да пусна машината, за да се зареди акумулаторът и да се стоплят двигателите. Кой ще даде откуп, за да измъква от тези планини развален хеликоптер?

Баязид помисли малко.

— Колко дълго трябва да работят двигателите?

— Минимум десет минути на ден.

— Добре. Точно след мръкване ще можеш да го правиш всеки ден, но първо ще ме питаш. Ще ти помогнем да го измъкнеш на открито и ще пуснеш двигателите, но докато работят, ще има пет пушки на пет крачки, в случай че се изкушиш да се измъкнеш.

Ерики се засмя.

— Тогава няма да се изкушавам.

— Добре. — Баязид се усмихна. Беше хубав мъж, въпреки че зъбите му бяха лоши.

— Кога ще изпратите съобщение на хана?

— Вече е на път. В тези снегове е необходим цял ден, за да се слезе до пътя, дори с кон, но до Табриз не е далеч. Ако ханът отговори благосклонно и веднага, може би ще разберем утре, може би — след ден, зависи от снеговете.

— А може би никога. Колко време ще чакате?

— Всички ли хора от Далечния Север са толкова нетърпеливи?

Брадичката на Ерики щръкна.

— Древните богове са били много нетърпеливи, когато са били задържани против волята им, предали са го и на нас. Лошо е да бъдеш задържан против волята си, много лошо.

— Ние сме беден народ и сме във война. Трябва да вземем това, което Единният Бог ни дава. Да бъдеш откупен е древен обичай. — Той леко се усмихна. — Научихме се от Саладин да бъдем рицари с нашите пленници, за разлика от много християни. Християните не са известни с рицарство. Ние… — Слухът му беше по-остър от този на Ерики, а също и очите му. — Там долу, в долината.

Сега Ерики също чу двигателя. Трябваше му само минута, за да разпознае нисколетящия, замаскиран хеликоптер, приближаващ се от север.

— К-16. Въоръжен военен съветски хеликоптер за близки разстояния… Какво прави тук?

— Отива към Джулфа. — Шейхът плю на земята. — Тези кучи синове идват и отиват, където си искат.

— Много ли се промъкват тук?

— Не много, но и един е твърде много.

Близо до отклонението за Джулфа: 6,15 вечерта.

Лъкатушещият през гората страничен път беше затрупан със сняг и не беше разчистен. Имаше само няколко следи от талиги и камиони и тези, направени от стария шевролет, паркиран под боровете на няколко метра от главния път. През биноклите си Армстронг и Хашеми виждаха ясно двамата мъже с топли палта и ръкавици на предната седалка, до отворените прозорци, които напрегнато се ослушваха.

— Не му остава много време — промърмори Армстронг.

— Може би няма да дойде, в края на краищата. — Наблюдаваха от половин час от едно възвишение между дърветата, издигащо се над площадката за приземяване. Колата им и останалите хора на Хашеми бяха разположени на главния път под и зад тях. Беше много тихо, духаше слаб вятър. Няколко птици прелетяха над тях, грачейки жаловито.

— Най-после! — прошепна Армстронг развълнувано. Единият мъж отвори страничната врата и излезе. Сега гледаше в небето на север. Шофьорът включи двигателя. После чуха приближаващия се хеликоптер, видяха как се плъзна по възвишението и се скри в долината, бръснейки върховете на дърветата. Двигателят бавно заглъхна. Направи идеално приземяване сред издигащия се на талази облак сняг. Видяха пилота и човека до него. Пасажерът, дребен мъж, изскочи и отиде да пресрещне другия. Армстронг изпсува.

— Разпознаваш ли го, Робърт?

— Не, това не е Суслов. Не е Пьотър Олег Мжитрик. Сигурен съм. — Армстронг беше горчиво разочарован.

— Да не си е направил пластична операция?

— Не, нищо подобно, той беше едър негодник, як, висок колкото мен. — Наблюдаваха как двамата се срещат и пристигналият предаде нещо на човека от колата.

— Писмо ли беше? Какво му даде той, Робърт?

— Приличаше на пакет, би могло да е писмо. — Армстронг тихо изруга и се съсредоточи върху устните им.

— Какво казват? — Хашеми знаеше, че Армстронг може да разбира говора по движението на устните.

— Не знам, не е фарси или английски.

Хашеми изпсува и настрои и без това идеално фокусирания си бинокъл.

— Прилича ми на писмо.

Мъжът каза още няколко думи и се върна при хеликоптера. Пилотът тутакси включи двигателите и излетя с вихрен завой. Другият мъж се затътри обратно към шевролета.

— Сега какво? — попита вбесеният Хашеми. Армстронг наблюдаваше мъжа, който вървеше към колата.

— Имаме две възможности: да преградим пътя на колата, както бе планирано, и да разберем какво е „това“, като се постараем да обезвредим тези две копелета, преди да го унищожат, но така ще се издадем, че знаем пункта на пристигането на нашия човек — или просто да им се „закачим“, приемайки, че това е известие за хана за определяне на нова дата. — Вече беше превъзмогнал разочарованието си, че Мжитрик не беше паднал в капана.

„В нашата игра трябва да имаш и късмет — напомни си той. — Няма значение, следващия път ще го хванем и той ще ни заведе до предателя, до четвъртия човек, и петия, и шестия, и аз ще пикая на гробовете им, както и на гроба на Суслов, или както там се нарича Пьотър Олег Мжитрик — ако имам късмет.“

— Няма нужда дори да го следим — той ще отиде право при хана.

— Защо?

— Защото той е жизненоважен в Азербайджан, или за Съветите, или срещу тях, така че те ще искат да научат от първа ръка точно колко зле е със сърцето и кого е избрал за регент, докато бебето стане пълнолетно. Нали властта върви с титлата, заедно със земите и богатствата?

— И с тайните шифровани сметки в швейцарските банки — още една причина да дойдат веднага.

— Да, но не забравяй, че в Тбилиси може да се е случило нещо сериозно, и закъснението да се дължи на това — тези от Съюза са също толкова уплашени и разтревожени за Иран, колкото и ние. — Те видяха как мъжът се качва в шевролета и започва да говори на другия. Шофьорът натисна педала и зави към главния път. — Да се върнем при колата.

Обратният път по склона беше лек. Движението по шосето Джулфа — Табриз беше претоварено, много коли пътуваха с включени фарове и нямаше начин жертвата им да се измъкне от засадата, ако бяха решили да я направят.

— Хашеми, съществува и друга възможност — Мжитрик да е разбрал, че е предаден от сина си, и да е изпратил предупреждение до хана, чието прикритие също би отишло на вятъра. Не забравяй, че още не сме разбрали какво се е случило с Ракоци от момента, в който твоят скоропостижно починал приятел генерал Джанан го освободи.

— Това куче никога не би го направило на своя глава — каза Хашеми с крива усмивка, спомняйки си огромната си радост, когато натисна бутона и видя бомбената експлозия, заличила завинаги от света този враг заедно с дома му, неговото бъдеще и минало. — Сигурно го е наредил Абрим Пахмуди.

— Защо?

Хашеми премрежи очи и погледна Армстронг, но не прочете в погледа му скрито коварство.

„Знаеш твърде много тайни, Робърт, знаеш за записите на Ракоци, но най-лошото е, че знаеш всичко за моята «Група Четири» и че помогнах на Джанан да отиде в ада, където скоро ще го придружи ханът, което се полага и на Толбът след някой друг ден, и на теб, стари приятелю, в удобен момент. Трябва ли да ти казвам, че Пахмуди нареди да се накаже Толбът за престъпленията му срещу Иран? Трябва ли да ти казвам, че съм щастлив да направя тази услуга? От години желая отстраняването на Толбът, но така и не се осмелих да тръгна срещу него сам. Сега вината е на Пахмуди, Господ да го изгори дано, и така още един досадник ще се махне от пътя ми. А, да, и самият Пахмуди през идущата седмица — но ти, Робърт, ти си избраният за това убиец, вероятно за да изчезнеш. Не си струва да използвам някои от моите истински убийци за Пахмуди.“ Той ликуваше вътрешно, докато се тътреха надолу по склона, без да чувствува студа, без да се тревожи, че Мжитрик не пристигна. „Имам по-важни грижи — мислеше си той. — На всяка цена трябва да запазя моите убийци от «Група Четири» — моята гаранция за земен рай и власт дори над самия Хомейни.“

— Пахмуди е единственият, който може да е наредил освобождаването на Ракоци — продължи Хашеми. — Скоро ще разбера защо и къде е той. Или е в съветското посолство, което е тяхната защитна крепост, или в следствения затвор на САВАМА.

— Или на безопасно място извън страната.

— Тогава сигурно е мъртъв вече — КГБ не търпи предателите. — Хашеми се усмихна язвително. — На какво се обзалагаш?

Армстронг замълча за момент, объркан от необичайния за Хашеми въпрос. Фазир не одобряваше хазарта, както и той самият. Така. Последният път, когато беше заложил, беше в Хонконг през шестдесет и трета, с пари от подкуп, които бяха сложили в чекмеджето на бюрото му. Четиридесет хиляди хонконгски долара — около седем хиляди американски по това време. Против всичките си принципи беше взел подкупа, наричан там „благоуханно ласкателство“, от чекмеджето и го беше заложил същия следобед на конните надбягвания — безумен опит да си възвърне загубите от хазарта на коне и борсата.

Това бяха единствените пари от подкуп, които бе взимал през всичките осемнадесет години служба, въпреки че такива винаги му се предоставяха, предлагани с готовност и в изобилие. Онзи следобед беше спечелил огромна сума и беше върнал парите още преди дарителят — един полицейски сержант, да е забелязал, че са докосвани, и му останаха повече от достатъчно, за да изплати дълговете си. Въпреки това беше отвратен от себе си и ужасен от глупостта си. Никога повече не заложи, нито пък докосна пари от подкуп отново, въпреки че често имаше възможност.

„Ти си страхотен глупак, Робърт — биха казали някои от колегите му. — Малко лесни парици за пенсия няма да ти навредят.“

„Пенсиониране? Какво пенсиониране? Господи, двадесет години полицай в Хонконг, честно и стриктно, единадесет години тук, по същия начин, да помагам на тези кръвожадни глупаци, и всичко е толкова гадно и безнадеждно! Благодаря на Бога, че няма за кого да се безпокоя, освен за себе си, вече нямам жена, нито деца, нито близки, сам съм. Ако хвана проклетия Суслов, който ще ме отведе до един от нашите високопоставени долни предатели, всичко това ще си е струвало усилията.“

— И аз като теб не обичам да се обзалагам, Хашеми, но ако обичах… — Той спря и предложи пакета си с цигари, запалиха. Димът се смеси със студения въздух и се очерта ясно в гаснещата светлина. — … ако обичах, бих заложил на това, че Ракоци е бил пишкешът на вашия Пахмуди за някой съветски шеф, просто за по-сигурно.

Хашеми се засмя.

— С всеки изминат ден все повече заприличваш на иранец. Ще трябва да съм по-предпазлив. — Вече бяха почти до колата и помощникът му излезе да му отвори задната врата. — Отиваме право при хана, Робърт.

— А шевролета?

— Ще оставим други да го проследят, искам първо да стигна до хана. — Лицето на полковника потъмня. — Просто за да се уверя, че предателят е по-скоро от наша страна, а не от тяхна.

48

Въздушната база Ковис: 6,45 вечерта.

Старк изумено се втренчи в Гавалан.

— „Вихрушка“ след шест дни?

— Боя се, че е така, Дюк. — Гавалан дръпна ципа на парката си и окачи шапката си на закачалката в коридора. — Исках да ти го кажа лично, съжалявам, това е.

Двамата бяха в бунгалото на Старк. Фреди Еър пазеше отвън, за да са сигурни, че никой не ги подслушва.

— Чух сутринта, че на всичките ни хеликоптери ще бъде забранено да летят в очакване на национализацията. Имаме шест дни да планираме и изпълним „Вихрушка“ — ако я направим. Това ще рече, до следващия петък. Събота вече ще бъде време назаем.

— Господи! — Старк разсеяно дръпна ципа на пилотското си яке и затрополи към бюфета, ботушите му оставяха диря от сняг и водни капчици по килима. В дъното на най-долното чекмедже беше последната му бутилка бира. Той я отвори, отля половината в чаша и я подаде на Гавалан.

— Наздраве! — Отпи от бутилката и седна на канапето.

— Наздраве.

— Кой участва, Анди?

— Скраг. Все още не знам за останалите му момчета, но утре ще науча. Мак трябва да дойде с графика и цялостен план от три фази, пълен с пропуски, но възможен. Да речем, че е възможен. А какво става с теб и твоите момчета?

— Какъв е планът на Мак?

Гавалан му разказа.

— Прав си, Анди. Пълен е с пропуски.

— Ако ти трябваше да организираш бягството, как би го направил оттук — при най-дългите разстояния и най-големите трудности?

Старк отиде до летателната карта на стената и посочи линията, която вървеше от Ковис до едно кръстче на няколко мили в Залива, обозначаващо петролна сонда.

— Тази сонда се казва Флотсам, една от редовните ни — каза той и Гавалан забеляза колко суров бе станал гласът му. Ще са ни необходими около двадесет минути, за да стигнем брега, и още десет до клизмата. Аз ще съм складирал гориво на брега, близо до тази точка. Мисля, ме може да се направи, без да предизвика прекалено много подозрения — там са само пясъчни дюни, на цели километри няма никакви жилища, често ходехме там на пикник. Едно „аварийно“ приземяване за проверка на оборудването преди излитане над морето няма да заинтригува тези от радара толкова много, макар че стават все по-подозрителни с всеки изминат ден. Ще трябва да складираме по два четиридесетгалонови бидона на хеликоптер, които ще стигнат да прелетим Залива, и ще трябва да зареждаме във въздуха.

Беше почти мръкнало. Прозорците гледаха към пистата и отвъд нея — към военновъздушната база. 125 беше паркиран на стоянката в очакване да пристигне цистерната. Беше заобиколен от досадни, нервни Зелени ленти. При положение, че имаха разрешение за излитане за Ал Шаргаз с предимство, зареждането не беше действително необходимо, но Гавалан беше поръчал на Джон Хог да го поиска, което да му даде повече време със Старк. Другите двама пасажери, Арбъри и Дибъл, изпратени в отпуск след бягството им от Табриз, бяха натъпкани между кафезите с резервни части, набързо пакетирани и надписани на английски и фарси: „За незабавна поправка и връщане в Техеран“, и не получиха разрешение да слязат на земята дори да се разтъпчат. Както и пилотите, освен за наземна проверка и за да контролират зареждането, когато пристигне цистерната.

— За Кувейт ли мислиш? — попита Гавалан, нарушавайки мълчанието.

— Да. Кувейт ще е най-добре, Анди. Ще трябва да заредим там и след това да продължим по брега до Ал Шаргаз. Ако питаш мен, бих складирал повече гориво за спешни случаи. — Старк посочи мъничкото петънце на един остров край Саудитска Арабия. — Тук би било добре — по-добре ще е да сме извън територията на Саудитска Арабия, без да казваме какво ще правим. — Той внимателно се взираше в разстоянията. — Островът се казва Джелет, Крастава жаба, и името му пасва идеално. Няма къщи и въобще нищо, но пък има голям риболов. Ние с Мануела ходихме там веднъж-дваж, когато бях базиран в Бахрейн. Аз бих складирал горивото там.

Той свали пилотското си кепе, изтри капчиците от челото си и после пак си го сложи. Лицето му беше по-набръчкано и уморено от обикновено — всички полети бяха по-трудни от обикновено, анулирани и отново разрешавани и после пак анулирани, Есвандиари беше по-противен от обикновено, всички бяха изнервени и раздразнителни, нямаше поща, нито връзка с дома цели седмици. Повечето от хората му, в това число и той, бяха без отпуска и смяна. После допълнителните усложнения с пристигащия персонал и самолетите от Загрос Три… и какво да прави с тялото на Ефър Джордан, когато пристигне утре?

Това беше първият въпрос на Старк, когато се срещнаха с Гавалан на стълбичката на 125.

— Заел съм се с това, Дюк — каза Гавалан с усилие. Вятърът беше десет възела и беше мразовито. — Получих разрешение за 125 да се върне утре и да вземе ковчега. Ще го изпратя обратно в Англия с първия възможен полет. Ужасно. Ще се срещна с жена му веднага щом се върна и ще направя каквото мога.

— Отвратителен късмет! Но слава Богу, че младият Скот е добре, а?

— Да, но е отвратително, че изобщо някой пострада, отвратително. „Какво ли щеше да е, ако това беше трупът на Скот или ковчегът на Скот? — Гавалан се замисли, тези въпроси нямаха край. — Какво, ако беше Скот, можеш ли пак така лесно да разделиш убийствата на категории? Не, разбира се, че не. Най-доброто, което можеш да направиш, е да запалиш една свещ.“

— Чудно, и техеранската контролна служба, и комитетът бяха също толкова шокирани, колкото и ние, и много услужливи. Да вървим да поговорим — нямам, много време. Ето ти пощата за някои от момчетата и писмо от Мануела, тя е много добре, Дюк. Каза да не се тревожиш. Дечурлигата са добре и искат да останат в Тексас. Роднините ти са също много добре — тя ме помоли да ти кажа първо, щом те видя, че… — И тогава Гавалан хвърли бомбата за шестте дни и сега съзнанието на Старк беше замъглено.

— С хеликоптерите от Загрос ще имам три 212, един „Алует“ и три 206 и товар от резервни части. Девет пилоти, в това число Том Локхарт и Жан-Люк, и дванадесет механици. Това е доста много за лудория като „Вихрушка“, Анди.

— Зная. — Гавалан погледна през прозореца. Цистерната се влачеше тромаво около 125 и той видя, че Джони Хог слиза по стъпалата. — Колко време трае зареждането?

— Ако Джони не им дава зор, около три четвърти час. Спокойно.

— Не е много време, за да направим план — въздъхна Гавалан. Погледна отново картата. — Но то никога не стига. Има ли съоръжение близо до тази точка, което да е празно и все още затворено?

— С дузини. Съществуват много такива, които са в същото състояние, в което ги оставиха стачниците преди месеци — вратите са заварени… лудост, нали? Защо?

— Скраг каза, че някое от тях може да послужи идеално за складиране на керосин и за зареждане.

Старк се намръщи.

— Не на наша територия, Анди. Той има няколко големи платформи — нашите са предимно малки. Няма нито една, която да приеме повече от един хеликоптер наведнъж, а на нас със сигурност не ни се чака там. Какво каза Скраг?

Гавалан му разказа.

— Мислиш, че ще иде да види Руди?

— Каза, че щял да отиде. Тия дни. Сега не мога да чакам толкова дълго. Можеш ли да намериш някаква причина да слезеш до Бандар-е Делам?

Старк присви очи.

— Разбира се. Може би ще можем да изпратим два от нашите хеликоптери там. Ще кажем, че ги прехвърляме в друг сектор, даже по-добре кажи на новия шеф, че ги даваме под наем за една седмица. Все още можем да получим извънредни разрешителни — докато този кучи син се махне от пътя ни.

— Не можем да летим вече в Иран. Не трябваше да става това нещастие с Джордан и аз дяволски съжалявам, че не наредих да се евакуират седмици преди това. Ужасно съжалявам.

— Не беше твоя грешката, Анди.

— До известна степен е моя. При всяко събитие трябва да се оттегляме. Със или без хеликоптерите. Трябва да се опитваме да спасяваме имуществото, което можем, но без да рискуваме хората.

— Тази лудория ще бъде много рискована, Анди — каза Старк меко.

— Знам. Бих искал да попиташ твоите момчета, дали ще участвуват във „Вихрушка“.

— Няма начин да измъкнем всички хеликоптери. Няма начин.

— Знам, така че предлагам да се концентрираме само върху 212-ките. — Гавалан забеляза, че Старк го гледа с по-голям интерес. — Мак се съгласи. Можеш ли да откараш твоите три?

Старк помисли за момент.

— Два е максимумът, с който мога да се справя — ще имаме нужда от двама пилоти, и, да кажем, един механик на хеликоптер за спешни случаи, и няколко ръце за резервните бидони и зареждането във въздуха — това е минимумът. Ще бъде рисковано, но ако имаме късмет… — той подсвирна беззвучно. — Може би ще можем да изпратим другия 212 на Руди в Бандар-е Делам? Разбира се, защо не, по дяволите? Ще кажа на новия шеф, че съм го дал под наем за десет дни. Ти би могъл да ми изпратиш телекс за потвърждение с молба да ти го прехвърля. Но, по дяволите, Анди, ние все още ще имаме трима пилоти тук и…

Вътрешният телефон на базата иззвъня.

— Проклятие — изръмжа той раздразнено, надигна се и отиде до него. — Така съм свикнал да държа телефоните изключени, че всеки път, когато някой звъни, скачам като попарен, очаквайки Армагедон… Ало, Старк на телефона. Да?

Гавалан го наблюдаваше — висок, сух, силен. „Бих искал и аз да съм толкова силен“ — помисли си той.

— А, благодаря — казваше Старк. — Окей… разбира се, благодаря, сержант. Кой?… Разбира се, свържете го. — Гавалан забеляза промяната в гласа му и наостри уши. — Вечерта… Не, не можем, не сега… НЕ! Не можем! Не сега, заети сме. — Той постави слушалката и промърмори: — Кучи син!

— Новоизпеченият шеф иска да се срещне с нас. Задник! „Искам ви двамата горе в моя офис веднага!“ — Той отпи малко от бирата си и се почувствува по-добре. — В кулата беше и Вазари, докладваше, че последните ни хеликоптери току-що са кацнали.

— Кой?

— Поп Кели, той беше в района на Флотсам, превозваше няколко души от петролния бранш от сонда на сонда — те са намалели, освен в дебелогъзите комитети, които се интересуват повече от молитвени събрания и инсценирани съдилища, отколкото от добиване на петрол. — Старк потрепери — Казвам ти, Анди, комитетите се подпомагат от Сатаната. — Гавалан отбеляза думата наум, но не каза нищо. Старк продължи. — Те са адът.

— Да, едва не пребиха Азадех. С камъни.

— Какво?

Гавалан му разказа за селото и за нейното бягство оттам.

— Все още не знаем къде, по дяволите, е Ерики. Видях я, преди да тръгна, и тя беше съвсем… „безжизнена“ май е единствената подходяща дума, още не беше излязла от шока.

Лицето на Старк стана още по-мрачно. Той с усилие преодоля гнева си.

— Да приемем, че ще можем да измъкнем всичките 212. А хората? Имаме още трима пилоти и, може би, десет механици, които трябва да измъкнем преди лудорията. Какво ще кажеш за тях? А как стои въпросът с резервните части? Ще оставим три 206 и алуетите… а какво ще правим с покъщнината ни, с банковите ни сметки, апартаментите в Техеран и с детските неща — по дяволите, не само нашите, но и на другите момчета, онези, които се преселват? Ако си тръгнем, всичко ще бъде загубено. Всичко!

— Компанията ще обезщети всички. Не мога да изчисля всичко, но ще изплатим банковите сметки и ще компенсираме останалите загуби. Повечето са минимални, тъй като много от вас си държат парите в Англия и ги теглят, когато им потрябват. През последните няколко месеца — поне откакто банките стачкуват — ние кредитираме всички плащания и допълнителни възнаграждения в Абърдийн. Ще платим за мебелите и личните вещи. Струва ми се, че няма да можем да изнесем по-голямата част от тях по никакъв начин — пристанищата са все още задръстени, на практика няма камиони, железниците не работят, въздушният транспорт почти не съществува. Всички ще бъдат обезщетени.

Старк бавно кимна и довърши бирата до последната капка.

— Дори ако успеем да измъкнем всички 212, ти ще се накиснеш.

— Не. Сметни ги сам — търпеливо обясни Гавалан. — Всеки 212 струва един милион щатски долара, всеки 206 — сто и петдесет хиляди, алуетите са по петстотин хиляди. Имаме дванадесет 212 в Иран. Ако успеем да ги измъкнем, ще бъдем добре, все още в бизнеса и аз ще мога да поема иранските загуби. Много е просто. Бизнесът просперира и дванадесет 212 ще ни помогнат да продължим. Всички резервни части, които успеем да измъкнем, ще са ни допълнителна печалба — и пак трябва да се съсредоточим само върху резервните части за 212. С 212 сме в бизнеса.

Той се опита да запази увереността си, но тя помръкваше. Толкова много прегради трябваше да прескочат, толкова планини да изкачат, толкова клисури да прекосят. „Да, но не забравяй, че и пътешествието от десет хиляди левги започва с една стъпка. Бъди малко китаец“ — си каза той. — Спомни си детството в Шанхай и старата дойка А Сун, и какво те учеше за китайските идоли — наполовина късмет, наполовина съдба. „Идолът е идол, млади господарю, добър или лош. Понякога можеш да се молиш за добро и да го получиш, понякога не. Но не се доверявай на боговете твърде много — боговете са като хората. Те спят, излизат на обед, напиват се, забравят какво се изисква от тях, лъжат и обещават, и отново лъжат. Моли се за всичко, което желаеш, но недей да зависиш от боговете — разчитай само на себе си и запомни, че боговете не обичат хората, млади господарю, защото хората им напомнят за самите тях.“

— Естествено ще измъкнем момчетата, до последния човек. Междувременно, би ли попитал за доброволци, които да отлетят с твоите два хеликоптера, ако… ако аз натисна бутона на „Вихрушка“? Старк отново погледна към картата.

— Разбира се. Това ще бъдем аз и — или Фреди, или Поп Кели. Другият може да закара 212 при Руди и да се присъедини към неговия план — те не са далече. — Той се усмихна кисело. — Окей?

— Благодаря — отвърна Гавалан със задоволство. — Благодаря. Спомена ли за „Вихрушка“ на Том Локхарт, когато беше тук?

— Разбира се. Каза да го изключим, Анди.

— О! — приятното усещане изчезна. — Туйто. Ако той остане, ние не можем да продължим.

— Той тръгва, Анди, независимо дали му харесва, или не — каза Старк. — Той е осъден — със или без Шаразад. В това е трудността, със или без. Той не може да избегне НВС, Валик и Исфахан.

— Предполагам, че си прав. Нечестно е, нали?

— Да. С Том всичко е наред, в края на краищата той ще разбере. Не съм така сигурен за Шаразад.

— Опитахме с Мак да се видим с нея в Техеран. Отидохме до дома й и чукахме поне десет минути. Никой не отвори. Вчера Мак пак ходи. Може би просто не отварят вратата.

— Не е присъщо на иранците. — Старк свали пилотското си яке и го закачи в малкия коридор. — Щом Том се върне утре, ще го изпратя в Техеран, ако е още светло — най-късно в понеделник сутринта. Щях да изясня това с Мак довечера при редовния ни разговор.

— Добра идея. — Гавалан премина на следващия проблем. — Проклет да съм, ако знам какво всъщност да направя за Ерики. Срещнах се с Толбът и той обеща да види какво може да направи, после отидох във финландското посолство и се срещнах с първия секретар Толонен, и му разказах и на него. Той изглеждаше много загрижен — и точно толкова безпомощен. „Това е твърде дива страна и границата е толкова непостоянна, колкото и размириците, метежите и сраженията, които продължават там. Ако КГБ е замесено…“ — и млъкна, Дюк, просто ей така, „ако КГБ е замесено…“

— А Азадех? Не може ли нейният баща, ханът, да помогне?

— Изглежда, е имало голям скандал. Тя беше потресена. Помолих я да забрави иранските си документи, да се качи на 125 и да чака Ерики в Ал Шаргаз, но тя сякаш не ме чу. Азадех няма да мръдне, докато Ерики не се появи. Изтъкнах й, че ханът е самият закон — той може да стигне до Иран и да я отвлече отново много лесно, ако поиска. А тя отговори: „Иншаллах.“

— С Ерики всичко ще бъда наред. Бас държа — уверено каза Старк. — Неговите древни богове ще го пазят.

— Да се надяваме. — Гавалан беше останал с парката си. Въпреки това му беше студено. През прозореца успя да види, че зареждането още продължава. — Какво ще кажеш за чаша чай, преди да тръгна?

— Разбира се. — Старк отиде в кухнята. Над мивката имаше огледало, а над газовата печка насреща — стар, овехтял гоблен, поставен в рамка, който един техен приятел беше дал на Мануела като сватбен подарък в църквата. „И да го зачукате хубаво“ — така им беше казал… Той се усмихна, спомняйки си как се смяха тогава, после забеляза в огледалото отражението на Гавалан, който седеше умислен пред картата.

„Сигурно съм полудял — помисли си той. — Съсредоточи се върху шестте дни и двата хеликоптера. Как, по дяволите, да очистим базата и при това да се запазим като цяло, защото Анди е прав, че по един или друг начин тук с нас е свършено. Трябва да съм луд да стана доброволец. Но какво, по дяволите? Не можеш да поискаш някой от хората ти да се отзове доброволно, ако ти самият не го направиш. Да, но…“

Входната врата се отвори и Фреди Еър докладва тихо:

— Новият шеф идва насам с един от Зелените ленти.

— Влез, Фреди, и затвори вратата — нареди Старк. Зачакаха мълчаливо. Чу се заповедническо чукане. Той отвори вратата, видя арогантната, подигравателна усмивка на Есвандиари и разпозна веднага младия иранец от хората на молла Хусаин — един от членовете на комитета при разпита му.

— Салаам — поздрави той любезно.

— Салаам, ага — отвърна младежът с плаха усмивка. Беше с мътни напукани очила, износени дрехи и М-16 в ръце.

Внезапно съзнанието на Старк се задръсти и той се чу да казва:

— Мистър Гавалан, мисля, че познавате новоизпечения шеф.

— Името ми е Есвандйари — господин Есвандиари! — натърти иранецът гневно. — Колко пъти трябва да ви се казва? Гавалан, ще подпомогнеш страшно много дейността ви, ако се отървеш от този човек, преди да сме го изхвърлили като нежелан.

При тази грубост Гавалан пламна.

— Е, чакайте малко, капитан Старк е най-добрият капи…

— Ти си перко, а също си и кучи син — избухна Старк, свивайки юмруци. Внезапно стана толкова опасен, че Еър и Гавалан се втрещиха, Есвандиари отстъпи крачка назад, а младежът с очилата зина. — Винаги си бил перко и щях да те нарека Есвандиари или с каквото искаш друго проклето име, ако не беше това, което направи с капитан Еър. Ти си кучи син без акъл и трябва да те махнат, защото вече не вършиш работа, и много скоро ще си изкараш боя!

— Ще те извикам пред комитета ут…

— Ти си жълтошкембест плюскач на камилски тор, така че върви си я изпърди от задника си! — Старк се обърна презрително към младежа с очилата, който все още го гледаше изумено, и без да изпуска такта, превключи на фарси, сега вече с любезен и почтителен глас. — Ваше благородие, казах на това куче — той разклати грубо палеца си към Есвандиари, — че е плюскач на камилски изпражнения, без смелост, който се нуждае от мъже с пушки, за да го защитават, докато нарежда на други мъже да бият и заплашват невъоръжени миролюбиви членове на моята група, противно на закона, и че няма да…

Задушавайки се от ярост, Есвандиари се опита да го прекъсне, но Старк го надвика:

— … и че няма да ми устои като мъж — с нож или сабя, пушка или юмрук — според обичая на бедуините, за да избегне семейна кръвна вражда, както е и според моя обичай.

— Кръвна вражда? Ти си полудял! В името на Бога, каква кръвна вражда? Кръвните вражди са противозаконни… — изкрещя Есвандиари и продължи тирадата си. Гавалан и Еър наблюдаваха безпомощно — не разбираха фарси и бяха напълно объркани от избухването на Старк. Но младият иранец пренебрегна възраженията на Есвандиари, вдигна ръка, все още завладян от Старк и неговите познания, без ни най-малка завист.

— Спрете, ваше превъзходителство — каза той. Очите му зад дебелите стари напукани лещи бяха огромни. Когато настъпи тишина, той се обърна към Старк. — Вие претендирате за древното право на кръвна вражда с този мъж?

Старк усети как сърцето му се пълни с кръв и се чу да казва твърдо:

— Да. — Знаеше, че това е опасна игра на комар, но трябваше да я приеме. — Да.

— Как може един неверник да претендира за такова право? — викна разярен Есвандиари. — Това не е саудитската пустиня, нашите закони забраняват кръв…

— Искам това право!

— Иншаллах — каза младежът и погледна Есвандиари. — Може би този човек не е неверник, не истински. Той може да претендира за каквото желае, ваше превъзходителство.

— Луд ли си? Разбира се, че е неверник и не знаеш ли, че кръвните вражди са противозаконни? Ти, глупако, това е против закона, това е про…

— Ти не си молла — ядоса се младежът. — Ти не си молла, че да казваш кое е закон и кое не е! Затвори си устата! Аз не съм невеж селянин, аз мога да чета и да пиша и съм член на комитета, за да пазя мира тук и сега ти заплашваш този мир. — Той погледна кръвнишки Есвандиари, който отстъпи още една крачка. — Ще попитам комитета и молла Хусаин — обърна се той към Старк. — Шансът да се съгласят е малък, но… както Бог пожелае. Съгласен съм, че законът си е закон и че човек не се нуждае от въоръжени хора, за да бие невъоръжени невинни хора против закона — или дори да наказва злото, колкото и да е лошо. Това е право само на Божията сила. Оставям ви на Божията милост. Той се обърна да си върви.

— Един момент, ага — спря го Старк. Пресегна се и взе една резервна парка, закачена на куката зад все още отворената врата. — Моля ви, приемете този малък дар. Заповядайте.

— Просто не мога да направя това — каза младежът с разширени, изпълнени с копнеж очи.

— Моля ви, ваше превъзходителство, то е толкова незначително, че едва ли си струва да се говори.

Есвандиари отвори уста, но спря, когато младежът погледна към него, а после отново прехвърли вниманието си към Старк.

— Просто не бих могъл да приема — това е толкова скъпо, че ми е невъзможно да го приема от ваше превъзходителство.

— Моля ви — повтори Старк търпеливо, продължавайки формалностите, докато най-накрая не му я подаде, за да я облече.

— Добре, щом настоявате… — измънка младежът, преструвайки се, че не иска, и даде на Еър оръжието си, докато се намъкваше в парката. Другите не разбираха какво става, с изключение на Есвандиари, който наблюдаваше и чакаше, кълнейки се да си отмъсти.

— Чудесна е — каза младежът, вдигайки ципа и чувствайки топлина за първи път от много месеци насам. Никога през целия си живот не беше имал такова палто. — Благодаря ви, ага.

Той забеляза изражението на Есвандиари и отвращението му към него се засили — та не вземаше ли той просто пишкеш, както му се полагаше?

— Ще се опитам да убедя комитета да предостави на ваше височество правото, за което молите — каза той, после доволен излезе във вечерния здрач.

Старк веднага се нахвърли върху Есвандиари.

— Казвай сега какво, по дяволите, искаше?

— Много от бреветите на пилотите и разрешителните за престой са с изтекъл срок и…

— Няма американски или британски бревети с изтекъл срок — само ирански, и те се подновяват автоматично, ако другите са окей! Разбира се, че са с изтекъл срок! Нали вашите офиси са затворени от месеци — извади си главата от задника!

Есвандиари стана червен като цвекло и в момента, в който започна да отговаря, Старк му обърна гръб и за първи път погледна право към Гавалан.

— Очевидно тук е невъзможно да се работи повече, мистър Гавалан. Вече видяхте сам — не ни оставят на мира, пребиха Фреди, отменят решенията ни и въобще не може да се работи с такива лайна. Мисля, че ще трябва да затворите базата за два месеца. Веднага! — добави той.

Изведнъж Гавалан разбра.

— Съгласен съм — отвърна той и поде инициативата.

Старк въздъхна с облекчение, мина край тях и седна. Правеше се на вбесен, а сърцето му препускаше в гърдите.

— Веднага затварям базата. Ще изпратим всички наши хеликоптери и целия персонал някъде другаде. Фреди, вземи няколко души с просрочени отпуски и ги качи на борда на 125 още сега, с багажа им, още сега и…

— Не можете да затворите базата — озъби се Есвандиари. — Нито пък можете…

— Тя вече е затворена, за Бога! — Гавалан се самонавиваше, яростта му нарастваше. — Това са мои хеликоптери и мой персонал, и ние няма да търпим повече целия този тормоз и побоища. Фреди, кой не е вземал отпуск?

Еър безучастно започна да изрежда имена. Есвандиари се стресна. Никак не му беше изгодно да се затваря базата. Нали министър Киа щеше да дойде на посещение в четвъртък и той трябваше да му предложи допълнителен пишкеш? Ако базата се затвореше, всичките му планове рухваха.

— Не можете да изведете нашите хеликоптери от тази зона без моето съгласие — изкрещя той. — Те са иранска собственост!

— Те са собственост на смесеното предприятие, когато е платено за тях — викна в отговор Гавалан, преструвайки се на ядосан. — Възнамерявам да се оплача пред по-висшите власти, че се противопоставяте на прякото нареждане на имама да се нормализира производството. Пречите! Вие…

— Забранявам ви да закривате базата! Ще накарам комитета да вкара Старк в затвора за метеж, ако вие…

— Глупости! Старк, заповядвам ти да затвориш базата! Ей, перко, ти, изглежда, забравяш, че имаме връзки. Ще се оплача направо на министър Киа. Той е наш съветник сега и ще се занимае с вас и с „Иран Ойл“.

Есвандиари пребледня.

— Министър Киа е в… в… в съвета?

— Да, да, в съвета. — За части от секундата Гавалан се слиса. Беше използвал името на Киа, защото беше единственото, което знаеше от сегашното правителство, и се учуди от въздействието, което то имаше върху Есвандиари. Но без да пропуска момента, той енергично използува създаденото преимущество.

— Моят близък приятел Али Киа ще се занимае с всичко това! И с теб. Ти си предател на Иран. Фреди, вземи петима души на борда на 125 веднага. А ти, Старк, изпрати всичките хеликоптери, които имаме, в Бандар-е Делам, щом изгрее слънцето — ама щом изгрее!

— Слушам, сър!

— Чакайте — омекна Есвандиари. Всичките му планове рухваха. — Няма нужда да затваряте базата, мистър Гавалан. Може да е имало недоразумение, дължащо се главно на Петрофи и онзи Затаки. Не съм виновен за този побой, не бях аз! — Той насила запазваше спокойствие, макар че му се искаше да крещи яростно и да ги види всичките в затвора — бичувани, молещи за милост, която никога няма да получат. — Няма причина да се закрива базата, мистър Гавалан. Полетите могат да продължат нормално.

— Затваря се — рече властно Гавалан и хвърли поглед към Старк за потвърждение. — Колкото и да съм против това.

— Да, сър. Прав сте. — Старк беше невероятно почтителен. — Разбира се, вие можете да закриете базата. Можете да прехвърлите хеликоптерите или да ги спрете. Бандар-е Делам се нуждае спешно от един 212 за… за договора с „Иран-Тода“. Може би ще можем да им изпратим един от нашите и да спрем останалите от полети.

— Мистър Гавалан — намеси се бързо Есвандиари, — с всеки изминал ден работата се нормализира. Революцията е успешна и завърши. Имамът е на власт. Комитетите… комитетите скоро ще изчезнат. Ще трябва да обслужваме договорите с „Гърни“, ще са ни необходими двойно повече 212. Колкото до подновяването на изтеклите бревети — иншаллах! Ще изчакаме тридесет дни. Няма нужда да преустановяваме полетите. Няма нужда да бързате, мистър Гавалан, в тази база сте вече дълго време, имате големи инвестиции тук и…

— Аз зная какви са инвестициите ни — отсече Гавалан истински ядосан. Ненавиждаше притворните скрити намерения. — Много добре, капитан Старк, ще приема съвета ви и, за Бога, дано да сте прав. Качете двама души довечера на 125, смяната им ще се върне следващата седмица. Утре изпратете един 212 в Бандар-е Делам — за колко време ще го дадем под наем?

— Шест дни, сър, връщат го следващата неделя.

— Ще се върне в зависимост от положението тук — каза Гавалан на Есвандиари.

— 212 е наш… той е част от оборудването на тази база, мистър Гавалан — поправи се бързо Есвандиари. — Ние го водим в нашите регистри. Той ще трябва да се върне. Колкото до персонала, правилото е, че първо трябва да пристигнат заместващите пилоти и механици, за да сменят тези, които отиват в отпуска, и…

— Тогава ще направим правилата по-гъвкави, мистър Есвандиари, или затварям базата още сега — отсече Гавалан рязко. Надяваше се, че номерът ще мине. — Старк, качи двама души на самолета довечера, а всички други, с изключение на минимално необходимия състав, изпращаш в четвъртък. Ще върнем машината в петък с пълната смяна, ако положението тук се е нормализирало.

Старк забеляза, че яростта на Есвандиари се възвръща, и побърза да се намеси:

— Не е позволено да се лети през Свещения ден, сър. Първо, смяната ще трябва да дойде в събота сутринта. — Той хвърли поглед към Есвандиари. — Не си ли съгласен?

За момент на Есвандиари му се струваше, че ще експлодира, потисканата му ярост почти надделяваше над волята му.

— Ако вие… ако се извините за противните имена и гадните си маниери.

Настъпи дълбока тишина. Вратата все още беше отворена, стаята — студена, но Старк чувствуваше потта по гърба си, докато претегляше отговора си. Бяха постигнали толкова много — ако „Вихрушка“ трябваше да започне, но Есвандиари не беше глупак и едно бързо съгласие щеше да го направи подозрителен, докато отказът можеше да подложи на опасност по-нататъшните им действия.

— Не се извинявам за нищо, но за в бъдеще ще ви наричам мистър Есвандиари — заяви той.

Без дума да каже, Есвандиари се завъртя на пети и демонстративно напусна. Старк затвори вратата, ризата под пуловера му беше залепнала от пот.

— По дяволите, за какво беше всичко това, Дюк? — попита сърдито Еър. — Луди ли сте?

— Един момент, Фреди — каза Гавалан. — Дюк, ще се съгласи ли тоя перко с това?

— Аз… не знам. — Старк седна. Коленете му трепереха. — Господи!

— Ако се съгласи… ако се съгласи… Дюк, ти беше чудесен! Това беше великолепна идея, великолепна!

— Ти хвана топката, Анди. Ти вкара гола.

— Ако е гол. — Гавалан изтри потта от челото си. Започна да обяснява на Еър и спря, защото телефонът иззвъня.

— Ало? Старк е на телефона… Разбира се, затвори… Анди, кулата е. Макайвър. Вазари пита дали искаш да отидеш там веднага, или ще му позвъниш. Макайвър каза да ти предам, че е получил съобщение от някакъв Ейвисярд.

В контролната зала Гавалан натисна предавателния ключ под изпитателния поглед на Вазари. Почти му прилошаваше от тревога.

— Да, капитан Макайвър?

— Добър вечер, мистър Гавалан, радвам се, че ви хванах. — Гласът на Макайвър се долавяше трудно през смущенията и звучеше уклончиво. — Как ме чувате?

— Горе-долу, капитан Макайвър, продължавайте.

— Току-що получих телекс от Лиз Чен. В него се казва: „Моля, предайте на мистър Гавалан следния телекс от 25 февруари, който пристигна току-що:“ „Вашата молба е удовлетворена. Подпис: Масон Ейвисярд.“ Изпратено е копие в Ал Шаргаз. Край на съобщението.

За момент Гавалан не повярва на ушите си.

— Удовлетворена?

— Да. Повтарям: „Вашата молба е удовлетворена.“ Телексът е подписан от Масон Ейвисярд. Какво да отговоря?

Гавалан не успя да скрие избилата по лицето му радостна руменина. Масон беше негов приятел в Авиационната регистрационна служба в Лондон, а молбата беше временно да се впишат обратно в Британските регистри всичките им базирани в Иран хеликоптери.

— Просто потвърдете, капитан Макайвър.

— Можем да продължим с плана.

— Да, съгласен съм. Излитам след няколко минути. Има ли нещо друго?

— Засега не — само обичайното. Ще осведомя капитан Старк довечера в редовното ни време. Радвам се за Масон, успешно кацане!

— Благодаря, Мак, и на теб. — Гавалан щракна ключа и връчи микрофона обратно на младия Вазари. Той беше забелязал лошата контузия, счупения нос и липсващите му няколко зъба. Но не каза нищо. Освен това, което трябваше да каже на това място:

— Благодаря ви, сержант.

Вазари направи знак през прозореца към групата на стоянката, която беше свършила зареждането и вече навиваше дългите маркучи.

— Зареден е напълно, съ… — Той едва възпря автоматичното „сър“. — Светлините, ъ… светлините на пистата не работят, така че е най-добре да тръгнете колкото може по-скоро.

— Благодаря ти. — Гавалан се чувствуваше съвсем замаян, докато вървеше към стълбите. Вътрешният телефон на базата се съживи с пукот.

— Командирът на базата е на телефона. Свържете ме с мистър Гавалан.

Вазари веднага натисна предавателния ключ.

— Да, сър. — Той нервно подаде микрофона на Гавалан, чието безпокойство нарасна. — Май е… извинете, сега е полковник Чангиз.

— Да, полковник? Андрю Гавалан.

— На чужденците е забранено да използуват радиовръзката за кодирани съобщения — кой е Масон Ейвисярд?

— Инженер-проектант — отвърна Гавалан. Това беше първата мисъл, която му мина през главата. „Внимавай, това копеле е умно.“ — Аз, разбира се, не…

— Каква беше молбата ви и кой е… — кратка пауза и приглушен глас — … Лиз Чен?

— Лиз Чен е моята секретарка, полковник. Молбата ми беше да… — „Да какво?“ — искаше му се да извика и после съвсем внезапно отговорът се появи в съзнанието му. — … да запазят конфигурацията на седалките шест реда по две места от всяка страна на пътеката на новия хеликоптер, ъ… Х-63. Производителите искат друга конфигурация, но нашите инженери са убедени, че тази ще подобри сигурността и ще спомага за бързото напускане на хеликоптера в случай на авария… Ще спести също и пари и мно…

— Да, добре — прекъсна го полковникът сухо. — Повтарям да не се използува радиовръзката, освен с предварително разрешение, докато извънредното положение не се отмени и естествено не за кодирани съобщения. Зареждането ви е завършено, разрешено ви е незабавно излитане. Утрешното кацане за вдигане на тялото на пострадалия при нещастния случай в Загрос не е разрешено. Еко Танго Лима Лима може да се приземи в понеделник между 11,00 и 12,00 ч., подлежащо на потвърждение от Главната квартира, което ще се изпрати на радара в Киш. Лека нощ.

— Но ние вече имаме формалното одобрение на Техеран, сър. Моят пилот го предаде на шефа на ръководството ви на полетите веднага щом пристигна.

Гласът на полковника стана още по-строг.

— Разрешителното ви за понеделник подлежи на потвърждение от Главната квартира на Иранските въздушни сили. От Главната квартира на Иранските въздушни сили. Това е иранска въздушна база и вие се подчинявате на правилата и дисциплината на Иранските въздушни сили. Разбрахте ли ме?

След кратка пауза Гавалан каза:

— Да, сър. Разбирам, но ние сме цивилни пило…

— Вие сте в Иран, в база на Иранските въздушни сили и следователно се подчинявате на правилата и дисциплината на Иранските въздушни сили.

Каналът замря. Вазари нервно подреди своето и без това педантично подредено бюро.

Неделя

25 февруари 1979 г.

49

Загрос — сонда „Белисима“: 11,05 преди обед.

В щипещия студ Том Локхарт наблюдаваше как Джеспер Алмквист, специалистът от „Шлумбергер“, управлява голямата тапа, закачена с метално въже над открития сондаж. Останките на сондата и контейнерите след бомбената атака на терористите бяха разпръснати наоколо, вече наполовина покрити от новия сняг.

— Спусни я — извика младият швед. Помощникът му от малката, отделена кабина веднага задейства повдигача. Непохватно борейки се с вятъра, Джеспер насочи тапата надолу към металната обшивка на кладенеца. Тапата се състоеше от експлозивен заряд над два метални полукапака, закрепени около изолиран с гума пръстен. Локхарт виждаше колко са уморени и двамата. Това беше четиринадесетият кладенец, който покриха през последните три дни, а оставаха още пет. До крайния срок на залез-слънце имаше само седем часа, а за всеки кладенец им бе необходимо поне два или три при добри условия, плюс времето за придвижване до площадките.

— Идиотски условия — промърмори Локхарт, изтощен също като тях. Прекалено много летателни часове, откакто Зелената лента от комитета беше постановила крайния срок, прекалено много проблеми: блъскане, за да се закрие цялото поле с единадесетте му площадки, бързане до Шираз да вземе Джеспер, превозване на екипажи до Шираз от зори до мрак, на резервни части до Ковис — и трябваше да решава какво да вземе и какво да остави, невъзможно беше да свърши всичко за толкова кратко време. А отгоре на всичко и ударът със смъртта на Джордан и раняването на Скот.

— Точно така. Дръж я там! — извика Джеспер и забърза обратно през снега към кабината. Локхарт го видя как проверява дълбочината и после натисна едно копче. Последва глуха експлозия. От дупката излезе облак дим. Помощникът му веднага нави останалото въже, натисна клиновете на тръбите да се затворят над изкопната дупка и работата беше свършена. „Експлозивният заряд затваря двата капака един към друг — беше му обяснил Джеспер. — Това натиска гумената изолация към металната обшивка и кладенецът е покрит — добра изолация за една-две години. Когато поискате да го отворим, ще дойдем отново с друг специален инструмент, с който ще пробием тапата, и кладенецът ще бъде като нов. Може би.“

Той изтри лицето си с ръкава.

— Да се измитаме оттук, Том!

Той се дотътри до кабината, изключи шалтера, натъпка всичките кабели на компютъра в куфарчето си, затвори и заключи вратата.

— А какво ще стане с всичките съоръжения?

— Те остават. Кабината е добре. Да се качваме. Замръзнал съм като куче. — Джеспер тръгна към 206, паркиран на хеликоптерната площадка.

— Веднага щом се върна в Шираз, ще отида в „Иран Ойл“ и ще ги накарам да вземат разрешение да се върнем и да приберем кабината заедно с другите. Единадесет кабини са огромно капиталовложение, за да ги оставим да си стоят тук, без да работят. В зависимост от времето те могат да издържат около година заключени. Конструирани са така, че да издържат на лошо време, но не и на вандализъм. — Той кимна към руините около тях. — Глупаво е!

— Да.

— Глупаво е! Том, трябваше да видиш директорите от „Иран Ойл“, като им казах, че са ти наредили да напуснеш и че мистър Сера закрива полето. — Светлокосият синеок Джеспер се ухили. — Те заквичаха като заклани прасета и се заклеха, че никакви нареждания на комитета не могат да спрат производството.

— Още не мога да разбера защо те не се върнаха с теб и не отмениха решението на тия копелета.

— Аз ги поканих, а те казаха — следващата седмица. Това е Иран, те никога няма да дойдат. — Той погледна към площадката. — Само този кладенец струва шестнадесет хиляди варела на ден.

Той се настани на лявата седалка до Локхарт, помощникът му, мълчалив бретонец, се качи на задната седалка и затвори вратата. Локхарт пусна отоплението на максимум.

— Следващата сонда е „Мария“, окей?

Джеспер се замисли за момент.

— По-добре да я оставим за накрая. „Роза“ е по-важна. — Той потисна още една прозявка. — Имаме да покрием два кладенеца там и един още работещ. Бедните копелета не са имали достатъчно време да измъкнат около два километра тръби, така че ще трябва да го закрием вътре с тях. Идиотска загуба. — Той закопча предпазния колан и се сгуши по-близо до вентилатора.

— Какво ще стане по-нататък?

— Както обикновено — засмя се младият мъж. — Като поискаш да го отвориш, пробиваме тапата и започваме да ловим тръбите една по една. Бавно, досадно и скъпо. — Още една голяма прозявка. Той затвори очи и почти веднага заспа.

Мимо Сера посрещна 206 на сонда „Роза“. Един 212 също беше кацнал на площадката, двигателят му работеше на малък газ. Пилотираше Жан-Люк. Няколко души товареха багаж и се качваха на борда.

— Buongiorno, Том.

— Здрасти, Мимо. Как е? — Локхарт махна за поздрав на Жан-Люк.

— Това са последните от моите хора, освен разпръснатите, които помагат на Джеспер. — Мимо Сера беше капнал от умора. — Нямаше време да измъкнем тръбите от Трета.

— Няма проблеми — ще я затворим както е.

— Si. — Изморена усмивка. — Помисли колко много пари можеш да изкараш, ако ги измъкнеш.

— Две хиляди триста и шестдесет метра! Може би ще ти дадем специална награда. — Засмя се Джеспер.

— Ще ви оставя да се оправяте. Кога да се върна? — попита Локхарт.

Джеспер погледна часовника си. Беше почти пладне.

— Ела в четири и половина. Окей?

— В четири и тридесет съм тук. Слънцето залязва в шест и тридесет и седем. — Локхарт отиде при 212.

Жан-Люк беше доста навлечен, за да се предпази от студа, но все пак успяваше да изглежда елегантен.

— Ще закарам тази група директно до Шираз — те са последните. Освен Мимо и твоя екипаж.

— Добре. Как е долу?

— Пълен хаос. — Жан-Люк гневно изруга. — Предчувствам катастрофа, още по-голяма катастрофа.

— Ти очакваш катастрофа през цялото време, освен когато спиш. Няма за какво да се притесняваш, Жан-Люк.

— Разбира се, че има. — Жан-Люк се загледа за момент в товаренето. Вече беше почти приключило — куфари, войнишки торби, две кучета, две котки и пълен товар от хора, чакащи нетърпеливо. После се обърна, снижи гласа си и каза сериозно: — Том, колкото по-бързо се махнем от Иран, толкова по-добре.

— Не. Загрос е просто изолиран случай. Но както и да е, аз все пак се надявам, че положението с Иран ще се уреди. — Ескадрилата изплува в центъра на съзнанието на Локхарт, също и Шаразад, и „Вихрушка“. „Оставям това на теб, Дюк — бе казал той малко преди да тръгне. — Можеш да уредиш случая по-добре от мен. Аз съм абсолютно против.“ — „Да. Това е твоя привилегия. Мак одобри пътуването ти до Техеран в понеделник.“ — „Благодаря. Видял ли се е вече с Шаразад?“ — „Не, Том, не още.“

„Къде, по дяволите, е тя?“ — помисли си той и нова тръпка премина по тялото му.

— Ще се видим в базата, Жан-Люк. Успешно пътуване.

— Напомни на Скот и Родригес да са готови, когато дойда. Трябва да се връщам бързо, ако ще летя до Ал Шаргаз тази вечер.

Вратата на кабината се затръшна, Жан-Люк се огледа наоколо и вдигна палец. Том потвърди, после отново се обърна.

— Излитам. Гледай Скот да се вмъкне на борда тихо, а? Не искам да ме застрелят в небето. Все още твърдя, че Скот беше целта им, никой друг.

Локхарт кимна мрачно и тръгна за 206. Той беше на път от Ковис, когато призори предишния ден се беше случило нещастието. По това време Жан-Люк ставал от сън и по една случайност погледнал през прозореца.

— Двамата бяха един до друг, носеха резервни части и товареха — му беше разказал той веднага щом кацна. — Само чух изстрелите и видях как Джордан се олюля и извика, улучен в главата, а Скот погледна към дърветата зад хангара. После Скот се наведе и се опита да помогне на Джордан — виждал съм достатъчно ранени и знаех, че бедният Ефър беше мъртъв, още преди да докосне снега. Последваха и други изстрели, три или четири, но не бяха от автоматично оръжие, по-скоро наподобяваха М-16 на автоматичен огън. Този път улучиха Скот в рамото, куршумът го завъртя, той падна в снега до Джордан и почти го скри от мен, а Джордан остана между него и дърветата. После стрелбата започна отново — целеха се в Скот, уверен съм.

— Как може да си сигурен, Жан-Люк?

— Сигурен съм. Ефър беше пряко в обсега на обстрела, съвсем точно, и пое всички куршуми — атакуващите не обстрелваха цялата база, просто се целеха в Скот. Грабнах моя пистолет и изскочих навън, не видях никого, но въпреки всичко стрелях към дърветата. Като стигнах до Скот, той се тресеше, а Джордан беше надупчен целият — улучен беше поне на осем места. Закарахме Скот на лекар — той е добре, Том, има рана в рамото, видях я с очите си, но е чиста, куршумът е излязъл.

Локхарт веднага отиде да види Скот във фургона, който служеше за лазарет. Кевин Суини, докторът, каза:

— Той е добре, капитане.

— Да — повтори като ехо Скот. Лицето му беше бяло, май все още беше в шок. — Наистина съм добре, Том.

— Нека да поговоря за момент със Скот, Кевин — помоли Локхарт. Когато останаха сами, той попита тихо:

— Какво се случи, докато ме нямаше, Скот? Видя ли Ничак хан? А някой от селото?

— Не, никой.

— И на никого не си казвал за това, какво се случи на площада?

— Не, не, изобщо не съм. Защо ме питаш всичко това, Том?

— Жан-Люк мисли, че са се целили в теб, а не в Джордан или в базата, само в теб.

— О, Господи! Старият Ефър го е отнесъл заради мен?

Локхарт си спомни колко смутен беше Скот. Настроението в базата беше мрачно, всички още работеха като луди, опаковаха резервните части в сандъци, товареха двата 212, един 206 и „Алуета“ за днес, последния ден в Загрос. Единствената светла точка вчера беше вечерята — печен бут от прясно заклан див козел, който Жан-Люк беше приготвил с голямо количество вкусен ирански ориз и хорищ.

— Скарата е страхотна, Жан-Люк — беше го похвалил той.

— Без френския чесън и моето майсторство щеше да има вкус на стара английска овца!

— От селото ли го купи готвачът?

— Не, беше подарък. От младия Дариус — онзи, който говори английски. Той ни донесе цялото животно, заклано в петък, като подарък от жената на Ничак.

Изведнъж месото в устата му се вгорчи.

— От жена му?

— Oui. Младият Дариус каза, че го убила тази сутрин. Mon Dieu, не знаех, че е ловджийка, ти знаеше ли? Какво ти е, Том?

— Подарък за кого?

Жан-Люк се захили.

— За мен и за базата… всъщност Дариус каза: „Това е от каландарката за базата и в благодарност на Франция за помощта й за имама, нека Бог да го пази.“ Защо?

— Нищо — беше казал той, но по-късно го беше дръпнал настрана.

— Беше ли там, когато Дариус донесе козела?

— Да, да. Точно бях в офиса и просто му благодарих и… — Лицето на Скот побеля. — Сега, като се замисля, Дариус на излизане каза: „Щастие е, че каландарката е добър ловец, нали?“ — Мисля, мисля, че казах: „Да, идеално стреля.“ Голяма издънка, нали?

— Да — ако го прибавим към моята. Да ти кажа, сигурно е било организиран капан. И аз също паднах в него — сега Ничак сто на сто знае, че вече двама души могат да свидетелстват срещу селото.

Миналата нощ и целия днешен ден Локхарт мислеше какво да направи, как да измъкне себе си и Скот, но все още не беше намерил решението.

Разсеяно се качи на 206, изчака, докато Жан-Люк отлети и после излетя. Сега летеше над Пролома на грохналите камили. Пътят, който водеше към селото, все още беше затрупан под тонове сняг, довлечен от лавината. „Никога няма да го разкопаят“ — помисли той. Върху хълмистото плато пасяха стада кози и овце, пазени от овчари. Под него беше село Яздек. Той го заобиколи. Сградата на училището приличаше на рана в земята, черна сред белотата. На площада имаше селяни. Някои погледнаха нагоре за момент, после се върнаха към работата си. „Няма да ми е жал да напусна — помисли си той. — Не и след като Джордан беше убит тук. Загрос Три никога няма да бъде същата.“

Базата беше в хаос, пълна с хора — последните от превозените от други сонди, които трябваше да заминат за Шираз, а после извън Иран. Ругаещите, изтощени механици събираха резервните части, струпваха сандъците и багажа, който да бъде превозен до Ковис. Преди да успее да излезе от пилотската кабина, цистерната за зареждане вече беше пристигнала с Фреди Еър, наперено седнал на капака. Вчера, по предложение на Старк, Локхарт беше докарал Еър и още един пилот, Клаус Швартенегер, който да замести Скот.

— Сега аз ще го поема, Том — каза Еър. — Ти иди и хапни.

— Благодаря ти, Фреди. Как върви?

— Кофти. Клаус откара още един товар резервни части в Ковис и ще успее да се върне навреме за последния. На залез-слънце ще взема „Алуета“, той е пълен догоре и даже малко повече. Какво искаш да вземеш?

— 212. Ще кача Джордан. Клаус може да вземе 206. За Шираз ли тръгваш?

— Да. Имаме още време да стигнем дотам. Мислех си да взема петима пасажери вместо четирима за двата полета, а?

— Стига да са достатъчно дребни — и без багаж, и стига аз да не те видя. Окей?

Еър се засмя, от студа синините му изглеждаха почти морави.

— Те са толкова нетърпеливи, не мисля, че ги е много грижа за багажа им — едно от момчетата от сонда „Мария“ каза, че чул изстрели наблизо.

— Сигурно някой от селяните е ходил на лов. — Призракът на жената ловец с нейната мощна пушка, да не говорим за всички кашкаи — до един отлични стрелци, го изпълни с ужас. „Толкова сме безпомощни“ — помисли си той, но не даде израз на безпокойството си. — Успешно пътуване, Фреди. — Той отиде в кухнята и си взе малко горещ хорищ.

— Ага — рече готвачът нервно, останалите четирима помощници се бяха струпали около него. — Не сме получавали вече два месеца заплати — какво ще стане със заплатите ни и с нас?

— Вече ти казах, Али. Ще те върнем в Шираз, откъдето си. Днес следобед. Ще се разплатим там и възможно най-скоро ще ти изпратя дължимата ти компенсация за месеца. Ще поддържаш връзка с „Иран Ойл“, както обикновено. Когато се върнем, ще получиш отново работата си.

— Благодаря ви, ага. — Готвачът беше работил за тях около година. Беше слаб, бледен човек, имаше язва на стомаха. — Не искам да остана сред тези варвари — продължи той нервно. — Кога следобед?

— Преди залез-слънце. В четири часа започваш да чистиш и ще подредиш всичко добре.

— Но, ага, защо? Веднага щом напуснем, въшливите яздеки ще дойдат и ще разграбят всичко.

— Зная — каза Локхарт уморено, — но ти ще оставиш всичко чисто и подредено и аз ще заключа вратата, и може би те няма да го направят.

— Както Бог пожелае, ага. Но те ще го направят.

Локхарт се нахрани и отиде в офиса. Скот Гавалан беше там — с източено лице, с болезнено отпуснати ръце. Вратата се отвори. Влезе Род Родригес. Около очите му имаше тъмни кръгове, лицето му беше сиво.

— Здравей, Том, не си забравил, а? — запита той нетърпеливо. — Няма ме в декларацията.

— Няма проблеми, Скот. Род отива с HJX[24]. Заедно с него и Жан-Люк отивате в Ал Шаргаз.

— Страхотно, но аз… окей, Том. Мисля, че е по-добре да отида в Ковис. Доктор Нът ще…

— За Бога, ти отиваш в Ал Шаргаз и точка по въпроса!

Скот почервеня от гняв.

— Да, добре, Том. — И излезе.

Родригес наруши мълчанието.

— Том, с HJX ли искаш да го откараме?

— Откъде да знам, по дя… — Локхарт спря. — Извинявай, вече не съм на себе си. Извинявай.

— Няма нищо, Том, всички сме така. Може би е по-добре да го изпратим празен, а?

Локхарт с усилие прогони умората си.

— Не, качи резервния двигател — и всички други резервни части за 212, за да попълним товара.

— Да, така ще е най-добре. Може би ти… — Вратата се отвори и Скот нахълта вътре.

— Ничак хан! Погледнете през прозореца!

По пътя се задаваха поне двадесет души. Всички бяха въоръжени. Други вече се разпръскваха из базата. Ничак хан идваше към ремаркето на офиса. Локхарт отиде до задния прозорец и го отвори.

— Скот, иди в моето бунгало, не стой до прозорците, внимавай да не те видят и не мърдай, докато не дойда да те взема. Бързо!

Скот непохватно прескочи през прозореца и затича. Локхарт затвори прозореца.

Вратата се отвори. Локхарт стана.

— Салаам, каландар.

— Салаам. Видяхме непознати в гората наблизо. Терористите сигурно ще се върнат и затова дойдох да ви пазя. — Очите на Ничак хан бяха сурови. — Както Бог пожелае, но ще съжалявам много, ако умрат и други, преди да напуснете. Ще бъдем тук до залез-слънце. — Ничак хан се обърна и излезе.

— Какво каза? — попита Родригес, който не разбираше фарси.

Локхарт му обясни и видя, че Род потрепери.

— Няма проблеми, Род — добави той, прикривайки собствения си страх. Нямаше начин да излетят или да кацнат, без да минат над гората — ниско, бавно и в обсега им. Терористи? Глупости! „Ничак знае за Скот, знае за мен и се обзалагам, че е разположил стрелци навсякъде и ако остане до залез-слънце, няма начин да се измъкнем, ще разбере на кой хеликоптер сме. Иншаллах, Иншаллах, но какво, по дяволите, да направя?“

— Ничак хан познава околностите — рече той спокойно. Не искаше да паникьосва Род — страхът и без това витаеше над базата, така че нямаше защо да прибавя още към него. — Той ще ни защитава, Род — ако има врагове. Опакован ли е резервният двигател?

— А? Да, Том, опакован е.

— Погрижи се за товаренето. Ще се видим по-късно. Няма нищо.

Локхарт дълго се взираше в стената. Когато дойде време да се връща в сонда „Роза“, той отиде да намери Ничак хан.

— Може би ще искате да видите, че сонда „Роза“ е закрита както трябва, каландар, нали тя е на ваша територия — покани го и макар че възрастният човек не искаше, за огромно негово облекчение той успя да го убеди с ласкателства да го придружи. С каландара на борда той знаеше, че е в безопасност, поне засега.

„Дотук добре — помисли си той. — Трябва да напусна последен. Докато не се измъкнем и аз, и Скот, трябва да действам много умно. Иначе ще изгубим прекалено много: Скот, момчетата, Шаразад — всичко.“

На сонда „Роза“: 5,00 следобед.

Джеспер караше бързо между боровете по пътя към последния кладенец, който трябваше да се покрие. До него седеше Мимо Сера, заварчикът и неговият помощник бяха отзад. Той си тананикаше, най-вече за да не заспи. Платото беше голямо, разстоянието между двата кладенеца — почти километър, природата — девствена и красива.

— Закъсняваме — отбеляза Мимо уморено, гледайки залязващото слънце.

— Ще успеем — отвърна Джеспер. В страничния му джоб беше последният шоколад. Разделиха си го. — Тук много прилича на Швеция — каза той, вземайки завоя. Скоростта го ободряваше.

— Никога не съм бил в Швеция — каза Мимо. — Стигнахме!

Кладенецът беше в открита местност, вече в действие, добивайки около дванадесет хиляди варела на ден — петролното поле беше изключително богато. Над кладенеца имаше огромна колона от тръби и клапи, която го свързваше с основния петролопровод. На шега й казваха Коледното дърво.

— Той е първият, който изкопахме тук — рече Мимо разсеяно. — Преди ти да дойдеш.

Джеспер изключи двигателя. Тишината беше свръхестествена — тук не бяха необходими помпи, за да се извлече нефтът на повърхността, огромното налягане на газа, потиснато от нефтения купол на стотици метри под земята, го правеше вместо тях и щеше да го прави години наред.

— Нямаме време да го запушим както трябва, господин Сера — освен ако не искате да пропуснем посрещането ни.

Италианецът поклати глава и придърпа вълнената си шапка над ушите.

— Колко време ще издържат клапите?

Джеспер повдигна рамене.

— Би трябвало да издържат години — но само ако се наблюдават и проверяват от време на време, не знам. Безкрайно — освен ако газът не се надигне или някой от клапаните или пломбите не са повредени.

— Stronzo!

— Stronzo! — съгласи се Джеспер, направи знак на помощника си и заварчика и тръгна напред.

— Само ще го затворим, няма да го покриваме.

Снегът скърцаше под краката им. Вятърът си играеше с върховете на дърветата. Чуха шума от двигателя на завръщащ се от базата хеликоптер.

— Да свършваме.

Не виждаха хеликоптерната площадка и главната сграда на „Роза“, бяха на шест-седемстотин метра от нея. Мимо раздразнено запали цигара, облегна се на капака на колата и загледа тримата мъже, които работеха прилежно, борейки се с клапите — някои залепнали от студа. Напънаха големия гаечен ключ, за да ги разлепят, после дойде рикошетът на куршум в Коледното дърво и ехото от последвалото „траак“… отекна в гората. Всички замръзнаха и зачакаха. Нищо.

— Видяхте ли откъде дойде? — пошепна Джеспер.

Никой не му отговори. Пак зачакаха. Нищо.

— Да свършваме — подкани ги той и отново напъна с цялата си тежест върху ключа.

Другите пристъпиха да му помогнат. Изведнъж дойде нов изстрел и куршумът премина през предното стъкло на камиона, проби вратата на кабината, счупи екрана на компютъра и няколко електроуреда и излетя през другата врата. После пак настана тишина.

Наоколо нищо не помръдваше. Чуваше се само воят на вятъра и шума от двигателите на хеликоптера, който кацаше.

Мимо Сера извика на фарси:

— Ние просто затваряме кладенеца, ваши превъзходителства, за по-голяма сигурност. Закриваме го и напускаме.

Отново зачакаха. Никакъв отговор. И отново:

— Просто обезопасяваме кладенеца! За Иран — не за нас! За Иран и имама — това е ваш нефт, не е наш!

Отново очакване и никакъв звук, само този на гората. Клоните пращяха. Някъде далеч се обади птица.

— Mamma mia — въздъхна Мимо. Гласът му бе прегракнал от викането. После посегна към ключа, но куршумът профуча покрай лицето му — толкова близо, че той се отдръпна. Ключът се изплъзна от ръкавицата му.

— Всички в камиона! Да изчезваме! — Той отстъпи заднишком и се качи на предната седалка. Другите го последваха. Освен Джеспер. Той вдигна ключа, погледна разрушенията, които нарочно изстреляният куршум беше причинил на неговата кабина и на оборудването му, съзнанието му се замъгли, гневът му избухна, той запрати безсилно ключа към гората и се изправи за момент в цял ръст, знаейки, че е лесна мишена — но изведнъж всичко му беше станало безразлично.

— Лайнари проклети!

— Качвай се в колата — изкрещя Мимо.

— Лайнари проклети! — повтори Джеспер.

Ругатнята го успокои и той се метна на шофьорската седалка. Камионът потегли и когато се изгуби по пътя, по който беше дошъл, стрелба от двете страни на гората обсипа с куршуми Коледното дърво, огъвайки и пробивайки метала, пищейки в снега или небето. После настъпи тишина. След това някой се изсмя и извика:

— Аллааах-ул акбар…

Викът отекна. И после заглъхна.

Загрос Три: 6,38 вечерта.

Слънцето докосна хоризонта. Последните резервни части и багажът вече бяха натоварени. Всичките четири хеликоптера бяха готови — два 212, един 206 и „Алуетът“. Пилотите бяха готови. Жан-Люк се разхождаше нагоре-надолу — излитането бе отложено от Ничак хан, който своеволно се беше разпоредил всички машини да напуснат едновременно, с което направи невъзможно Жан-Люк да стигне до Ал Шаргаз тази вечер. Можеше да стигне до Шираз и да пренощува там, тъй като нощните полети в иранското въздушно пространство бяха забранени.

— Обясни му пак, Том — каза Жан-Люк сърдито.

— Той вече ти каза „не“, на мен също, така че отговорът е „не“, а и без това вече е дяволски късно! Всички ли сте готови, Фреди?

— Да! — извика Еър раздразнено. — Чакаме цял час, че и отгоре!

Локхарт се запъти мрачно към Ничак хан, който беше чул сърдития разговор и наблюдаваше със скрито задоволство объркването на чужденците. До Ничак хан стоеше човек от Зелените ленти — Локхарт предполагаше, че е от комитета — и няколко селяни. Останалите се бяха оттеглили следобед. „В гората“ — помисли си той, устата му пресъхна.

— Каландар, ние сме почти готови.

— Както Бог пожелае.

— Фреди, последния товар, веднага! — извика Локхарт. После свали шапката си и всички направиха същото, докато Еър, Родригес и двамата механици изнасяха импровизирания ковчег през снега от хангара и внимателно го натовариха на 212 на Жан-Люк. Когато всичко свърши, Локхарт отстъпи встрани.

— Хората за Шираз на борда.

Той се сбогува с Мимо, Джеспер, заварчика и помощника на Джеспер, докато те се качваха на хеликоптера и се настаниха сред багажа, резервните части и ковчега. Мимо Сера и италианският му заварчик се прекръстиха нервно, после затегнаха предпазните си колани.

Жан-Люк се качи на пилотската седалка, Родригес седна зад него. Локхарт се обърна към останалите.

— Всички на борда!

Внимателно наблюдавани от Ничак хан и Зелените ленти, останалите също се качиха на хеликоптерите. Еър пилотираше „Алуета“, Клаус Швартенегер — 206, всички места бяха заети, резервоарите бяха пълни, багажниците също бяха пълни до горе с карго, външните плъзгащи се транспортери бяха наблъскани с резервни лопатки за машините. 212 на Локхарт беше натъпкан над допустимия максимум.

„Докато стигнем до Ковис, ще сме изразходвали много гориво — но както и да е, целият път е по надолнище“ — беше казал Том на всички пилоти на инструктажа.

Сега стоеше сам на снега на Загрос Три, всички бяха в машините със затегнати колани, вратите бяха затворени.

— Запусни! — нареди той. Напрежението му нарастваше. Беше казал на Ничак хан, че сега той е ръководител на полетите.

Ничак хан и Зелените ленти се приближиха до него.

— Младият пилот, онзи, който беше ранен, къде е той?

— Кой? А, Скот? Ако не е тук, сигурно е в Шираз, каландар — каза той и видя как ярост нахлува в лицето на възрастния мъж, а човекът от Зелените ленти зяпна. — Защо?

— Не е възможно! — каза младежът от Зелените ленти.

— Не го видях да се качва, така че трябва да е с някой от предишните полети…

Локхарт трябваше да надвиква нарастващия шум на двигателите, всичките вече на максимална мощност.

— … на предишен полет, когато бяхме на сонда „Роза“ и „Мария“, каландар. Защо?

— Не е възможно, каландар — повтори младежът от Зелените ленти изплашено. — Наблюдавах внимателно!

Локхарт пропълзя под въртящите се лопати, отиде до прозореца на пилотската кабина на 212 на Жан-Люк и извади дебел бял плик.

— Вземи, Жан-Люк! Bonne chance — извика той и му го подаде. — Излитай!

За секунди видя проблясък от усмивка и побягна встрани от машината. Жан-Люк включи на максимална мощност, за да излети бързо и хеликоптерът се издигна и отлетя. Вълната от сняг, повдигната от витлата, заля дрехите му и тези на селяните, шумът от двигателите заглуши виковете на каландара.

В същия момент — пак както се бяха уговорили — Еър и Швартенегер запуснаха двигателите си, раздалечавайки се един от друг за безопасност, преди да започнат бавно изкачване към дърветата. Локхарт стискаше палци. После разяреният младеж от Зелените ленти го хвана за ръкава и го завъртя към себе си.

— Вие излъгахте — кресна той. — Излъгахте каландара! Младият пилот не е напуснал! Щях да го видя, наблюдавах внимателно! Кажете на каландара, че сте го излъгали!

Локхарт рязко се отскубна от младежа. Знаеше, че всяка спечелена секунда означава безопасност за приятелите му.

— Защо да лъжа? Ако младият пилот не е в Шираз, значи е още тук! Претърсете лагера, претърсете хеликоптера — хайде, нека първо да претърсим моя хеликоптер! — Той тръгна към 212 и застана при отворената врата. С крайчеца на очите си виждаше 212 на Жан-Люк, вече над върховете на дърветата и машината на Еър — така претоварена, че едва смогваше да лети, а 206 — все още ниско. — Кълна се във всички имена на Бога, нека да го претърсим — викна той. Искаше да отвлече вниманието им от бягащите хеликоптери към себе си и тайно се надяваше, че ще претърсват не неговия хеликоптер, а лагера. — Как може да се крие човек тук? Невъзможно е. А какво ще кажете за офиса и ремаркетата? Може би той се крие в…

Младежът от Зелените ленти свали автомата от рамото си и го насочи към него.

— Кажи на каландара, че си го излъгал, или ще умреш!

Почти без никакво усилие Ничак хан издърпа автомата от ръцете на младежа и го хвърли в снега.

— Аз съм законът в Загрос — не ти! Връщай се в селото!

Уплашен, младежът моментално се подчини. Селяните чакаха и наблюдаваха. Лицето на Ничак хан беше сериозно, малките му очички обхождаха хеликоптер след хеликоптер. Те бяха вече отлетели, но все още в обсега на онези, които той беше поставил на пост около базата — за да стрелят само по негов сигнал, само по негов. Един от по-малките хеликоптери завиваше, изкачвайки се колкото е възможно по-бързо, обикаляйки в голям кръг. „За да ни наблюдава — помисли си Ничак хан, — да види какво ще се случи. Както Бог пожелае.“

„Опасно е да се стреля по машините в небето — беше казала жена му. — Това ще ни навлече гнева долу. Терористите ще го направят — не ние. Младият пилот ни видя, а и говорещият фарси главен пилот знае. Те няма да избягат. Терористите нямат милост, не ги е грижа за законите и реда и кой може да докаже, че не съществуват? Не са ли тези планини свърталище на разбойници от стари времена? Не сме ли преследвали ние тези терористи, доколкото ни позволяват силите? Какво можем да направим, за да предотвратим трагедията?“

И сега пред него беше последният неверник, неговият главен враг, онзи, който го измами и го излъга, и измъкна другия дявол. „Поне този няма да избяга“ — помисли си той. Последните лъчи на слънцето изчезваха зад хоризонта. Докато го наблюдаваше, то се скри.

— Мир на душата ти, пилоте.

— И в твоята, каландар, Бог да те пази — рече Локхарт. — Дадох един плик на френския пилот. Видя ли ме?

— Да, да видях те.

— Това беше писмо, адресирано до Революционния комитет в Шираз, с копие до Иранския каландар в Дубай през Голямото море, подписано от младия пилот в мое присъствие. Вътре пише какво точно се е случило на площада в селото, кой какво е направил, на кого, кой е бил застрелян, броя на хората, скочили в камиона на Зелените ленти, преди да отиде в Дефилето на грохналите камили, за това как е бил убит Назири, за вашите…

— Лъжи, всичко е лъжа! В името на Пророка, каква е тази дума убийство? Убийство? Да не сме бандити? Човекът умря — така пожела Бог — каза намусено Ничак хан, съзнавайки, че селяните са зяпнали Локхарт. — Той беше известен поддръжник на сатанинския шах и със сигурност скоро ще се срещнете в ада…

— Може би да, може би не. Може би верният ми слуга, който беше убит тук от страхливия кучи син от засада, вече е казал на Единния Бог и той знае кой казва истината!

— Той не беше мюсюлманин, той не служеше на Исляма и…

— Но той беше християнин, а християните служат на Единния Бог, моят човек от племето беше убит от страхливци от засада — със сигурност лайнари и престъпници, и прокълнати! Истина е, че той беше убит като другия християнин на сондата. В името на Бога и Неговия пророк, тяхната смърт ще бъде възмездена!

Ничак хан повдигна рамене.

— Терористите — изрева той изплашено. — Терористите са го извършили, разбира се, че са били те! Колкото до писмото, всичко е лъжа, лъжа, пилотът беше лъжец, всички знаем какво се случи в селото. Всичко, което казва, е лъжа.

— Още една причина писмото да не се достави на място. — Локхарт внимателно подбираше думите си. — Затова, моля, пазете ме от терористите, докато летя. Само аз мога да спра получаването на писмото. — Сърцето му биеше силно, докато гледаше как старият каландар вади цигара, претегляйки шансовете за и против, и я пали със запалката на Джордан. Чудеше се как може да отмъсти за смъртта на Джордан, тази все още нерешена част от плана, който дотук беше сработил идеално: отвлякоха вниманието на прекалено бдителния Ничак хан, Скот Гавалан се вмъкна в импровизирания ковчег, за да го качат на борда на 212 на Жан-Люк, а увитото тяло на Джордан успяха да сложат в дълъг сандък, в който някога бяха опашните витла, и го натовариха на неговия 212; после беше номерът с писмото и трите хеликоптера излетяха заедно, всичко беше идеално, точно както беше планирано. А сега бе време да приключва. Еър кръжеше над главите им, далеч извън обсега на пушките им.

— Салаам, каландар, нека справедливостта на Бога да бъде с вас — каза той и се насочи към кабината си.

— Нямам контрол върху терористите! — И понеже Локхарт не спря, Ничак хан извика по-силно: — Защо ви трябва да спирате писмото?

Локхарт се метна в кабината. Искаше да избяга, мразеше това място, мразеше каландара.

— Понеже мразя лъжата.

— В името на Бога, няма ли да спрете писмото?

— В името на Бога, ще се погрижа това писмо да бъде изгорено. Справедливостта на Бога да е с вас, каландар, и с яздеките. — Той натисна стартера. Първият двигател се включи, витлата се завъртяха. Пак натисна. Сега се включи вторият двигател. Не откъсваше очи от Ничак хан. „Изгний в ада, старче — помисли си той. — Кръвта на Джордан тежи върху твоята съвест, и тази на Джани, сигурен съм в това, макар че никога не ще го докажа. А може би и моята.“

Изчака. Сега всички стрелки бяха на зелено. „Издигай се!“

Ничак хан гледаше как хеликоптерът се издига във въздуха, поколеба се, после бавно му обърна гръб. „Толкова е лесно да вдигна ръка — мислеше си той, — и толкова скоро неверникът и гърмящото му чудовище ще се превърнат в погребален огън, сипещ се от небето, а колкото до писмото — лъжи, само лъжи… Двама убити? Всички знаят, че сами са виновни за смъртта си. Да не би да сме ги канили? Не, те дойдоха да експлоатират земята ни. Ако не бяха дошли тук, щяха да са още живи в очакване да идат в ада, където им е мястото.“

Очите му не се откъсваха от машината. Имаше още много време. Той пушеше бавно, наслаждавайки се на цигарата, наслаждавайки се на съзнанието, че може да унищожи такава голяма машина само с едно повдигане на ръката. Но не го направи. Спомни си за съвета на каландарката, запали нова цигара от угарката и я изпуши. Чакаше. Скоро омразният шум на двигателите се отдалечи, заглъхна и той видя как малката машина в небето престава да кръжи и се насочва на югозапад.

Когато всички шумове от неверниците затихнаха, Ничак хан реши, че в неговия Загрос отново се е възцарил мир, и каза:

— Изгорете базата.

Скоро пламъците се издигнаха високо. Без съжаление той хвърли запалката в огъня и доволен тръгна към дома си.

50

Околностите на въздушната база в Бандар-е Делам: 9,16 преди обед.

Фургонът от Субару с отличителните знаци на „Иран-Тода“ на вратите летеше в проливния дъжд по пътя. Чистачките на стъклата подскачаха като луди. Пътят беше осеян с огромни дупки, наводнен на места, шофьорът беше иранец. Скрагър седеше неспокойно зад него, със затегнат предпазен колан, а в дъното радиомеханикът японец се държеше, доколкото можеше. През плискащия проливен дъжд Скрагър виждаше някакъв стар автобус, който се тръскаше пред тях, и покрай него — насрещните коли.

— Минору, кажи му да намали — обади се той. Младият японец се наведе напред и рязко заговори на шофьора на фарси. Онзи кимна безразлично, без да му обръща внимание, натисна с длани клаксона и продължи да го натиска, докато се отклоняваше, изпреварвайки автобуса, даде газ, когато трябваше да намали, удари спирачка, пак ускори и едва успя да мине през стесняващото се разстояние между автобуса и идващата отсреща кола. Клаксоните и на трите превозни средства виеха.

Скрагър отново тихо изруга. Сияейки, шофьорът, млад мъж с брада, отклони вниманието си от пътя и каза нещо на фарси, минавайки през огромна дупка. Водата оплиска стъклото. Минору преведе:

— Казва, че с помощта на Бога след няколко минути ще бъдем на летището, капитан Скрагър.

— С помощта на Бога дано стигнем цели, а не на петдесет парчета.

Скрагър би предпочел да кара сам, но не му беше разрешено, както и на никого от персонала на „Иран-Тода“.

„Считаме, че е правилно, капитан Скрагър, при състоянието на пътищата и правилата, и иранците — беше му обяснил Уотанабе, дежурният инженер. — Но Мохамед е един от нашите най-добри шофьори и е много надежден. До довечера.“

Скрагър с облекчение видя, че наближават летището. Зелените ленти охраняваха входа. Шофьорът не им обърна внимание, просто прелетя покрай тях и заля с потоци вода цокъла на двуетажната сграда на офиса.

— Аллах-ул акбар — рече той гордо.

Скрагър въздъхна облекчено.

— Да, Аллах-ул акбар — повтори той, разкопча предпазния колан, приготви си чадъра и се огледа наоколо.

За първи път беше тук. Голяма площадка, малка кула, някои от прозорците счупени, други заковани с дъски, двуетажната сграда на офиса още по-запусната, с безброй счупени прозорци, ремаркета на компанията С-Г, хубави хангари, сега затворени заради бурята, дупки от куршуми в стените на ремаркетата. Скраг подсвирна, спомни си, че му разказаха за битката тук между Зелените ленти и муджахидините. „Трябва да е било доста по-лошо, отколкото ми го представи Дюк“ — помисли си той.

Два двумоторни пътнически самолета на Кралските ирански авиолинии бяха паркирани как да е — надписът „Кралски“ беше грубо замазан с черна боя. Гумите им бяха спаднали, прозорците на пилотските кабини бяха изпочупени…

— Безобразие — измърмори той, като видя как дъждът се излива в пилотската кабина. — Минору, сине, кажи на Мохамед да не мърда оттук, докато не се подготвим да тръгваме, окей?

Минору изпълни нареждането, след което последва Скрагър навън в дъжда. Скрагър застана до колата, без да знае къде да отиде. После вратите на ремаркето се отвориха.

— Mein Gott[25], Скраг! Знаех си, че си ти! Какво, по дяволите, правиш тук? — Беше Руди Луц. Сияеше. След това той видя и Старк да се приближава до Руди и сърцето му подскочи от радост.

— Здравейте, момчета! — Здрависа се топло и с двамата и за момент и тримата заговориха едновременно.

— Е, добре, Дюк, това беше приятна изненада!

— Какво, по дяволите, правиш тук, Скраг?

— Карай по ред, сине. Това е Минору Фуяма, радиомеханик от „Иран-Тода“. Моето УКВ работеше по пътя насам — аз изпълнявам прекрасния чартър от Ленгех. Минору извади кутията, в колата е, можеш ли да я замениш?

— Няма проблеми. Елате с мен, мистър Фуяма — Руди отиде до съседната врата и извика Фоулър Джойнс, за да се разпореди.

— Страшно се радвам да те видя, Скраг. Имаме да обсъдим много неща — каза Старк.

— Проблемите на времето например и разни вихрушки, а?

— Да, да, бих казал, че времето много ме занимава в последно време. — Старк изглеждаше остарял, очите му оглеждаха базата. Проливният дъжд се засилваше още повече, денят беше топъл и лепкав.

— Видях Мануела в Ал Шаргаз, същата е като преди, красива като картинка — малко е изнервена, но е добре.

Руди отново се присъедини към тях, цапайки в дъжда, и пое обратно към офиса си в ремаркето.

— Няма да летите в такова време, Скраг. Ще пийнеш ли бира?

— Не, благодаря, приятелю, но бих пийнал чаша кафе. — Скрагър го каза автоматично, въпреки че умираше за студена бира. Но още от първия преглед при Нът, скоро след като беше продал „Шейк Ейвиейшън“ на Гавалан, докторът го беше предупредил: „Скраг, ако не махнеш пушенето и не намалиш бирата, ще те спрем от полети след една-две години“, и той вече много внимаваше. „Съвсем прав си е докторът — помисли си той. — Никакви цигари, никакъв алкохол, здрава храна и много мацки.“

— Още ли те снабдяват, Руди? В Ленгех става трудно, само дьо Плеси има вино.

— Открих малко на един танкер, на котва в пристанището — извика Руди от кухнята, като сложи чайника на печката. — Спешен случай, моряк с разбита глава и лице. Капитанът каза, че бил паднал, но приличаше повече на тежък побой. Наистина не е за учудване — корабът е на котва от три месеца. Mein Gott, Скраг, видя ли струпването на пристанището на идване? Трябва да има поне стотина кораба — и всички чакат да ги разтоварят или да натоварят нефт.

— Същото е в Харг и по цялото крайбрежие, Руди, навсякъде е задръстено. Пристанищното пространство е затрупано от кошове, бали и… Господ знае с какво, всичко оставено да гние на слънцето или в дъжда. Но стига за това. Какво правиш тук, Дюк?

— Прекарах един 212 от Ковис вчера. Ако не беше времето, щях да тръгна призори — радвам се, че не го направих.

Скрагър усети напрежението в гласа му и се огледа. Не забеляза никой да ги подслушва.

— Проблеми? — Видя, че Старк поклаща глава. Руди включи касетофона. Вагнер. Скрагър мразеше Вагнер.

— Какво става?

— Просто съм предпазлив — тези проклети стени са прекалено тънки. Вече хванах един от персонала да слухти наоколо. Мисля, че повечето от тях са шпиони. После, имаме нов управител на базата — Нумир, казваме му Гадния Нумир. Днес отсъства, иначе трябваше да му обясняваш защо сте трима тук. — Руди снижи гласа си. — Имаме да говорим за вихрушки, Скраг. Но какво правиш тук, защо не ни се обади?

— Дойдох с чартър в „Иран-Тода“ заради едно приятелче на име Касиги, голям изкупвач на суров нефт на Сири и важна клечка от „Иран-Тода“ — Жорж дьо Плеси го уреди. Тук съм само днес, тръгвам утре рано. Анди ме помоли да мина да те видя и чуя и едва сега успях да дойда. Не можах да се свържа с теб по УКВ — може би заради бурята… Просто исках да се вместя във времето. Не можах да взема разрешение да дойда тук, така че за всеки случай изтеглих една жица от двигателя и поисках „спешен ремонт“. Дюк, каза ли ти Анди какво говорихме в Ал Шаргаз?

— Да, да, каза ми. И сега ти по-добре знаеш, че положението е още по-сериозно. Казали са на Анди, че са ни забранили да летим в очакване на национализацията и имаме само пет дни — само пет сигурни дни. Ако ще го правим, то трябва да стане най-късно до петък.

— Боже Господи! — Скрагър почувствува, че сърцето му се стяга. — Дюк, няма начин да се подготвя до петък.

— Анди каза, че ще изтеглим само 212-ките.

— А?

Старк му обясни какво се беше случило в Ковис и какво се надяват да се случи в петък, ако Анди каже „Давай“.

— Остави „ако“ — то. „Когато“. Анди трябва да го направи. Въпросът е ще си заложим ли кожата?

Старк се засмя.

— Ти вече си го направил. Аз казах, че ще участвам само ако всички останали участвуват — с два 212 за мен ще е възможно и при положение, че… е, при положение, че хеликоптерите ни получат британска регистрация, веднага щом се измъкнем, всичко става законно.

— Става, по дяволите — потвърди Руди. — Просто не е законно. Казах ти миналата нощ и Поп Кели се съгласи. Скраг, как са…

— Поп тук ли е?

— Да — отвърна Старк. — Пристигна с мен. — Той обясни защо и после добави: — Хотшот одобри „заема“, двама от нашите се измъкнаха със 125, а останалите са планирани за четвъртък, но не съм толкова сигурен за тях. Полковник Чангиз каза, че за в бъдеще всяко движение на персонала трябва да е предварително одобрено от него, не само от Хотшот.

— Как ще се върнеш?

— Ще взема 206. — Старк погледна навън към дъжда. — Проклет фронт!

— Ще премине до довечера, Дюк — рече уверено Скрагър.

— Как ще измъкнеш хората си, Скраг? — попита Руди.

— Ако трябва да измъкна само моите два 212, това прави задачата много по-проста. Много по-проста. — Скрагър наблюдаваше как Руди пие на големи глътки леденостудената си бира, мехурчетата по кутията блестяха. Жаждата му нарасна. — Петък ще е подходящ ден за лудорията, защото иранците ще са на молитвени събрания или нещо подобно.

— Не съм толкова сигурен, Скраг — отвърна Руди. — В петък те ще имат дежурни на радара — ще разберат, че се подготвя нещо, като видят моите четири хеликоптера да прелитат над залива, да не говорим за твоите три и двата на Дюк. Абадан е много подозрителен, когато става въпрос за хеликоптери — особено след НВС.

— Имаше ли други запитвания за него, Руди?

— Да. Миналата седмица Абаси мина насам — той е пилотът, който го гръмна. Същите въпроси, нищо повече.

— Той знае ли, че брат му е пилотирал НВС?

— Не още, Скраг.

— Том Локхарт е извадил голям късмет! Голям късмет!

— Всички извадихме голям късмет. Досега. Освен Ерики. — Той разказа на Скрагър малкото неща, които знаеха за него.

— Господи, какво ще правим сега? Как ще изпълним „Вихрушка“, щом той ще е още в Иран?

— Не можем, Скраг, така мисля аз — каза Руди. — Не можем да го изоставим.

— Така е, но може би… — Старк отпи от кафето. Знаеше, че е изнервен и може да стане заядлив. — Може би Анди няма да натисне копчето. Междувременно ще се молим на Бога Ерики да се измъкне или да го пуснат до петък. След това Анди ще може. Гадост! Ако зависеше само от мен, да ме вземат дяволите, ако рискувам „Вихрушка“.

— Аз също. — Руди също беше нервен.

— Ако това бяха твоите хеликоптери, твоята компания и твоето бъдеще, обзалагам се, че щеше да го направиш. Зная, че аз бих го направил — Скрагър се ухили. — Аз съм за „Вихрушка“. Трябва да съм за нея, просто заради риска, никоя компания не би ме наела на моята възраст, така че аз трябва да поддържам Мръсния Дънк и Анди Гав, ако искам да продължа да летя. — Чайникът засвири. Той стана. — Аз ще го направя, Руди. А ти?

— Аз ли? Да, разбира се, ако вие и двамата участвате и ако е възможно — но тази работа хич не ми харесва. Направо ти казвам, че ще изведа моите четири хеликоптера само ако наистина преценя, че имаме шанс. Говорихме с другите пилоти нощес, Скраг. Марк Дюбоа и Поп Кели са „за“, Блок и Форсайт отговориха: „Благодаря, не“, така че имаме трима пилоти за четири 212. Казах на Анди да ми изпрати доброволец. — Руди почувствува безпокойството му. — Но, дяволите да го вземат! Трябват ми четирима, за да излетя някак си, всички в едно и също време. Пък и как ще ни дадат разрешение за излитане — Зелените са навсякъде из базата, нашият радиооператор Джахан не е идиот, а пък и това копеле Нумир… — Веждите му се повдигнаха.

— Нямаш проблеми, братче — засмя се Скрагър безгрижно. — Кажи им, че ще направиш парадно прелитане за победоносен салют на Хомейни над Абадан!

— Глупости, Скраг! — Музиката свърши и Руди превъртя касетката. После лицето му стана сериозно. — Но съм съгласен с теб, че Анди ще натисне копчето и че това ще бъде в петък. Що се отнася до мен, бих казал, че ако един от нас напусне, всички ще напуснем — съгласен ли си?

— Ако Анди каже „давай“, аз тръгвам. Трябва да го направя — отговори Скрагър.

Пристанището на Бандар-е Делам: 3,17 следобед.

Фургонът на Скрагър отби от булеварда на огромния шумен град в някаква улица, после зави към площад с джамия. Мохамед шофираше както обикновено, натискаше клаксона почти постоянно. Дъждът беше поотслабнал, но денят все още беше мрачен. На задната седалка Минору дремеше под звуците на радиото. Скрагър гледаше разсеяно напред, имаше да мисли за толкова много неща — планове, кодове, ами Ерики? Бедният стар приятел! Но ако някой можеше да го направи, това беше той. „Заклевам ти се, стари приятелю, ще го направя някак си. Но какво ще стане с работа ти, ако ти или Анди не натиснете копчето? За това ще мисля утре.“ Не забеляза полицейската кола, която изскочи от една странична улица, занесе се по хлъзгавата повърхност и се блъсна в тях отзад. Мохамед не можеше да избегне инцидента, а скоростта на полицейската кола, прибавена към тяхната, ги запрати напречно на пътя срещу уличните сергии и тълпата — прегазиха една възрастна жена, главата на друга отхвръкна, имаше много ранени. После колелата попаднаха в канавката и от инерцията колата се преобърна и се блъсна в някаква висока стена. Чу се страхотен трясък на метал.

Скрагър инстинктивно закри лицето си с ръце, но последният удар блъсна главата му в страничната стена и го зашемети за момент. За щастие предпазният колан го защити от истинско нараняване. Шофьорът проби предното стъкло и сега беше наполовина вътре, наполовина вън от колата, тежко ранен. В задната част седалката беше предпазила Минору и той се окопити пръв, радиото все още беше в скута му. Сред виковете и общата бъркотия той успя да отвори вратата и изпълзя навън, прикриван от мелето от пешеходци и ранени. Не му обърнаха внимание — японецът от „Иран-Тода“ изглеждаше съвсем нормално на градската улица.

В този момент хората от полицейската кола, която се беше извъртяла полунапречно на пътя със смачкана предница, се втурнаха към тях. Проправиха си път през тълпата до фургона, хвърлиха поглед на шофьора, после отвориха другата врата и измъкнаха Скрагър.

Яростни крясъци „американец“, викове и шум. Скрагър все още беше полузашеметен.

— Бла… благодаря, аз съм… аз съм добре… Но те го държаха здраво и му викаха.

— За Бога… — изпъшка той. — Аз не карах… Какво стана, по дяволите…

Около него беше врява от фарси, паника, гняв. Един от полицаите му сложи белезници, после грубо го избутаха в другата кола, блъснаха го с ругатни на задната седалка и влязоха. Шофьорът потегли.

На другата страна на платното Минору напразно се опитваше да се промъкне през тълпата, за да помогне на Скрагър, но колата изфуча по улицата и той се спря обезсърчен.

51

Край Дошан Тапе: 15,30 следобед.

Макайвър шофираше покрай бодливата телена мрежа по празния околовръстен път на военното летище. Амортисьорите бяха разхлабени, а имаше много повече дупки от преди. Единият фар беше напукан и грубо подлепен, червеното стъкло на единия заден стоп липсваше, но двигателят все още издаваше приятен звук и гумите го носеха стабилно по повърхността. Насипи от сняг ограждаха пътното платно. Дори слънчев лъч не проникваше през облачната пелена, която едва ли беше на повече от четиристотин метра и закриваше всичко, освен полите на северните планини. Беше студено и беше закъснял.

От вътрешната страна на предното му стъкло имаше зелен пропуск и забелязвайки го, пъстрата група от Зелени ленти и постът на въздушните сили, разположени около портала, му помахаха и отново се скупчиха около огъня, за да се топлят. Той се отправи към хангара на С-Г. Преди да успее да стигне до него, Том Локхарт излезе през страничната врата, за да го пресрещне.

— Здравей, Мак — поздрави той и бързо се вмъкна в колата. Беше облечен в летателните си дрехи и носеше пилотската си чанта — току-що се беше приземил от Ковис. — Как е Шаразад?

— Съжалявам, че се забавих толкова много, движението беше ужасно.

— Виждал ли си я?

— Не, още не. Съжалявам. — Той забеляза, че Локхарт веднага се напрегна. — Минах отново рано тази сутрин. Някакъв слуга се обади на вратата, но, изглежда, не ме разбра. Ще те закарам там веднага щом мога. — Той отпусна съединителя и зави към портала. — Как беше Загрос?

— Отвратителен, ще ти разкажа след секунда — отговори Локхарт забързано. — Преди да тръгнем, ще трябва да докладваме на командира на базата.

— О, защо? — Макайвър натисна спирачката.

— Не казаха. Оставили са съобщение при секретаря да докладваш на командира, щом пристигнеш. Някакви проблеми?

— Не, доколкото знам. — Макайвър отпусна съединителя и зави обратно. „Сега пък какво ли има?“ — помисли си той, потискайки нетърпението си.

— Би ли могло да е НВС?

— Да се надяваме, че не.

— Какво ти е на колата? Катастрофирал ли си?

— Не, просто няколко улични вандали. — Умът му беше в НВС.

— Всеки ден става по-тежко. Някакви новини от Ерики?

— Нищо. Просто е изчезнал. Азадех е много разстроена — седи по цял ден до телефона в офиса.

— Все още ли е при теб?

— Върна се в апартамента си в събота. Моето жилище… малко е тясно. — Макайвър се отправи към сградите в другия край на пистата, карайки внимателно през отломките от неотдавнашната битка, все още разпръснати наоколо: изгорели камиони, преобърната цистерна, обезобразени от куршумите хангари и сгради.

— Разкажи ми за Загрос. — Той слушаше, без да коментира, докато Локхарт свърши. — Ах, какво копеле!

— Да, но Ничак хан не даде знак да стрелят по мен.

— Или по нас. По дяволите, нищо не можехме да направим. Ако го беше сторил, щеше да мине безнаказано. Дяволски трудно е да опровергаеш номера с „терористите“. Мак, когато се добрахме до Ковис, Дюк и Анди имаха свада с Перкото. — Локхарт му разказа за случая. — Но, изглежда, че тази хитрост свърши работа, защото вчера Дюк и Поп закараха 212 на Руди, а тази сутрин Еко Танго Лима Лима пристигна за тялото на Джордан.

— Ужасно. Чувствам се много отговорен за Ефър.

— Считай, че важи за всички. — Отпред вече се, виждаха сградата на главната квартира и външните й постове. — Всички излязохме и качихме ковчега на борда, младият Фреди изсвири на гайдата си погребална песен, но не можехме да направим кой знае колко повече. Странно, но полковник Чангиз изпрати почетен караул от въздушните сили и ни даде приличен ковчег. Иранците са странни, много невероятно. Изглеждаше, че искрено съжаляват. — Локхарт говореше автоматично, почти болен от напрежение при това разтакаване: трябваше да чака в Ковис, после полет дотук и тормозът от иранския въздушен контрол, после липсата на транспорт и безконечното очакване да пристигне Макайвър, а сега и ново забавяне. Какво се е случило с Шаразад?

Бяха съвсем близо до служебната сграда, която беше подслонила командирската свита и офицерския стол, където в миналото двамата много пъти бяха прекарвали приятно времето си.

Преди Дошан Тапе беше елитна база — шахът държеше тук няколко от частните си реактивни самолети. Сега стените на двуетажната сграда бяха надраскани от куршуми и разрушени тук-там от артилерийски огън. Повечето от прозорците бяха изхвръкнали, някои бяха обковани с дъски. Отвън пазеха няколко Зелени ленти и мърляви войници от въздушните сили.

— Мир вам! Негово превъзходителство Макайвър и капитан Локхарт за среща с коменданта на лагера — каза Локхарт на фарси. Един от Зелените ленти им махна да влязат в сградата. — Къде е канцеларията, моля?

— Вътре.

Те се качиха по стъпалата към главния вход. Въздухът бе натежал от миризмата на огън, кордит и канализация. Тъкмо когато стигнаха до последното стъпало, главната врата се отвори с трясък и един молла с няколко Зелени ленти забърза навън, влачейки двама млади офицери от въздушните сили с вързани ръце и разкъсани, много мръсни униформи. Локхарт ахна, разпознавайки единия от тях.

— Карим! — възкликна той и Макайвър също позна младежа — Карим Пешади, братовчеда, боготворен от Шаразад, човека, когото бе помолил да се опита да получи отново разрешение за НВС от кулата.

— В името на Бога, кажи им, че не съм шпионин — викаше Карим на английски. — Том, кажи им!

— Ваше преподобие — обърна се Локхарт към моллата на фарси. — Сигурно има някаква грешка. Този човек е капитан — пилот Пешади, лоялен помощник на аятолаха, поддръжник…

— Кой сте вие? — попита моллата. Беше черноок, нисък и набит. — Американец?

— Казвам се Локхарт, ваше преподобие, канадец съм, пилот на „Иран Ойл“, а това е ръководителят на нашата компания, която е от другата страна на летището. Капитан Макайвър е…

— Откъде познавате този предател?

— Ваше преподобие, сигурен съм, че има грешка, той просто не би могъл да бъде предател. Познавам го, защото той е братовчед на моята съпруга и…

— Вашата съпруга е иранка?

— Да, ваше…

— Вие сте мюсюлманин?

— Не, ваше…

— По-добре е тогава тя да се разведе и така да спаси душата си от оскверняване. Иншаллах! Няма грешка, що се отнася до тези предатели. Не се месете.

Моллата махна към Зелените ленти. Те веднага продължиха надолу по стълбата, влачейки двамата млади офицери, които викаха и твърдяха, че са невинни. Моллата се обърна и тръгна към главния вход.

— Ваше преподобие! — повика го Локхарт настоятелно. — Моля ви, в името на Единния Бог, аз знам, че този мъж е лоялен към имама, добър мюсюлманин, патриот на Иран. Знам, защото той беше един от тези, които тръгнаха срещу Безсмъртните тук, при Дошан Тапе, и помогна на рево…

— Спрете! — Очите на моллата станаха още по-твърди. — Това не е твоя работа, чужденецо. Повече няма да управляват чужденци, чужди закони или контролиран отвън шах. Ти не си иранец, нито съдия, нито законодател. Тези хора бяха дадени под съд и осъдени.

— Моля ви изчакайте, ваше преподобие. Сигурно има някаква грешка, сигурно… — Локхарт се завъртя, тъй като наблизо гръмна залп от пушечни изстрели. Охраната пред входа се взираше към някакви бараки и постройки. От своето място на най-горното стъпало, той не можеше да види това, което виждаха те. После Зелените ленти се появиха отново иззад една от бараките, слагайки оръжията си на рамо, и минаха под строй обратно по стъпалата. Моллата им махна да влязат.

— Законът си е закон — започна той, наблюдавайки Локхарт. — Ереста трябва да се премахне. След като познаваш семейството му, можеш да им предадеш да се молят Бог да им прости, че са приютили такъв син.

— За какво предполагахте, че е бил виновен?

— Не „предполагах“, твое превъзходителство — в гласа на моллата се прокраднаха гневни нотки. — Карим Пешади призна открадването на камион и напускането на базата без разрешение, призна, че е участвал в забранени демонстрации, открито се обяви против бъдещата ни изцяло ислямска държава, открито възразяваше срещу отменянето на антиислямския брачен декрет, открито пропагандираше укази, противоречащи на ислямския закон, беше хванат при подозрителни за саботаж действия, открито осъждаше безусловността на Корана, открито въстана срещу правото на имама да бъде главният съдия — той, който е над закона и е решаващ арбитър на закона. — Моллата придърпа дрехите около тялото си, за да се предпази от студа. — Мир вам. — И тръгна по коридора.

За момент Локхарт замълча, после обясни на Макайвър какво бяха говорили.

— „Заподозрян в саботажни действия“, Том. В кулата ли са го хванали?

— Какво значение има? — отвърна Локхарт горчиво. — Карим е мъртъв — за престъпления против Бога.

— Не, момче — развълнува се Макайвър. — Не против Бог, а против тяхната версия на истината, изричана в името на Бога, когото те никога няма да познаят.

Той изправи рамене и тръгна към вътрешността на сградата. Намериха канцеларията на командира на базата и бяха въведени в нея.

Зад бюрото седеше майор, а до него — моллата. Зад тях имаше голяма фотография на Хомейни — единствената украса на малката, разхвърляна стая.

— Аз съм майор Детами, Макайвър — отривисто изрече майорът на английски. — Това е молла Техрани. — После хвърли поглед на Локхарт и превключи на фарси. — Тъй като негово превъзходителство не говори английски, вие ще ни превеждате. Вашето име, моля.

— Локхарт, капитан Локхарт.

— Моля, седнете и двамата. Негово превъзходителство ме информира, че сте женен за иранка. Как е моминското й име?

Очите на Локхарт се ожесточиха.

— Моят личен живот си е мой личен живот, ваше превъзходителство.

— Един пилот на хеликоптер чужденец в центъра на нашата ислямска революция против властта на чужденците няма личен живот — разгневи се майорът. — Нито пък, който познава предател на държавата. Имате ли нещо, което да криете, капитане?

— Не, не, разбира се, че не.

— Тогава, моля, отговорете на въпроса.

— Вие полиция ли сте? С какво право…

— Аз съм член на комитета на Дошан Тапе — заяви моллата. — Предпочитате ли да бъдете призован официално? Сега? В тази минута?

— Предпочитам да не бъда разпитван за личния ми живот.

— Ако нямате нищо да криете, можете да отговорите на въпроса. Моля, избирайте.

— Бакраван. — Локхарт забеляза, че името оказа въздействие и върху двамата мъже. Започна да му се гади още повече.

— Яред Бакраван — лихварят от пазара? Една от дъщерите му?

— Да.

— Името й, моля.

Локхарт удържа на заслепяващата го ярост, засилила се от убийството на Карим. Искаше му се да изкрещи: „Това е убийство, каквото и да казвате!“ — Нейно превъзходителство госпожа Шаразад.

Макайвър наблюдаваше напрегнато.

— За какво е всичко това, Том?

— Нищо. Нищо, ще ти разкажа по-късно.

Майорът отбеляза нещо на лист хартия.

— Какви взаимоотношения имате с предателя Карим Пешади?

— Познавам го от около две години, той беше един от моите ученици пилоти. Пръв братовчед е на съпругата ми — беше пръв братовчед на съпругата ми — и мога само да повторя, че е немислимо той да бъде предател на Иран и исляма.

Майорът направи още една бележка на листа. Писалката силно скърцаше.

— Къде пребивавате, капитане?

— Аз… как да ви кажа. Бях отседнал в дома на Бакраван, близо до пазара. Нашият… нашият апартамент беше реквизиран.

Тишината изпълни стаята, притисна ги. Майорът приключи с писането, после вдигна страницата с бележките и погледна право към Макайвър.

— Първо: никакви чужди хеликоптери не могат да влизат или излизат от въздушното пространство на Техеран без разрешение на главната квартира на въздушните сили.

Локхарт преведе и Макайвър кимна уклончиво. Това не беше нещо ново, освен че комитетът при международното летище в Техеран току-що бе издал официални писмени инструкции от името на Всемогъщия революционен комитет, че единствен той може да одобрява и да дава такива разрешения. Макайвър бе получил разрешение да изпрати останалия 212 и един от своите „Алуети“ в Ковис „временно под наем“. „Тъкмо навреме“ — помисли си той мрачно, загледан в майора. Питаше се каква бе цялата тази кавга на фарси с Локхарт.

— Второ: изискваме пълен списък на всички хеликоптери, които понастоящем са под контрола ви, къде в Иран са те, номерата на двигателите им и количеството и вида на резервните части на хеликоптерите, които държите на склад.

Локхарт видя как очите на Макайвър се разшириха, но съзнанието му беше заето с Шаразад и с въпроса защо те искаха да знаят къде живее и каква е роднинската й връзка с Карим, така че едва чуваше думите, които превеждаше.

— Много добре — отговори Макайвър. — Това ще ми отнеме малко време заради комуникациите, но ще ви го набавя колкото е възможно по-скоро.

— Ще го искам за утре.

— Не мога да го получа дотогава, ваше превъзходителство, но можете да бъдете сигурен, че ще го имате веднага щом е възможно.

— Трето: всички ваши хеликоптери на територията на Техеран ще бъдат събрани тук, започвайки от утре, и отсега нататък ще оперират само оттук.

— Непременно ще информирам моите шефове в „Иран Ойл“ за вашето искане, майоре. Незабавно.

Лицето на майора придоби студен израз.

— Контролът за това е от Военновъздушните сили.

— Разбира се. Ще информирам шефовете си веднага. Това ли е всичко, майоре?

— Относно хеликоптера… — започна моллата и погледна за справка една бележка на бюрото пред себе си — … НВС. Ние ис…

— НВС! — Макайвър остави паниката си да избухне в справедлив гняв, така че Локхарт едва смогваше да превежда всичко. — Сигурността е задължение на Въздушните сили в базата и не знам как са могли да бъдат толкова немарливи, че да позволят НВС да бъде отвлечен. Неведнъж съм се оплаквал от разпуснатостта, от никога неявяващия се патрул и липсата на нощна охрана. Кражба за един милион долара! Незаменим! Аз ще подам иск срещу Въздушните сили за небрежност и…

— Не беше по наша вина — прекъсна го гневно майорът, но Макайвър не му обърна внимание и продължи офанзивата, без да му остави пролука, нито пък Локхарт, който обръщаше тирадата на Макайвър в ирански думи и изрази, подходящи за още по-безпощадна атака срещу измяната на Въздушните сили.

— … невероятна небрежност — бих могъл дори да го нарека обмислено предателство и тайно споразумение с други офицери — да позволят на някакъв непознат американец да влезе в нашия хангар под носа на нашите мними пазачи, да му се даде разрешение да отлети от нашите мними защитници и после да му бъде позволено да ощети великата иранска държава! Непростимо! Това, разбира се, е било предателство, и то предварително планирано от „личности, за които не се знае да имат офицерски ранг“, и аз трябва да по…

— Как си позволявате да подмятате, че…

— Разбира се, това сигурно е било в споразумение с офицер от Въздушните сили — кой контролира базата? Кой контролира ефира, кой седи в кулата? Ние държим отговорни Въздушните сили и аз ще подам тутакси оплакване на най-високо равнище в „Иран Ойл“, настоявайки за възстановяване и… и следващата седмица, следващата седмица ще се обърна за обезщетение към прославения Революционен комитет и към самия имам, да го пази Господ. Сега, ваше превъзходителство, ако ни извините, ние ще вървим по нашите си работи. Мир вам!

Макайвър тръгна към вратата, Локхарт го последва. Макайвър се чувствуваше ужасно, а и го боляха дробовете.

— Чакайте! — нареди моллата.

— Да, ваше преподобие?

— Как ще обясните, че предателят Валик, който „случайно“ е партньор на вашата компания и роднина на лихваря и поддръжника на шаха Бакраван, е пристигнал в Исфахан с този хеликоптер, за да вземе и други предатели, един от които е бил генерал Селади, друг роднина на Яред Бакраван — тъст на един от вашите старши пилоти?

Устата на Локхарт пресъхна при тези предвещаващи зла съдба думи, но Макайвър не се поколеба и се върна към атаката:

— Не аз съм назначавал генерал Валик в нашия съвет, той беше назначен от високопоставени иранци съгласно вашия закон, валиден тогава — ние не търсехме ирански партньори, иранският закон беше този, който ни задължаваше да ги вземем, те ни бяха натрапени. Това няма нищо общо с мен. Колкото до останалото — Божа воля!

С бумтящо сърце той отвори вратата и излезе с горда походка, а Локхарт довърши превода, после изрече:

— Салаам! — И го последва.

— Още не сте чули последната ми дума — извика след него майорът.

Близо до университета: 6,07 вечерта.

Те лежаха един до друг на меките килими пред огъня, който весело пламтеше в уютната стая. Шаразад и Ибрахим Киаби не се докосваха, но всеки силно чувствуваше другия. Гледаха огъня и слушаха хубавата модерна музика, идваща от касетофона, потънали в мисли.

— Ти, дар на Вселената — промърмори той, — ти, с рубинени устни и дъх като вино, ти, език на Небесата…

— О, Ибрахим — засмя се тя. — Какво е това „език на Небесата“?

Той се надигна на лакът и я погледна, благославяйки съдбата, която му бе дала възможност да я спаси от умопобъркания фанатик при похода на жените — същата съдба, която скоро щеше да го отведе в Ковис, за да отмъсти за убийството на своя баща.

— Цитирах Омар Хаям — той й се усмихна.

— Не вярвам на нито една дума! Мисля, че ти си го съчинил. — Тя отвърна на усмивката му, после затули очи от блясъка на втренчения му поглед и отново се загледа в жаравата.

Вечерта след първия протестен поход преди шест дни те дълго бяха разговаряли, обсъждайки революцията и намирайки общото в убийствата на бащите си. И двамата бяха самотни, с нищо неразбиращи майки, които само ридаеха и повтаряха „иншаллах“, без да изпитват нужда от отмъщение. Животът им се бе обърнал с главата надолу, подобно на тяхната родина. Ибрахим не беше вече вярващ — освен в целта и силата на народа, а нейната вяра беше разклатена и тя за първи път си задаваше въпроси, недоумявайки как Бог може да позволи такива злини, които бяха довели до такова критично положение, до покварата на страната и нейния дух.

— Съгласна съм, Ибрахим, ние не сме се отървали от един деспот, за да се сдобием с друг. Ти си прав. Деспотизмът на моллите всеки ден става все по-очевиден — говореше тя. — Но защо Хомейни се противопоставя на правата, които ни даде шахът, на тези съвсем умерени права?

— Те са твои неотменни права като човешко същество и не се дават от шаха или от когото и да било — както тялото ти е твое собствено, а не поле за разораване.

— Но защо се противопоставя имамът?

— Той не е имам, Шаразад, само аятолах, мъж и фанатик. Той прави това, което свещенослужителите са правили винаги през цялата история: използува своята версия на религията, за да упоява хората до безчувственост, да ги държи в зависимост и невежество, за да осигури властта на моллите. Нима той не иска само моллите да отговарят за образованието? Нима не претендираме единствено моллите разбират „закона“? Сякаш единствено те имат цялото познание!

— Никога не съм мислила за това така, аз се примирявах толкова много, прекалено много. Но ти си прав, Ибрахим, ти правиш всичко толкова ясно. Ти си прав, моллите вярват само на това, което е в Корана — като че ли това, което е било подходящо за времето на Пророка, мир на душата му, трябва да се прилага днес. Отказвам да съм крепостник без право да избирам и без право да гласувам.

Намираха толкова много общи области на мислене, той — съвременен университетски възпитаник, тя — с желание да бъде съвременна, но несигурна за своя път. Споделяха тайни и копнежи, разбираха се един друг мигновено, използващи едни и същи нюанси, свързани с едно и също наследство — той толкова приличаше на Карим, сякаш бяха братя.

Тази нощ тя беше спала блажено и на следващата сутрин се беше измъкнала рано, за да се срещнат отново и да пият кафе в едно малко кафене. Сложи си чадора за безопасност и секретност. Смяха се много, с причина и без причина, бяха и сериозни. И двамата чувстваха взаимно привличане и нямаха нужда да говорят за това. Последва вторият протестен поход, по-голям от първия, по-добър и с по-малък отпор.

— Кога трябва да се върнеш, Шаразад?

— Аз… казах на майка, че ще закъснея, че ще отида на гости на една приятелка в другия край на града.

— Сега ще те закарам там, а ти можеш да си тръгнеш бързо и тогава, ако искаш, можем да си поговорим още, или още по-добре — един мой приятел има апартамент и няколко чудесни записа.

Това беше преди пет дни. Понякога приятелят му — друг лидер на студентите от Туде, беше с тях, понякога други студенти, млади мъже и жени, не всички комунисти, но с нови идеи, обменяни свободно, опияняващи идеи за живота, любовта и свободното съществуване. От време на време бяха сами. Божествени дни — дни на походи и на разговори, на смях и слушане на записи, и изпълнени с мир нощи у дома близо до пазара.

Вчера — победа. Хомейни беше омекнал, заяви публично, че жените не са принудени да носят чадори, стига да покриват косите си и да се обличат скромно. Последна нощ на празнуване, танцуване от радост в апартамента, всички бяха млади, прегръщаха се… След това отново прибиране у дома. Но миналата нощ сънищата й бяха само за него и нея заедно. Еротични. Докато лежеше полузаспала тази сутрин, тя хем се страхуваше, хем беше възбудена.

Касетата свърши. Беше една от касетите на „Карпентърс“ — бавна и романтична. Той я обърна и сега слушаха другата страна, дори по-хубава. „Ще се осмеля ли?“ — запита се тя мечтателно, чувствайки погледа му върху себе си. През една пролука в пердетата успя да види, че небето потъмнява.

— Почти е време да вървим — без да мръдне, с трепет в гласа каза тя.

— Джари може да почака — отговори той нежно. Джари, нейната прислужница, беше съучастничка в тайните им срещи.

— По-добре е никой да не знае — беше предупредил той на втория ден. — Дори тя.

— Тя трябва да знае, Ибрахим, иначе аз никога няма да мога да се измъкна сама, никога няма да те видя. Нямам нищо за криене, но аз съм омъжена и това е… — Нямаше нужда да произнася „опасно“. Всеки момент, в който бяха сами, бяха в опасност.

Така че бе вдигнал рамене и се бе помолил на съдбата да я закриля, както правеше той сега.

— Джари може да почака.

— Да, да, тя може, но ние трябва да изпълним няколко поръчки, а моят скъп брат Мешанг няма да чака. — Довечера трябва да вечерям с него и Зара.

Ибрахим се сепна.

— Какво иска той? Да не те подозира?

— О, не, това е просто семейството, само това. — Тя го погледна премаляла. — А твоята работа в Ковис? Ще чакаш ли още един ден, или ще тръгнеш утре?

— Не е спешно — безгрижно отговори той. Беше отлагал и отлагал въпреки предупреждението на контрольора му от Туде, че оставането му в Техеран става опасно.

— Забрави ли какво се случи с другаря Язернов? Чуваме, че е било замесено вътрешното разузнаване. Сигурно са те забелязали около сградата.

— Обръснал съм си брадата, не съм си ходил вкъщи и избягвам Университета. Между впрочем, другарю, по-добре е да не се срещаме за ден-два — мисля, че ме следят. — Той се усмихна, спомняйки си пъргавината, с която другият, поддръжник на Туде от много време, беше изчезнал зад ъгъла.

— Защо се усмихваше, мили мой?

— Нищо. Обичам те, Шаразад — изрече той просто, обхвана гърдите й и я целуна.

Тя отвърна на целувката му, но не напълно. Неговата страст се засили, нейната — също и въпреки че се опитваше да се владее, тя почувствува, че преминава над ръба на пропастта от ласката на ръцете му, от огъня им.

— Обичам те, Шаразад… обичай ме!

Не й се искаше да се дръпне от неговата жар или от ръцете му, нито от притискането на устните му, нито от бумтенето на собственото си сърце. Но го направи, без да знае защо.

— Не сега, мили мой — прошепна тя и спечели време, за да си поеме дъх, а после, когато бумтенето намаля, погледна към него, търсейки очите му. Видя разочарование, но не и гняв.

— Аз не… не съм готова, не за любов, не сега…

— Любовта просто се случва. Ти си в безопасност, Шаразад, твоята любов ще бъде в безопасност с мен.

— Знам, о, да, знам това. Аз… — Тя се намръщи, не разбираше себе си, а само това, че сега не беше моментът. — Трябва да съм сигурна в това, което правя. Сега не съм.

Той поспори със себе си, после се наведе и я целуна, без да й натрапва целувката, съвсем сигурен, че скоро ще бъдат любовници — утре или вдругиден.

— Разумна си както винаги — каза той. — Утре апартаментът ще е на наше разположение. Обещавам. Нека се срещнем както обикновено — кафе на обичайното място.

Стана и й помогна да се изправи. Тя се задържа за него, целуна го и му благодари и той отключи входната врата. Тя мълчаливо се загърна с чадора, целуна го още веднъж и си тръгна, обвита в благоухание. После и това изчезна. Той заключи вратата, върна се в стаята и се обу. Вдигна замислено своята M-16, която стоеше в ъгъла на стаята, и провери затвора и пълнителя. Въпреки очарованието на Шаразад той не си правеше никакви илюзии за реалността и опасностите на своя живот — чакаше го ранна смърт. Вълнението му се разгоря.

„Смърт — помисли си той, — мъченичество. Да дам живота си за справедлива кауза, свободно прегръщайки смъртта, приветствайки я. О, ще го направя, ще го направя! Аз не мога да водя армия, както Повелителя на мъчениците, но мога да въстана срещу сатаните, наричащи себе си молли, и да отмъстя на моллата Хусаин от Ковис за убийството на моя баща в името на фалшиви богове и за оскверняването на революцията на Народа!“

Почувствува нарастващ екстаз, подобно на другия, но по-силен от него.

„Обичам я с цялата си душа, но трябва да тръгна утре. Нямам нужда от бригада с мен, сам ще бъде по-безопасно. Мога лесно да хвана автобус. Трябва да тръгна утре. Трябва, но не мога, все още не. Чак след като се любим…“

Летището на Ал Шаргаз: 6,17 вечерта.

Почти на осемстотин мили на югоизток, от другата страна на залива, Гавалан стоеше на хеликоптерното летище, наблюдавайки захода за кацане на 212. Вечерта беше мека. Слънцето се скриваше зад хоризонта. Виждаше се Жан-Люк в пилотската кабина и един от другите пилоти до него, но не и Скот, както бе мислил и очаквал. Нетърпението му нарасна. Той помаха и щом спирачките задействуваха, нетърпеливо тръгна към вратата на кабината. Тя се отвори и той видя Скот — откопчаваше колана си с една ръка, другата му беше превързана. Лицето му беше бледо и издължено, но, за щастие, невредимо.

— Сине — каза Гавалан. Сърцето му блъскаше от облекчение. Искаше му се да се втурне и да го прегърне, но стоеше на мястото си и чакаше, докато Скот слезе по стъпалата и се озова на пистата до него.

— О, момчето ми, бях толкова разтревожен…

— Не се тревожи, татко. Аз съм много добре, просто много добре. — Скот обгърна, раменете на баща си със здравата си ръка. Успокоителният контакт беше толкова необходим и на двамата, че те забравиха другите.

— Господи, толкова съм щастлив да те видя! Мислех, че днес трябва да си в Лондон.

— Трябваше. Закъснявам с един час. — „Сега мога да се върна, сега, когато ти си в безопасност.“ — Заминавам веднага. — Той избърса една сълза, преструвайки се, че е прах, и посочи спрялата наблизо кола. На волана беше Джени. — Не искам да прекалявам с грижите си, но Джени ще те закара направо в болницата — само рентгенова снимка, Скот, всичко е уредено. Никакво оставане там, обещавам ти. Имаш запазена стая в хотела, непосредствено до моята. Става ли?

— Да, татко. Аз, такова… ще глътна един аспирин. Признавам, че се чувствам зле — адски друсаше по пътя… Ти отлиташ ли? Кога ще се върнеш?

— Веднага щом мога. Утре или вдругиден. Ще ти се обадя утре, става ли?

Скот се поколеба, лицето му се разкриви.

— Би ли могъл… може би… може би, би могъл да дойдеш с мен. Ще ти разкажа за Загрос. Ще имаш ли време?

— Разбира се. Лошо ли беше?

— И да, и не. Всички се измъкнахме, с изключение на Джордан, но той беше застрелян заради мен, татко, той беше… — Сълзи напълниха очите на Скот, въпреки че гласът му остана стегнат и овладян. — Не мога да се справя с това… не мога. — Той избърса сълзите си, измърмори една ругатня и го стисна със здравата си ръка. — Не мога да направя нищо, не… не знам как да…

— Не е твоя вината, Скот — успокои го Гавалан, разкъсван от отчаянието на сина си и уплашен за него. — Хайде, ела. Ние ще… нека да тръгваме.

Обърна се към Жан-Люк и извика:

— Ще заведа Скот за рентгенова снимка и се връщам веднага.

Техеран, в апартамента на Макайвър: 6,35 вечерта.

Чарли Петикин и Паула седяха на сложената за вечеря маса на светлината на свещите, вдигайки тостове с пълни чаши вино. Срещу тях седеше Саяда Бертолин. На масата имаше отворена голяма бутилка „Кианти“ и чинии с италиански салам, едната беше почти изядена. Имаше и огромен резен сирене „dolce latte“, все още недокоснат, и две пресни франзели, които Саяда беше донесла от Френския клуб. Едната също беше почти изядена.

— Може да има и война — бе предупредила тя с пресилена веселост, когато неочаквано пристигна преди половин час, — но каквото и да се случи, французите имат истински хляб.

— Vive la France и viva l’Italia, — беше извикал Петикин. Покани я неохотно, не искаше да дели Паула с никого. Откакто Паула бе приключила с интереса си към Ногър Лейн, той се бе втурнал в пробива на отчуждението им, надявайки се на чудо. — Паула пристигна с полета днес следобед, с контрабанда във всичките си бохчи и с риск за живота си. Не е ли великолепна?

Паула се засмя.

— Казва го заради „dolce latte“, Саяда. Било любимото му сирене.

— А не е ли най-доброто сирене на земята? Не е ли всичко италианско най-доброто на света?

Паула му връчи тирбушона. От погледа на зелено-кафявите й очи го побиха тръпки.

— Наздраве, caro!

— Magnifico! Всички ли млади дами от „Алиталия“ са така внимателни, храбри, красиви, способни, нежни, благоухаещи, обичливи и, ъ-ъ фотогенични?

— Разбира се!

— Присъедини се към празника, Саяда — покани я той. Когато тя се приближи и свещите я осветиха, той я видя по-добре и забеляза, че нещо не е наред. — Добре ли си?

— О, да, нищо, нищо ми няма. — Саяда беше доволна, че може да се прикрие зад светлината на свещите. — Аз… аз няма да остана, аз… просто ми липсва Жан-Люк, исках да разбера кога ще се върне, помислих, че франзелите може да са ви от полза.

— Очаровани сме, че дойде. Не сме имали приличен хляб от няколко седмици, благодаря, но защо не останеш? Мак отиде до Дошан Тапе да вземе Том. Том все ще знае нещо за Жан-Люк. Ще дойдат всеки момент.

— Как е Загрос?

— Трябваше да я затворим.

Докато прибираше чашите и слагаше масата с помощта на Паула, която всъщност вършеше повечето работа, той им разказа за атентата на терористите срещу сонда „Белисима“, за смъртта на Джани и малко по-късно на Джордан, и за раняването на Скот Гавалан.

— Кървава работа, но това е!

— Ужасно! — обади се Паула. — Това обяснява защо обратният ни маршрут е през Шираз и имаше инструкция да пазим петдесет свободни места. Сигурно са за нашите сънародници в Загрос.

— Какъв лош късмет — Саяда се чудеше дали трябва да предаде тази информация. На тях и на него. Гласът се беше обадил по телефона рано вчера и попита в колко часа си е тръгнала от Тимур в петък.

— Около пет, пет и петнадесет. Защо?

— Проклетата сграда се запали веднага след мръкване — някъде на третия етаж, хващайки в капан двата горни. Изгоряла е до основи. Има много убити и никаква следа от Тимур или от другите. Разбира се, пожарната дойде твърде късно…

Не беше проблем да намери истински сълзи и да остави силното си страдание да се излее. По-късно през деня гласът се беше обадил отново.

— Даде ли на Тимур книжата?

— Да, да…, дадох ги.

Последва приглушена псувня.

— Бъди във Френския клуб утре следобед. Ще ти оставя инструкции в твоята кутия.

Но съобщение нямаше, така че тя измоли франзелите от кухнята и дойде тук. Нямаше къде другаде да отиде, а беше все още много изплашена.

— Много тъжно — произнесе Паула.

— Да, но стига за това — Петикин съжаляваше, че им каза. „Не е техен проблем“ — помисли си той. — Нека да хапнем, да пийнем и ще се развеселим.

— Защото утре ще умрем! — изрече Саяда.

— Не. — Петикин вдигна чашата си и се усмихна на Паула. — Защото утре ще живеем. Наздраве!

Чукна чашата си с нея, после със Саяда и си помисли каква несравнима двойка са те. Но Паула беше далеч по-…

Саяда мислеше: „Чарли е влюбен в тази прелъстителна харпия, която ще го изяде от прищявка и ще избълва останките, без дори да се оригне, но защо те — моите нови господари, които и да са те — защо те искат да знаят за Жан-Люк и Том и защо искат да бъда любовница на Армстронг, и как са научили за моя син, Господ да ги убие!“

Паула мислеше: „Мразя този отвратителен град, където всички са толкова навъсени, измъчени от съдбата и отчаяни, като тази бедна жена, която очевидно е обхваната от обичайната тревога за мъжа си. Прекрасно е, че съществува Рим и слънчевата светлина и сладкият живот да бъдеш пиян от вино и смях, да бъдеш забавляван с любов, да отглеждаш деца, да се грижиш нежно за съпруг, но само дотогава, докато дяволът се държи прилично — защото всички мъже са противни и защото харесвам този Чарли, който е твърде стар и все пак не е, твърде беден и все пак не, твърде мъжествен и все пак…“

— Alora![26] — извика тя.

Виното правеше устните й по-сочни.

— Чарли, amore[27], трябва да се срещнем в Рим. Техеран е толкова… толкова стиска, не, scusa[28], потискащ.

— Не и когато ти си тук — отговори той.

Саяда ги видя как се усмихват един на друг и им завидя.

— Мисля, че трябва да тръгвам — каза тя и се надигна.

Преди Петикин да успее да възрази, в бравата се превъртя ключ и влезе Макайвър.

— О, здравейте — той се опитваше гласът му да прозвучи весело. — Здравей, Паула, здравей, Саяда. Каква приятна изненада. — После забеляза масата. — Какво е това? Коледа? — Той свали дебелото си палто и ръкавиците.

— Паула го донесе, а Саяда — хляба. Къде е Том? — попита Петикин, усетил, че нещо не е наред.

— Оставих го у Бакраван, близо до пазара.

— Как е той? — попита Саяда. — Не съм го виждала от… от деня на похода, първия поход.

— Не знам, момиче, само го оставих и продължих насам. — Макайвър взе чаша вино и отвърна равнодушно на погледа на Петикин. — Движението беше гадно. Отне ми цял час да се добера дотук. Паула, ти си направо радост за очите. Ще останеш ли довечера?

— Ако не преча. Излизам рано сутринта, нямам нужда от транспорт, caro, един от екипажа ме остави и ще дойде да ме вземе. Джени ми предложи да използвам свободната стая. Тя мисли, че стаята се нуждае от пролетно чистене, но според мен изглежда чудесно. — Паула стана и двамата мъже неволно бяха привлечени от чувствеността на движенията й. Саяда я прокле, завиждайки й, чудейки се какво беше това — безспорно не униформата, която беше доста строга, макар и добре скроена. Знаеше, че самата тя е много по-красива, далеч по-добре облечена, но не може да се сравнява с нея. Крава!

Паула се пресегна за ръчната си чанта, извади две писма и ги даде на Макайвър.

— Едно от Джени и едно от Анди.

— Благодаря, благодаря много.

— Аз тъкмо си тръгвах, Мак — обади се Саяда, — исках само да питам кога ще се върне Жан-Люк.

— Навярно в сряда. Той оставя един 212 в Ал Шаргаз. Трябва днес да бъде там и да се върне в сряда. — Макайвър хвърли поглед на писмата. — Не е необходимо да тръгваш, Саяда… извини ме за секунда…

Той седна в креслото до електрическата печка, която беше на половината си мощност, и запали лампата до нея. Светлината отне много от романтичността на стаята. Гавалан пишеше: „Здрасти, Мак, пиша ти набързо. Сега чакам Скот. После нощен полет до Лондон довечера, ако той е добре, но ще се върна до два, най-много три дни. Дюк се измъкна от Ковис с хитрост надолу при Руди. В случай че Скраг се забави, ще се върне във вторник. Ковис е много опасен — имахме голямо сблъскване с Перкото, така е и в Загрос. Току-що говорих с Масон оттук и това е факт. Така че натискам копчето за плана. Вече е натиснато. Ще се видим в сряда. Прегърни от мене Паула, Джени казва, да не си посмял!“

Той се взря в писмото, после се облегна назад за момент, слушайки с половин ухо историята, която разказваше Паула за техния полет при пристигането им в Техеран. И тъй, копчето е натиснато. „Не се заблуждавай, Анди, знае още от първия момент, че ще го натиснеш — ето защо се съгласих, при условие, че мога да се откажа от «Вихрушка», ако реша, че е прекалено рисковано, и моето решение е окончателно. Мисля, че ти трябва да натиснеш копчето при всички положения — нямаш друг избор, ако искаш С-Г да оцелее.“

Виното беше чудесно. Той довърши чашата си, после отвори писмото на Джени. Бяха само новини от къщи и децата, всички бяха здрави и на място, но той я познаваше твърде добре, за да не почувствува загрижеността между редовете: „Не се тревожи, Дънкан, не се трепи от работа на вятъра, на никакъв вятър. И не мисли, че планирам покрита с рози къщичка в Англия. Ние сме си за ирански коптор, а аз — за яшмака и вече упражнявам кючека, така че е по-добре да побързаш. С любов, Джен.“

Макайвър се усмихна на себе си, стана и си наля още вино. Вече беше по-спокоен.

— За жените, да бъдат благословени! Той се чукна с Петикин.

— Чудесно вино, Паула. Анди ти изпраща прегръдка…

Изведнъж тя се усмихна, протегна се и го докосна и той почувствува как по ръката му премина ток. „Какво, по дяволите, има в нея?“ — запита се той объркан и бързо се обърна към Саяда:

— Би изпратил и една на теб, ако знаеше, че си тук. — Свещта на полицата над камината угасваше. — Ще я оправя. Някакви съобщения?

— Едно от Толбът. Прави всичко, каквото може, да намери Ерики. Дюк е закъснял при Бандар-е Делам поради буря, но трябва да се върне в Ковис утре.

— А Азадех?

— Днес е по-добре. Ние с Паула се разходихме с нея до вкъщи. Тя е много добре, Мак. По-добре хапни, виж колко ядене има.

— Какво ще кажете да вечеряме във Френския клуб? — предложи Саяда. — Храната все още е сносна.

— Чудесна идея! — извика Паула весело, а Петикин изруга наум. — Каква чудесна идея, Саяда! Чарли?

— Чудесно. Мак?

— Разбира се, ако аз черпя и нямате нищо против ранен гуляй. — Макайвър вдигна чашата си и я задържа срещу светлината, възхищавайки се от цвета на виното. — Чарли, искам да закараш 212 в Ковис рано-рано, Ногър ще закара „Алуета“, а ти можеш да помогнеш на Дюк за два дни. Ще изпратя Шусмит с 206 да те вземе в събота. Става ли?

— Разбира се — отговори Петикин, чудейки се на промяната в плана, според който Макайвър, Ногър и той щяха да летят в сряда, а утре други двама пилоти щяха да отидат в Ковис. „Защо? Трябва да е от писмото на Анди. «Вихрушка» ли почва?“

Бордеите на Джалех: 6,50 вечерта.

Старата кола спря в тясната уличка. Един мъж слезе и се огледа. Уличката беше пуста, с високи стени и канавка от едната страна, отдавна затрупана от сняг и смет. Срещу спрялата кола, слабо осветен от фаровете, се виждаше разбит площад. Мъжът почука по покрива. Фаровете изгаснаха. Шофьорът слезе и отиде при другия, който беше отворил багажника: двамата заедно понесоха тялото, увито и овързано в тъмно одеяло, през площада.

— Почакай за момент — каза шофьорът на руски, извади джобното си фенерче и го включи за секунда. Снопът светлина намери отвора в отсрещната стена, който търсеха.

— Добре — отговори другият и минаха през него, после спряха още веднъж, за да се ориентират. Сега бяха в гробище, старо и почти изоставено. Светлината минаваше от надгробен камък към надгробен камък. Някои от надписите бяха на руски, други — с латински букви. Спряха до един прясно изкопан гроб. В купчината пръст стърчеше лопата. По-високият мъж, шофьорът, попита:

— Готов ли си?

— Да.

Пуснаха тялото в дупката. Шофьорът насочи светлината към него.

— Изправи го.

— За него е без значение — другият взе лопатата. Беше широкоплещест и силен и започна бързо да запълва гроба. Шофьорът запали цигара и раздразнено хвърли клечката в гроба.

— Защо не кажеш една молитва? Другият се засмя.

— Маркс и Ленин няма да одобрят, нито пък другарят Сталин.

— Този развратник! Дано да изгние, дано.

— Виж какво направи за Майка Русия! Направи я империя, най-голямата в света, притисна британците, надхитри американците, изгради най-голямата и най-добрата армия, флот и въздушни сили, направи КГБ всесилно.

— Почти срещу всяка проклета рубла, която вземаме, двадесет милиона живота. Руски живота!

— Излишните! Измета, глупаците, утайката, предостатъчно ги има още там, откъдето идват. — Мъжът се беше изпотил и подаде лопатата на другия. — Какво, по дяволите, ти става? Цял ден си вкиснат.

— Просто съм уморен. Извинявай.

— Всеки е уморен. Нуждаеш се от няколко свободни дни. Подай молба за Ал Шаргаз. Прекарах там три прекрасни дни. Не ми се връщаше. Бях подал молба за преместване там — сега имаме доста операции, броят им нараства всеки ден, израелците също са напреднали с операциите си, също и ЦРУ. Какво се е случило в мое отсъствие?

— Азербайджан добре се оживи. Има слух, че Абдула хан умира или е умрял.

— По параграф 16а?

— Не, сърдечна атака. Всичко друго е нормално. Наистина ли прекара хубаво?

Другият се засмя.

— Има една секретарка на „Интурист“, много е услужлива. — Той се почеса по чатала. — Кой е този беден тип все пак?

— Името му не беше регистрирано — отговори шофьорът.

— Никога не е, така че — кой беше?

— Агент. Язернов, Димитрий Язернов.

— Нищо не ми говори. А на теб?

— Беше агент от дезинформацията със задача в университета. Работих с него известно време преди година. Интелигентно магаре, университетски тип, пълен с идеологически глупости. Изглежда, че е бил хванат от Вътрешното разузнаване и е бил разпитван сериозно.

— Копелета! Те са го убили, а?

— Не. — По-високият мъж спря да зарива и се огледа.

Не съществуваше риск да бъдат подслушани. Той не вярваше в духове, Бог и каквото и да било, освен в Партията и КГБ — челен отряд на Партията, но това място не му харесваше. Той понижи глас.

— Когато беше освободен от ареста преди една седмица, беше в лоша форма, в безсъзнание и не трябваше в никакъв случай да се мести, поне в тогавашното му състояние. САВАМА го измъкна от Вътрешното разузнаване. Директорът смята, че САВАМА също го е обработвала, преди да го върне. — Той се наведе за момент над лопатата. — САВАМА ни го даде с доклад, че според тях бил промит до трето ниво. Директорът каза да открием бързо кой е бил той, в случай че има и други тайни, или ако е бил вътрешен шпионин, или подставено лице от по-високо, и какво, по дяволите, им е издал. И кой, по дяволите, е бил! Не се води в нашите архиви като нещо повече от агент със задача в университета. — Той обърса потта от челото си и отново започна да зарива. — Чух, че екипът чакал, чакал да дойде в съзнание и накрая се отказал от чакането и се опитал да го събуди.

— Грешка? Някой му е дал прекалено много?

— Кой знае — бедният негодник е мъртъв.

— Това е едното от нещата, които ме плашат — другият потрепери. — Да те натъпчат така. Нищо не можеш да направиш. Той въобще ли не се събуди? Нищо ли не каза?

— Не, нищо. Дори една проклета дума. Лайняното е, че въобще е бил хванат. Вината си е негова — това копеле работеше за своя сметка.

Другият изпсува.

— Как е мислел да се измъкне?

— Да ми го начукат, ако знам. Спомням си го като един от тези, които мислят, че всичко знаят и презират правилника. Хитър? Глупости! Тези копелета причиняват повече грижи, отколкото заслужават.

Високият мъж работеше енергично. Когато се измори, другият го смени.

Скоро гробът беше запълнен. Мъжът го изравни с крак, дишането му беше тежко.

— Ако тази утайка се е оставила да я хванат, защо толкова се стараем?

— Ако тялото не може да бъде репатрирано, другарят има право да бъде погребан прилично, така е записано. Това е руско гробище, нали?

— Разбира се, че е руско, но проклет да съм, ако искам да ме погребат тук. — Мъжът избърса мръсотията от ръцете си, после се обърна и се изпика върху най-близкия гроб.

По-високият пък се мъчеше да бутне един надгробен камък.

— Помогни ми.

Двамата заедно вдигнаха камъка и го забиха в горния край на гроба, който току-що бяха запълнили.

„Проклето да е това младо копеле, че умря — помисли си той. — Не е моя вината, че умря. Той трябваше да издържи дозата. Мръсни доктори! Предполага се, че знаят! Ние нямахме избор, копелето и без това свършваше, а имаше толкова много въпроси, на които трябваше да се даде отговор, като например какво е било толкова важно в него, че това печено копеле Хашеми Фазир е провело разпита лично заедно с този кучи син Армстронг. Тези двама хвърчащи нависоко професионалисти не си губят времето с дребни риби. И защо Язернов каза «Фьодор» точно преди да хвърли топа? Какво значи това?“

— Хайде да се прибираме — бързаше другият. — Това място е противно, смърди ужасно. — Той взе лопатата и се затътри в нощта.

Точно тогава мъжът зърна надписа на камъка, но беше прекалено тъмно, за да го прочете. Той го освети с фенерчето. Надписът гласеше: „Граф Алексей Покенов, пълномощен посланик при шах Назиру’д Дин, 1830–1862.“

„Това би се харесало на Язернов“ — помисли си той с крива усмивка.

В къщата на Бакраван, близо до пазара: 7,15 вечерта.

Външната врата се отвори.

— Салаам, ваше височество. — Слугата наблюдаваше Шаразад, докато тя премина бързо, следвана от Джари, в предния двор, дръпна чадора си, разтърси косите си и ги разреса с пръстите си.

— Той… вашият съпруг се върна, ваше височество, дойде си точно след залез-слънце.

Шаразад замръзна за момент в светлината на газовите лампи, които мъждукаха в покрития със сняг преден двор.

„Значи всичко свърши — мислеше си тя. — Свърши, преди да е започнало. То почти започна днес. Бях готова и все още не бях… а сега, сега съм спасена от… от моята страст или любов беше ли това, което се опитвах да реша? Не знам, не знам, но… но утре ще го видя за последен път, трябва да го видя още веднъж, трябва само… само още веднъж… само за да му кажа довиждане…“

Сълзи изпълниха очите й и тя влезе тичешком в къщата, втурна се през стаите и салоните, и нагоре по стълбите, и в техния апартамент, и в неговите ръце.

— О, Томи-и-и-и-и-и, толкова дълго те нямаше!

— О, липсваше ми, къде си… не плачи, скъпа моя, няма защо да плачеш…

Ръцете му я бяха обгърнали и тя долови слабия, познат мирис на масло и бензин, който идваше от летателното му облекло, сложено вече на закачалката. Без да му остави дори секунда, тя се повдигна на пръсти, целуна го и изрече на един дъх:

— Имам чудесна новина! Ще имаме дете, о, да, истина е! Вече бях на доктор и утре ще взема резултата от теста, но аз знам! — Усмивката й беше широка и искрена. — О, Томи — продължи тя в същия изблик, чувствайки как ръцете му я притискат още повече. — Ще се ожениш ли за мен, моля те, моля те, моля те!

— Но ние сме жене…

— Кажи го, о, моля те, кажи го! — Тя вдигна поглед и забеляза, че той все още е блед и само леко се усмихва, но това беше достатъчно за момента, а и чу думите му:

— Разбира се, че ще се оженя за теб.

— Не, кажи го както трябва — „Аз ще се оженя за вас, Шаразад Бакраван, ще се оженя за вас, ще се оженя за вас, ще се оженя за вас.“

После го изслуша да го казва и това оправи всичко.

— Идеално — възкликна тя и го прегърна на свой ред, после го отблъсна и изтича към огледалото, за да оправи грима си. В огледалото тя зърна лицето му — беше сурово и несигурно.

— Какъв е проблемът?

— Ти си сигурна, сигурна за детето?

— О, аз съм сигурна, но докторът се нуждае от потвърждение, съпрузите също се нуждаят от потвърждение. Не е ли чудесно?

— Да… да. — Той сложи ръце на раменете й. — Обичам те!

В главата й отекна другото „обичам те“, казано с огромна страст и копнеж, и тя се замисли колко е странно: въпреки че любовта на съпруга й е толкова надеждна и доказана, а тази на Ибрахим — не, все пак тя вярва, че неговата е безрезервна, докато, от друга страна, дори след нейната чудесна новина Том се мръщеше.

— Годината и един ден минаха, Томи, годината и един ден, които искаше — изрече тя меко, стана от тоалетката, сложи ръце на врата му и му се усмихна. Знаеше, че от нея зависи да му помогне. „Чужденците не са като нас, принцесо — беше й казала Джари, — техните реакции са различни, обучението им е различно, но не се тревожи, просто следвай своето прелестно аз и той ще бъде глина в твоите ръце…“

„Томи ще бъде винаги най-добрият баща“ — обеща си тя, неудържимо щастлива, че не бе се размекнала този следобед, че бе направила своето съобщение и сега ще живеят щастливо завинаги.

— Ще бъдем, Томи, нали?

— Какво?

— Ще живеем винаги щастливо?

За момент радостта й заличи мъката му по Карим Пешади и грижата какво да прави и как да го направи. Той я вдигна на ръце, прегърна я и седна в дълбокия стол.

— О, да. О, да, ще бъдем щастливи. Имаме толкова много да говорим за… — почукването на Джари по вратата го прекъсна.

— Влез, Джари.

— Моля да ме извините, ваше превъзходителство, но негово превъзходителство Мешанг и нейно превъзходителство очакват да имат удоволствието да ви видят и двамата, когато е удобно.

— Кажи на негово превъзходителство, че ще бъдем при него веднага щом се преоблечем. — Локхарт не забеляза облекчението на Джари, когато Шаразад кимна и й се усмихна радостно.

— Ще ви приготвя ваната, ваше височество. — Джари влезе в банята. — Не е ли чудесно за нейно височество, ваше превъзходителство? О, най-добри благопожелания, ваше превъзходителство, най-добри благопожелания…

— Благодаря, Джари — промърмори Локхарт, без да я слуша, мислейки за бъдещото дете и Шаразад, изцяло отдадена на тревогата и щастието. Толкова сложно стана, толкова трудно!

— Не е трудно — каза Мешанг след вечеря. Разговорът беше скучен и Мешанг го направляваше, както винаги напоследък, тъй като беше глава на семейството. Шаразад и Зара едва продумваха, Локхарт говори малко — нямаше смисъл да споменава Загрос, тъй като Мешанг никога не се беше интересувал от неговото мнение или от това, което правеше. На два пъти той едва се сдържа да не им съобщи за Карим — но все още нямаше смисъл. Криеше отчаянието си. Защо трябваше да носи лоши вести?

— Значи не намирате живота в Техеран труден сега? — попита той. Мешанг се вайкаше за всичките нови наредби, внедрени на пазара.

— Животът е винаги труден — отговори Мешанг, — но ако си иранец, добре обучен търговец, с грижа и разбиране, с усилена работа и логика, дори Революционният комитет може да бъде обуздан. Винаги сме обуздавали събирачите на такси и властниците — шаховете, комисарите, янките или британските паши.

— Радвам се да го чуя, много се радвам.

— А аз съм много доволен, че се върна, исках да ти говоря — продължи Мешанг. — Сестра ми ти е казала за бъдещото дете, нали?

— Да, да, каза ми. Не е ли чудесно?

— Да, да, чудесно е. Хвала на Бога. Какви са плановете ти?

— Какво имаш предвид?

— Къде имате намерение да живеете? Как ще плащате сега за всичко?

Тишината беше необятна.

— Ще се справим — отговори Локхарт. — Аз имам наме…

— Не виждам как ще можеш. Аз прегледах миналогодишните сметки и… — Мешанг спря, тъй като Зара стана.

— Не намирам, че това е подходящо време за разговори за сметки — прекъсна го тя с внезапно побеляло лице. Шаразад също пребледня.

— Е, аз говоря — заяви Мешанг грубо. — Как ще преживява моята сестра? Сядай, Зара, и слушай! Сядай! И когато аз наредя, ти няма да ходиш на протестни маршове или каквото и да било друго. Отсега нататък ще се подчиняваш или ще те бия с камшик! Сядай долу!

Зара се подчини, шокирана от лошите му обноски и яростта му. Шаразад беше зашеметена, нейният свят се сгромолясваше. Брат й се обърна към Локхарт.

— Сега, капитане, твоите сметки за последната година, сметките, платени от моя баща, без да смятаме тези, които все още дължиш и трябва да платиш, а те са значително по-големи от твоята заплата. Вярно ли е?

Лицето на Шаразад гореше от срам и гняв и преди Локхарт да успее да отговори, тя заприказва бързо със своя най-меден глас:

— Скъпи Мешанг, ти си съвсем прав да се безпокоиш за нас, но апарта…

— Бъди любезна да мълчиш. Аз трябва да попитам твоя съпруг, не теб, това е негов проблем, не твой. Е, капи…

— Но, скъпи Ме…

— Мълчи! Е, капитане, вярно ли е или не.

— Да, вярно е — потвърди Локхарт, отчаяно търсейки изход от пропастта. — Но ти би трябвало да си спомниш, че негово превъзходителство ми даде апартамента, всъщност сградата, и с другите наеми сметките са изплатени, а останалото беше за издръжка на Шаразад, за което бях безкрайно благодарен. Колкото до бъдещето, аз ще се погрижа за Шаразад, разбира се, че ще се грижа.

— С какво? Прочетох решението за развода ти и ми е ясно, че с издръжката на предишната ти съпруга и детето вероятността да успееш да опазиш сестра ми от мизерия е малка.

Локхарт се задушаваше от ярост. Шаразад се въртеше на стола си. Локхарт забеляза страха й и овладя порива си да смачка Мешанг в масата.

— Всичко е наред, Шаразад. Твоят брат има право да пита. — Той прочете самодоволството в изваяното, хубаво лице и разбра, че битката се е завързала.

— Ще се справим, Мешанг, аз ще се справя. Нашият апартамент няма да бъде реквизиран завинаги, пък и можем да вземем друг. Ще се спра…

— Няма никакъв апартамент или сграда. Изгоря в събота. Цялата е изгубена, всичко.

Те го зяпнаха. Шаразад беше потресена.

— О, Мешанг, сигурен ли си? Защо не ми каза? За…

— Толкова ли е голяма твоята собственост, че да не я проверяваш от време на време? Изгубена е, цялата!

— О, Господи! — промърмори Локхарт.

— По-добре да не богохулстваш — сряза го Мешанг, съжалявайки, че не може да злорадства открито. — И така, няма никакъв апартамент, никаква сграда, нищо. Иншаллах. Сега, сега как възнамеряваш да платиш сметките?

— Застраховката! — възкликна Локхарт. — Трябва да има застра…

Избухналият смях удави гласа му. Шаразад събори чашата с вода, но никой не забеляза.

— Ти мислиш, че ще бъде платена застраховка? — подигра му се Мешанг. — Сега? Дори и ако имаше? Държиш се като луд! Няма застраховка, никога не е имало. И така, капитане: много дългове, никакви пари, никакъв капитал, никаква сграда — не че това беше твое по закон, просто запазваш репутацията. Начин, уреден от баща ми, за да ти осигури средства да се грижиш за Шаразад. — Той взе парче халва и го пъхна в устата си. — И така, какво предлагаш?

— Ще се оправя.

— Как, моля, кажи ми! И на Шаразад, разбира се, тя има право, законното право да знае. Как?

— Аз имам бижута. Мога да ги продам — възнегодува Шаразад.

Мешанг остави думите мъчително да висят във въздуха, очарован, че Локхарт е притиснат до стената, унизен, гол като пушка. Мръсен неверник! „Ако не бяха Локхартовците в нашия свят, тези хищни чужденци, експлоататори на Иран, ние щяхме да бъдем свободни, без Хомейни и неговите молли, баща ми щеше все още да е жив, а Шаразад — подходящо омъжена.“

— Е?

— Какво предлагаш? — попита Локхарт. Не виждаше изход от капана.

— Какво предлагаш ти?

— Не знам.

— Междувременно ти нямаш къща, имаш значителни дългове и скоро ще си безработен — съмнявам се, че на вашата компания ще й бъде разрешено да оперира тук много дълго. Съвсем правилно — чуждестранните компании са обявени за персона нон грата. — Мешанг изпитваше удоволствие, че си бе спомнил латинската фраза.

— Ако стане това, ще подам оставка и ще кандидатствам да летя с хеликоптери на ирански компании. Те ще имат нужда от пилоти веднага. Говоря фарси, експерт-пилот съм и съм инструктор. Хомейни… Имамът иска веднага да се нормализира производството на петрол, така че те ще се нуждаят от обучени пилоти, естествено.

Мешанг се изсмя наум. Вчера министър Киа беше идвал на пазара — скромен, както подобава, и с желание да се хареса, беше донесъл изтънчен пишкеш — нали договорът за неговия „консултантски хонорар“ се подновяваше всяка година! — и му беше разказал за своите планове да придобие всички хеликоптери на съдружниците и да замрази всички банкови сметки. „Няма да имаме проблеми да вземем всички наемници, от които имаме нужда да карат нашите хеликоптери, ваше превъзходителство Мешанг — бе заявил Киа. — Те ще се тълпят при нас за половината от нормалната си заплата.“

„Да, те, но не и ти, временни съпруже на моята сестра, не и ти, та дори и за десета от заплатата…“

— Предлагам да бъдеш по-практичен. — Мешанг изследваше ноктите си с красиво направен маникюр, които бяха галили четиринадесетгодишното, което Киа му бе дал. „Първото от много, ваше превъзходителство!“ Възхитително бяла черкезка кожа и така лесно уредена женитба за този следобед, който той с удоволствие разтегли до цяла седмица.

— Сегашните управници са ксенофоби, особено за американци.

— Аз съм канадец.

— Съмнявам се, че това има значение. Логично е да се предположи, че няма да ти разрешат да останеш — той погледна остро към Шаразад — или да се върнеш.

— Догадки — изрече Локхарт през зъби, като забеляза израза на лицето й.

— Капитане, доскорошната благотворителност на моя баща не може повече да бъде поддържана — времената са трудни, аз искам да знам как смяташ да издържаш моята сестра и детето й, което предстои да се роди, къде имате намерение да живеете и как.

Внезапно Локхарт скочи, стряскайки останалите.

— Вие изложихте позицията си съвсем ясно, ваше превъзходителство Мешанг. Ще ви отговоря утре.

— Искам отговор сега.

Лицето на Локхарт помрачня.

— Първо ще говоря с моята съпруга, а после ще говоря с вас. Хайде, Шаразад.

Той излезе гордо. Потънала в сълзи, тя се запрепъва след него и затвори вратата.

Мешанг се усмихна язвително, взе си още един сладкиш и започна да го яде.

Зара извика разярена;

— Какво, в името на Бо…

Той се протегна, удари я с все сила през лицето и кресна:

— Млъкни! — Не му беше за пръв път да я удря, но никога с такава сила. — Млъкни или ще се разведа с теб, чуваш ли? Така или иначе съм на път да си взема друга жена — някоя млада, а не суха, стара и заядлива вещица като теб. Не разбираш ли, че Шаразад е в опасност, всички ние сме в опасност заради този човек? Върви да помолиш Бог да ти прости за твоите лоши обноски. Напусни!

Тя побягна. Той запрати след нея една купичка.

В северните предградия: 9,14 вечерта.

Азадех караше бързо малката, доста очукана кола по улицата, застроена със скъпи къщи и жилищни блокове, повечето тъмни, а някои и вандалски разрушени. Лекомислено беше включила на дълги фарове, заслепявайки идващите насреща, и свиреше силно с клаксона. Натисна спирачките, колата занесе, опасно пресече насрещното платно, едва-едва избягвайки катастрофата, и със свистящи гуми се насочи към гаража на една от сградите.

Гаражът беше тъмен. Във вътрешния джоб тя имаше фенерче. Включи го, излезе и заключи вратата. Палтото й беше топло и добре скроено, беше с пола, ботуши, кожени ръкавици и шапка, косата й се спускаше свободно. От другата страна на гаража имаше стълбище и ключ за осветлението. Когато го изпробва, най-близката крушка даде искра и угасна. Тя тръгна нагоре по стълбите. Четири апартамента на етаж. Апартаментът, който баща й беше наел за нея и за Ерики, беше на третия етаж, с изглед към улицата. Днес беше понеделник. Тя беше тук от събота. „Не е рисковано, Мак — беше казала тя, когато съобщи, че си отива, и той се опита да я придума да остане в апартамента му. — Но ако баща ми ме иска обратно в Табриз, оставането ми тук с теб няма никак да ми помогне. В апартамента имам телефон, само на половин миля съм оттук и мога лесно да идвам пеш, имам там дрехи и слуга. Ще проверявам всеки ден, ще идвам в офиса и ще чакам, това е всичко, което мога да направя.“

Не му беше казала, че предпочита да е далеч от него и Чарли Петикин. „Привързана съм и към двамата нежно — мислеше си тя, — но те са доста възрастни, педантични и никак не приличат на Ерики. О, Джони! Ах, Джони, какво да правя с теб, ще се осмеля ли да те видя пак?“

Площадката на третия етаж беше тъмна, но тя използува фенерчето, намери ключа си и го пъхна в бравата. Изведнъж почувствува нечий поглед и се обърна уплашено. Смуглият, небръснат простак си беше разкопчал панталона и размахваше коравия си пенис срещу нея.

— Чаках те, принцесо на всички курви, и проклет да съм, ако той не е готов за теб отпред, отзад или отстрани…

Той тръгна към нея, предъвквайки сквернословия, и тя притисна гръб към вратата ужасена, сграбчи ключа, превъртя го и рязко отвори.

Доберманът-пазач беше там. Мъжът замръзна. Зловещо ръмжене, после кучето нападна. В паниката мъжът изкрещя и се опита да отблъсне кучето, после си плю на петите надолу по стълбите пред песа, който ръмжеше, зъбеше се, хапеше по краката и разкъсваше дрехите му, а Азадех викаше след него:

— Сега ми го покажи!

— О, ваше височество, не ви чух да чукате, какво става? — извика старият слуга, изхвръквайки откъм кухнята.

Тя гневно избърса потта от челото си.

— Бог да те накаже, Али, сто пъти съм ти казвала да ме посрещаш долу с кучето. Дойдох навреме, винаги идвам навреме. Нямаш ли мозък?

Старецът се заизвинява, но някакъв груб глас зад нея го прекъсна:

— Върви и вземи кучето!

Тя се огледа. Стомахът и се обърна.

— Добър вечер, ваше височество.

Беше Ахмед Дурсак — висок, брадат, смразяващо резервиран, изправил се на входа на дневната. „Иншаллах — помисли си тя. — Очакването свърши, започва се отново.“

— Добър вечер, Ахмед.

— Моля да ме извините, ваше височество, не знаех какви са хората в Техеран, иначе лично аз щях да ви чакам долу. Али, хвани кучето!

Уплашен, все още мънкайки извинения, слугата се измъкна надолу по стълбите. Ахмед затвори вратата и загледа Азадех, докато тя си събу ботушите и плъзна малките си крачета в извити турски чехли. Мина покрай него на път за комфортната дневна в западен стил и седна с туптящо сърце. Огънят в камината трептеше. Безценни килими, някои накачени по стените. До нея имаше малка масичка. Върху масичката беше поставено кукрито, което й бе оставил Рос.

— Имате новини от баща ми и съпруга ми?

— Негово височество ханът е болен, много болен…

— Каква болест? — попита Азадех искрено загрижена.

— Сърдечна атака.

— Господ да го пази! Кога се случи това?

— Този четвъртък. — Той прочете мисълта й. — Денят, в който вие и… и саботьорът сте били в село Абу Мард. Нали?

— Предполагам. Последните няколко дни бяха доста объркани — отговори студено тя. — Как е баща ми?

— Благодарение на Бога, атаката в четвъртък беше лека. В събота, точно преди полунощ, той получи друга, много по-лоша. — Ахмед я наблюдаваше.

— Колко много по-лоша? Моля ви, не си играйте с мен! Кажете ми всичко наведнъж!

— А-а, толкова съжалявам, ваше височество, нямах намерение да си играя с вас. — Гласът му продължаваше да бъде любезен, а очите му отбягваха краката й. Той се възхищаваше на нейната жар и гордост и му се искаше да си поиграе с нея. — Докторът нарече това удар и сега лявата страна на Негово височество е парализирана частично. Той все още може да говори, с известно затруднение, но умът му е силен, както винаги. Докторът каза, че ще се оправи много по-бързо в Техеран, но пътуването все още е невъзможно.

— Той ще се оправи ли? — попита тя.

— Не знам, ваше височество, воля Божия. На мен ми се струва много болен. Докторът, а аз нямам много добро мнение за него, каза всичко на всичко, че шансовете на Негово височество щели да бъдат много по-добри, ако бил тук, в Техеран.

— Тогава докарайте го тук колкото е възможно по-скоро!

— Ще го направя, ваше височество, бъдете спокойна. Между другото, имам съобщение за вас. Ханът, вашият баща, каза: „Искам да те видя. Веднага. Не знам колко дълго ще живея, но трябва да се направят и потвърдят известни споразумения. Твоят брат Хаким сега е при мен и…“

— Бог да го пази! — възкликна Азадех. — Помириха ли се баща ми и Хаким?

— Негово височество го направи свой наследник, но моля…

— О, това е чудесно, чудесно, хвала на Бога, но как…

— Моля ви, бъдете търпелива и ме оставете да довърша съобщението: „Твоят брат Хаким сега е при мен и аз го направих свой наследник само при определени условия за теб и за него.“ — Ахмед се поколеба и на Азадех й се прииска да извика от радост. Преливаше от щастие, но беше преизпълнена и с предпазливост. Спря я гордостта й.

— „За това е необходимо ти да се върнеш незабавно с Ахмед.“ Това е краят на съобщението, ваше височество.

Външната врата се отвори. Али я заключи отново и пусна кучето. С няколко големи скока то се озова в дневната и сложи глава в скута на Азадех.

— Добре свършено, Реза — каза тя. Зарадва се на възможността да подреди мислите си. — Куш, хайде, куш! Куш!

Кучето се подчини щастливо, после легна в краката й, наблюдавайки вратата и Ахмед, който седеше близо до другия диван. Ръката й разсеяно си играеше с ефеса на кукрито — допирът до ножа й даваше увереност. Ахмед много добре разбираше това.

— В името на Бога, истината ли казахте?

— Да, ваше височество, Бог ми е свидетел!

— Тогава тръгваме незабавно. — Тя стана. — С кола ли дойдохте?

— Да, ваше височество, докарах лимузина и шофьор. Но има и други новини — добри и лоши. В неделя до Негово височество пристигна писмо за откуп. Негово превъзходителство, вашият съпруг е в ръцете на бандити, някакво разбойническо племе… — Тя се опита да запази присъствие на духа, коленете й внезапно омекнаха. — … някъде близо до съветската граница. Заедно с хеликоптера си. Изглежда, че тези… тези бандити претендират, че са кюрди, но ханът се съмнява. Те са изненадали Цимтарга, който е от Съветите, и са избили всички, взимайки в плен негово превъзходителство и хеликоптера му рано сутринта в четвъртък, както твърдят. После са отлетели за Резайех, там са го видели, не е изглеждал наранен, после са отлетели отново.

— Хвала на Бога! — Това беше всичко, което нейната гордост й позволи да каже. — Откупен ли е съпругът ми?

— Писмото за откупа пристигна в събота късно през нощта чрез посредници. Щом Негово височество дойде в съзнание вчера, той ми даде съобщението за вас и ме прати тук да ви взема.

Тя чу това „взема“ и разбра неговата сериозност, но Ахмед с нищо не показа, че му е ясна, а бръкна в джоба си.

— Негово височество Хаким ми даде това за Вас. — Той й връчи запечатан илик. Тя го разкъса, стряскайки кучето. Бележката беше с почерка на Хаким:

„Скъпа, Негово височество ме направи свой наследник и възстанови и на двама ни предишните права, само при някои условия, чудесни условия, на които лесно ще се съгласиш. Побързай да се върнеш, той е много болен и няма да се заеме с откупа, докато не те види. Салаам!“

Погълната от радост, тя забърза, стегна една чанта набързо, надраска бележка на Макайвър и поръча на Али да я предаде на другия ден. Замисли се за миг, взе кукрито и излезе, притискайки го към себе си. Ахмед не каза нищо, просто я последва.

Вторник

27 февруари 1979 г.

52

Бандар-е Делам: 8,15 сутринта.

Касиги бързаше след намръщения полицай през препълнените коридори на болницата — радиомеханикът Минору вървеше на няколко крачки зад тях. Болни и ранени мъже, жени и деца в носилки, на столове или прави, или просто лежащи на пода, чакащи някой да им помогне, тежко болните, смесени с по-леко болните, някои се облекчаваха, други ядяха и пиеха донесеното от надошлите безброй роднини — и всички, които можеха, се оплакваха на висок глас. Непрекъснато обсажданите сестри и лекари влизаха и излизаха от стаите, всички жени бяха с чадори, с изключение на няколко англичанки, сестри от „Кралица Александра“, чиито строги прически и касинки бяха почти същото или приемливото.

Накрая полицаят намери вратата, която търсеше, и си проби път през претъпканото отделение. Леглата бяха разположени от двете страни, а в средата имаше още един ред легла, всички заети от пациенти мъже — дошлите при тях на посещение семейства говореха или се оплакваха, децата играеха, а отсреща, в един ъгъл, възрастна жена готвеше на преносима печка.

Едната китка и единият глезен на Скрагър бяха закачени с белезници за стар железен креват. Той лежеше на сламен дюшек, с дрехите и обувките, с бинтована глава, небръснат и мръсен. Когато видя Касиги и Минору зад полицая, очите му светнаха.

— Здравейте, приятели. — Гласът му беше суров.

— Как сте, капитане? — попита Касиги, отвратен от белезниците.

— Ако мога да се освободя, ще съм добре.

Раздразнен, полицаят шумно ги прекъсна на фарси, за удоволствие на зрителите.

— Това ли е човекът, когото искахте да видите?

— Да, ваше превъзходителство — отговори Минору вместо Касиги.

— Е, видяхте го. Можете да докладвате на вашето правителство или на който искате, че както се вижда, му е оказана медицинска помощ. Той ще бъде съден от Комитета по транспорта. — Надутият полицай се обърна да си върви.

— Но капитан-пилотът не е бил на волана — търпеливо поясни Касиги на английски. Минору преведе — беше го повтарял почти цяла нощ и от зори тази сутрин на различни полицаи с различни рангове, получавайки неизменно един и същ отговор по различен начин:

— Ако чужденецът не беше дошъл в Иран, инцидентът никога не би се случил. Разбира се, че е виновен.

— Няма значение, че не е шофирал, той е виновен — разяри се полицаят, гласът му отекваше в стените. — Колко пъти трябва да ви се повтаря? Той е бил по служба в колата. Той е нареждал. Ако не беше наредил, инцидентът нямаше да се случи. Има убити и ранени. Разбира се, че е виновен.

— Но аз повтарям, моят помощник тук е видял инцидента и ще свидетелства, че той е предизвикан от другата кола.

— Към лъжите пред комитета ще се отнесем сериозно — заяви мрачно полицаят. Той се беше возил в полицейската кола.

— Не е лъжа, ага. Има и други свидетели — твърдеше Касиги. Не че имаше такива. Гласът му се изостри. — Настоявам да освободите този човек. Той е служител на моето правителство, което е инвестирало милиарди долари в нашия нефтохимически завод „Иран-Тода“ в полза на Иран и особено на хората в Бандар-е Делам. Ако не го освободите веднага, веднага, ще се разпоредя всички японци да си отидат и да прекъснат работа. — Раздразнителността му нарастваше, тъй като нямаше власт, нито пък щеше да издаде подобни нареждания. — Всичко ще спре.

— В името на Пророка, чужденците вече няма да ни изнудват! — изрева полицаят и му обърна гръб. — Ще трябва да обсъдите това с комитета!

— Ако не го освободите веднага, работата спира и няма да има вече работни места. Никакви!

Докато Минору превеждаше, той усети как мълчанието и настроението на стоящите наоколо се променят. Даже и на полицая. Беше му неприятно, но съзнаваше, че всички очи са вперени в него, и усещаше внезапната враждебност. Наблизо един младеж със зелена лента, вързана вместо колан върху мръсната му пижама, каза хрипливо:

— Искате да жертвате работата ни, а? Кой сте вие? Как можем да знаем, че не сте човек на шаха? Проверен ли сте от комитета?

— Разбира се, че съм! В името на Единния Бог, аз съм на страната на имама от години — отговори човекът от колата сърдито, но явно уплашено. — Аз помогнах на революцията, всички го знаят. Вие! — Той посочи Касиги и го напсува наум, че е предизвикал всички тези неприятности. — Последвайте ме! — И си проби път през събралите се около тях болни.

— Ще се върна, капитан Скрагър, не се безпокойте — увери го Касиги и заедно с Минору се втурна към вратата.

Полицаят ги поведе по стълбите, после по някакъв коридор и други стълби, всички претъпкани с народ. Нервността на Касиги нарастваше. Слизаха все по-надолу. Отвориха някаква врата. Над нея имаше надпис на фарси. Изби го студена пот. Бяха в моргата. Мраморни плочи с тела, покрити с мръсни чаршафи. Множество. Мирис на химикали, на съсирена кръв, на мърша и на изпражнения.

— Вижте — полицаят повдигна един от чаршафите. Под него лежеше обезглавеното тяло на жена. Главата й беше неприлично близо до трупа, очите отворени.

— Вашата кола причини смъртта й, какво ще кажете за нея и семейството й? — При думата „вашата“ по тялото на Касиги премина студена вълна. — Ето и още! — Той дръпна друг чаршаф. Тежко смазана жена, непознаваема. — Е?

— Дълбоко… дълбоко съжаляваме, разбира се…, разбира се, че дълбоко съжаляваме за това, че има убити и ранени, много съжаляваме, но това е Карма. Иншаллах, не е наша вината, както и на пилота горе. — Касиги едва се сдържаше да не повърне. — Дълбоко съжаляваме.

Минору преведе. Полицаят високомерно се беше облегнал на мраморния плот. После отвори уста и очите на младия японец се разшириха.

— Той казва… казва, че откупът, таксата за освобождаването на мистър Скрагър е един милион риала. Веднага. Решението на комитета нямало нищо общо с това.

Един милион риала бяха около дванадесет хиляди долара.

— Това е невъзможно, но ние можем да платим сто хиляди риала след час.

— Един милион — извика полицаят. Хвана главата на жената за косата и я тикна пред Касиги, който насмалко не се свлече на земята. — Какво ще кажеш за децата й, които сега са обречени да бъдат без майка? Не заслужават ли те обезщетение? А?

— Нямаме… нямаме толкова много налични пари в… в целия завод. Съжалявам много.

Полицаят изруга и продължи да се пазари, но изведнъж вратата се отвори. Влязоха няколко санитари с количка и труп на нея, загледаха ги любопитно. Внезапно полицаят каза:

— Много добре. Ще отидем веднага в офиса ви.

Отидоха и той получи последната сума, която беше предложил Касиги — двеста и петдесет хиляди риала. Около три хиляди долара — но без разписка, само с устното споразумение, че Скрагър може да напусне. Понеже не му вярваше, Касиги му даде половината в офиса, а другата половина сложи в плик, който пъхна в джоба си. Върнаха се в болницата. Там той остана да чака в колата, докато Минору и полицаят влязоха вътре. Очакването му се стори безкрайно, но накрая Минору и Скрагър слязоха по стълбите заедно с полицая. Касиги излезе от колата и му даде плика. Онзи напсува всички чужденци и си тръгна свирепо.

— Готово — Касиги се усмихна на Скрагър.

Стиснаха си ръцете, Скрагър щедро му благодареше, извинявайки се за неприятностите. И двамата ругаеха съдбата и я благославяха, качвайки се бързо в колата. Иранският шофьор зави и се включи в движението, високо напсува една изпреварваща кола, заела дясното платно, и едва не се сблъска с нея, надувайки клаксона.

— Кажи му да намали, Минору — нареди Касиги. Минору преведе и шофьорът кимна, усмихна се и се подчини, но намаляването на скоростта продължи само няколко секунди.

— Добре ли сте, капитане?

— О, да. Имам малко главоболие, но съм добре. Най-лошото беше, че не можех да пикая.

— Какво?

— Кучите синове ме държаха завързан за кревата и не ми позволяваха да отида до тоалетната. Не можех да го направя в гащите или в леглото и едва днес рано сутринта една сестра ми донесе подлога. Господи, мислех, че ще ми се спука мехурът! — Скрагър разтри очи, за да премахне умората. — Няма проблеми, справих се. Много съм ви задължен. Плюс откупа! Колко беше той?

— Николко, николко за теб. Имам специално заделени средства за такива цели.

— Не е проблем. Анди Гавалан ще плати — о, добре, че се сетих! Той каза, че познавал твоя бос преди години. Тода, Хиро Тода.

— Ah so desu ka? — Касиги беше искрено учуден. — Гавалан има хеликоптери в Япония?

— О, не! Това е било, когато е бил китайски търговец в Хонконг, когато е работил за „Струан“. — Името стресна Касиги, но той не се издаде. — Чувал ли си за „Струан“?

— Да, добра компания, „Тода“ има или поне навремето имаше делови отношения с тях. — Това беше факт, но той запази информацията, за да я обмисли в бъдеще — нали тъкмо Линбар Струан едностранно анулира пет лизингови договора за превоз преди две години, което едва не ги разори? „Може би ще успеем да използуваме Гавалан, за да компенсираме загубите си по един или друг начин.“ — Съжалявам, било ти е много тежко.

— Не е твоя вината, приятел. Но Анди ще иска да плати откупа. Колко измъкнаха от вас?

— Много скромна сума. Моля те, нека това бъде подарък — нали ти спаси кораба ми.

След кратка пауза Скрагър продължи:

— Тогава съм ти задължен за две неща, приятел.

— Ние избрахме шофьора — наша беше грешката.

— Къде е той? Къде е Мохамед?

— Съжалявам, но той е мъртъв.

Скрагър изруга.

— Не беше негова вината, в никакъв случай.

— Да, да, зная. Дадох на семейството му обезщетение и ще направим същото за жертвите. — Касиги се опитваше да разбере колко потресен е Скрагър, искаше да знае колко скоро ще бъде готов да лети и беше много раздразнен от закъснението по пътищата. Трябваше непременно да се върне в Ал Шаргаз, колкото е възможно по-бързо, и оттам у дома, в Япония. Работата му тук беше приключила. Главният инженер Уотанабе сега вече беше напълно на негова страна, копията от частните му доклади щяха да затвърдят собствените му позиции в корпорацията и да му помогнат извънредно много, а на „Хиро Тода“ — да открият отново възможността да убедят правителството да обяви „Иран Тода“ за национален проект.

„Не възможно, а сигурно! — помисли си той, по-уверен от всякога. — Ще бъдем спасени от банкрут, ще погребем враговете си «Мицувари» и «Гуокотомо» и ще спечелим престиж — и печалби, огромни печалби! О, да! И като добавим към това щастливата случайност — Касиги си позволи цинична усмивка, — онова невероятно важно копие на частния доклад на убития главен инженер Касусака до «Гуокотомо», с дата и подпис, което Уотанабе беше «намерил» като по чудо в забравена папка, докато бях в Ал Шаргаз! Трябва много да внимавам как ще го използвам, о, наистина трябва да съм много внимателен, и затова е още по-важно да стигна колкото е възможно по-бързо у дома.“

Улиците и булевардите бяха задръстени от коли. Небето беше все още облачно, но бурята беше отминала и той знаеше, че времето е подходящо за полети. „Ах, как бих искал да имам собствен самолет — помисли си той. — Да кажем «Лиър Джет». Наградата за целия ми труд тук трябва да е голяма.“

Той се унесе щастливо, наслаждавайки се на усещането за постигнатото и за власт.

— Изглежда, че сега много скоро ще можем да започнем строителството, капитане.

— О!

— Да. Председателят на комитета, казва се Затаки, ни увери, че ще ни сътрудничат. Изглежда, че познава един от вашите пилоти, капитан Старк.

Скрагър остро го погледна.

— Това е Дюк, Дюк Старк, спасен от левичарите и отлетял за Ковис. Ако бях на твое място, приятелю, бих, ъ, бих го следил внимателно. — И му съобщи колко неустойчив е Старк. — Направо е луд.

— Изобщо не изглежда такъв. Странно… Иранците са много, много странни. Но по-важно е как се чувстваш ти?

— Вече съм екстра — излъга Скрагър весело.

Вчера и през цялата нощ беше много зле, ругаеха го и му викаха, а той лежеше с белезници и никой не го разбираше, беше заобиколен от враждебност, следен отвсякъде. Загубен. И изплашен. Болката нарастваше. Времето бавно течеше в агония, в угасваща надежда, беше сигурен, че Минору е ранен или мъртъв, също като шофьора, и никой не ще разбере къде е той или какво се е случило.

— Една чашка хубав чай ще ме излекува. Ако искаш, тръгваме веднага, аз съм добре. Само една бърза баня, бръснене, чашка чай и малко храна — и можем щастливо да отпътуваме.

— Отлично. Тогава тръгваме веднага щом се приготвиш. — Минору беше инсталирал и изпробвал радиото.

През целия път до рафинерията и по време на полета до Ленгех Касиги беше в много добро настроение. Близо до Харг те мислеха, че са видели огромната акула-чук, за която Скрагър беше споменал веднъж. Летяха ниско, близо до брега, облачността беше все още ниска и гъста, тук и там проблясваха светкавици, но не бяха опасни, само малко ги раздрусваше. Радарното ръководство действаше ефективно и засилваше лошите му предчувствия. Двата дни до „Вихрушка“, без да се смята днешният, го потискаха. Загубата на един ден щеше да направи всичко още по-объркано. Какво ли се бе случило, откакто беше заминал?

След Харг той се приземи, за да зареди и да починат. Стомахът още го болеше ужасно и той забеляза малко кръв в урината си. Нямаше за какво да се безпокои. Нормално беше да има малко кръвотечение след такъв инцидент. Гадна работа, но беше извадил късмет!

Бяха на пясъчния бряг, приключвайки с пакетирания обяд — студен ориз, риба и туршия. Скрагър нагъваше и комат ирански хляб, пиле и соев сос, който беше отмъкнал от кухнята. Касиги пиеше японска бира. Скрагър отказа.

— Благодаря, но пиенето и карането не вървят заедно.

Касиги яде малко, Скрагър ядеше лакомо и бързо.

— Яденето беше добро — каза той. — По-добре ще е да тръгваме, веднага щом приключиш.

— Готов съм.

Скоро те отново излетяха.

— Ще има ли време да ме закараш до Ал Шаргаз или Дубай днес? — попита Касиги.

— Не, ако ще ходим до Ленгех. — Скрагър нагласи слушалките си. — Знаеш ли какво, когато стигнем до въздушния контрол на Киш, ще ги попитам мога ли да се отклоня за Бахрейн. Там можеш да вземеш международен или местен полет. Трябва да заредим в Лаван и мисля, че те ще ни позволят. Както вече ти казах, аз съм ти задължен за две неща.

— Нищо не ми дължиш — усмихна се Касиги. — На събранието на комитета вчера онзи Затаки попита колко скоро нашите хеликоптери ще полетят с пълна сила. Аз му обещах незабавни действия. Както знаеш, „Гърни“ вече не ни обслужват. Това, което искам, са три 212 и два 206 за следващите три месеца, един едногодишен договор, за който ще преговаряме тогава в зависимост от нуждите ни и който ще се преразглежда всяка година — и ти ще го изпълняваш. Ще бъде ли възможно?

Скрагър се колебаеше, не знаеше как да отговори. При нормални обстоятелства такова предложение щеше да бъде добра новина по телефона чак до Абърдийн, Гавалан лично щеше да бъде на телефона и всички щяха да участвуват срещу добра премия. Но при планираната „Вихрушка“, без „Гърни“ и без хората си, нямаше начин да помогне на Касиги.

— Кога, ъ-ъ-ъ… кога ще искате да започнат полетите? — попита той, за да спечели малко време за размисъл.

— Веднага. — продължи Касиги живо, наблюдавайки танкера долу. — Дадох гаранции на Затаки и комитета, че ако те ни сътрудничат, ще започнем веднага. Утре или най-късно вдругиден. Може би ще можеш да помолиш временния ви изпълняващ да пренасочи няколко 212, базирани в Бандар-е Делам и неизползувани в пълния им капацитет.

— Да, разбира се, че ще го помоля. Веднага щом кацнем.

— За около седмица ще ни е необходима временна въздушна връзка с Кувейт за вземане и смяна на екипажите от Япония. Затаки съобщи, че техният комитет днес е уредил въпроса с комитета на летището в Абадан. Щели да го открият за нас най-късно към края на седмицата…

Скрагър слушаше само с половин ухо поверителните планове на този човек, с когото се бяха сприятелили, без когото той още щеше да бъде прикован с белезници към леглото. Изборът му беше прост: или му казваш за „Вихрушка“, или го зарязваш. „Но да му кажа, означава да изменя на друго, по-голямо доверие, дългосрочно доверие. Касиги може да провали «Вихрушка». Той е длъжен да каже на дьо Плеси. Въпросът е, доколко мога да му се доверя — и на дьо Плеси?“

Той обезпокоено погледна през прозореца и отново провери местоположението си.

— Извинявай, че те прекъсвам, но трябва да докладвам. — И той натисна копчето за предаване.

— Радар „Киш“, тук Хотел Сиера Танго, чувате ли ме?

— HST, тук радар „Киш“, чуваме ви не много ясно, но силно, продължавайте.

— HST по чартър от „Иран-Тода“, връщащ се в базата ни в Ленгех, подхождам към Лаван на 300 метра, един пасажер на борда. Искам зареждане в Лаван и отклонение за Бахрейн, за да оставя пасажера си, който има спешни дела по поръчение на Иран.

— Искането отказано, поддържайте триста и дайте курса.

— Пасажерът ми е японец, началник на „Иран-Тода“, и срочно се нуждае от консултации със своето правителство по поръчка на иранското правителство да се възобновят веднага полетите. Искане за специално внимание в този случай.

— Искането отказано. Не се разрешават полети над залива без предварителна двадесет и четири часова заявка. Завийте на нула деветдесет и пет градуса за директен полет до Ленгех, докладвайте на траверс Киш, не над Киш. Разбрахте ли?

Скрагър погледна Касиги, който също можеше да чува разговора.

— Съжалявам, приятелю. — Той зави в новия курс. — HST, разбрано. Искаме разрешение за Ал Шаргаз утре призори с един пасажер.

— Изчакайте малко. — Слушалките им изпращяха. Отдясно долу се нижеше върволицата танкери — едни завръщащи се, други тръгващи от и към терминалите на Саудитска Арабия, Емирствата, Абу Даби, Бахрейн, Кувейт и Ирак. Никой не товареше в Харг или Абадан, където обикновено се обслужваха поне дузина, а друга дузина чакаха. Сега имаше само опашки от чакащи, някои повече от два месеца. Небето още беше облачно и противно.

— HST, искането ви да отидете от Ленгех в Ал Шаргаз е потвърдено: утре, сряда, двадесет и осми, излитане по обяд. До по-нататъшно нареждане всички, повтарям, всички полети над залива ще изискват предварителна двадесет и четири часова заявка и за всяко, повтарям, за всяко запускане на двигателите ще се иска разрешение. Разбрахте ли?

Скрагър изруга, после потвърди.

— Какво става? — попита Касиги.

— Никога не е трябвало да искаме разрешение за запускането на двигателите преди. Тези кучи синове наистина стават заядливи. — Скрагър си мислеше за петък и как ще тръгнат двата му 212. Киш беше прекалено подозрителен и ефективен в контрола си. — Ега ти късмета!

— Прав си. Ще можеш ли да ръководиш полетите?

— Има много по-добри от мен.

— Съжалявам, но това е много важно за мен. Ще бъда сигурен, че полетите ще бъдат в добри ръце.

Скрагър отново се поколеба.

— Благодаря. Ако можех, сигурно… сигурно щях да го направя.

— Значи решено. Аз ще се обърна с официална молба до вашия мистър Гавалан. — Касиги го погледна. „Нещо се е променило — помисли си той. — Какво? Сега всъщност пилотът не реагира с ентусиазма, който бях предвиждал, когато обявих сделката — той сигурно разбира стойността на договора, който му предлагам. Какво крие?“ — Можеш ли да се свържеш с Бандар-е Далам през вашата база в Ковис, за да ги попиташ дали ще ни дадат поне един 212 утре? — попита той. Започваше да го изпитва.

— Да, да, разбира се… веднага щом пристигнем. „А — помисли си Касиги. Наблюдаваше и слушаше много внимателно. — Бях прав, нещо много се е променило. Приятелското настроение изчезна. Защо? Със сигурност не съм казал нищо, което да го обиди. Това не може да бъде сделката — прекалено добра е за всяка хеликоптерна компания. Здравето му?“

— Добре ли се чувстваш?

— О, добре съм, приятелю, добре съм.

„А, усмивката беше истинска този път и гласът му както обикновено. Тогава трябва да е нещо, свързано с хеликоптерите.“

— Ако не ми помогнеш, ще бъде много трудно за мен.

— Да. Зная. Бих искал да ти помогна, колкото мога.

„А, усмивката изчезна и гласът му стана отново сериозен. Защо? И защо това «бих искал да ти помогна», сякаш той би помогнал, но му е забранено да помага от някого. Гавалан? Може ли той да знае, че Гавалан не би ни помогнал заради «Струан»?“

Касиги дълго размисляше върху промяната, но не можеше да намери задоволителен отговор. После реши да използва един почти безпогрешен — да използува пътуването с чужденец, като този:

— Приятелю мой — започна той възможно най-искрено. — Зная, че има нещо, моля те, кажи ми какво е! — Видя, че лицето на Скрагър стана още по-сериозно, и го довърши с coup de grace. — Можеш да ми кажеш, можеш да ми се довериш. Аз наистина съм твой приятел.

— Да… да, зная това, приятелю.

Касиги наблюдаваше лицето му и чакаше, гледаше как рибата се върти около стръвта, закачена на нишка, толкова тънка и толкова здрава, простираща се назад до счупената лопатка на витлото, стискането на ръце, споделената опасност на борда на „Рикумару“, войната и общите спомени за загинали другари. „Толкова много от нас са мъртви, толкова млади… Да! — помисли си той с внезапна ярост. — Но ако имахме и една десета от техните хеликоптери, от тяхното въоръжение и техните кораби и една двадесета част от техния петрол и суровини, ние бихме били непобедими и императорът нямаше да бъде принуден да прекратява войната, както направи. Щяхме да бъдем непобедими — ако не беше бомбата, двете бомби. Господ да накаже завинаги тези, които изобретиха бомбата, която пречупи неговата воля.“

— Какво има?

— Аз, ъ-ъ… не мога да ти кажа, просто още не — съжалявам.

Касиги усети някаква опасност.

— Защо, приятелю? Уверявам те, че можеш да ми се довериш — опитваше се да го предразположи.

— Да… да, но не зависи само от мен. В Ал Шаргаз, утре, бъди търпелив, можеш ли?

— Ако е толкова важно, трябва да разбера сега, нали? — Касиги отново зачака. Знаеше цената на чакането и на мълчанието в моменти като този. Нямаше нужда да напомня на другия за „Задължен съм ти за две неща“. Засега.

Скрагър си спомняше. „В Бандар-е Делам Касиги ми спаси живота и няма съмнение в това. На борда на кораба му в Сири той доказа, че е умен, а днес доказа, че е добър приятел, пък и не му трябваше да си навлича всички тези неприятности — веднага, утре или вдругиден не биха имали значение за него.“

Очите му гледаха приборите и навън и той не видя опасност нито вътре, нито вън. Киш бързо се приближаваше отдясно. Той погледна към Касиги. Касиги се беше загледал напред, силното му, приятно лице бе замръзнало, леко начумерено. „По дяволите, приятелю, ако ти не изпълниш заръката, Затаки ще подивее! Но не можеш да го направиш. Не можеш, приятелю, и ми е толкова мъчно да те гледам да седиш така, без да ми напомняш, че ти дължа нещо.“

— Киш, тук HST на траверс Киш, поддържам триста.

— Киш. Поддържай триста. Има трафик на изток на три хиляди.

— Да, виждам ги. — Бяха два изтребителя. Той ги показа на Касиги, който не ги виждаше. — F-14, може би излитат от Бандар-е Абас.

Касиги не отговори, само кимна и това накара Скрагър да се почувствува още по-зле. Минутите минаваха. Перките бръмчаха.

После Скрагър се реши, въпреки че му беше неприятно.

— Съжалявам — започна той навъсено, — но ще трябва да изчакаш до Ал Шаргаз. Анди Гавалан може да помогне, аз не мога.

— Той може да помогне? По какъв начин? Какво има?

След кратка пауза Скрагър поясни:

— Ако някой може да помогне, това е той. Нека приключим дотук, друже.

Касиги чу окончателния отговор, но го пропусна покрай ушите си и остави въпросът да почака за момент, обезпокоен от появилите се нови сигнали за опасност. Това, че Скрагър не влезе в капана му и не му каза тайната, го накара още повече да го уважава. „Но това не го извинява — мислеше си той и яростта му нарастваше. — Той ми каза достатъчно, за да ме предупреди, сега зависи от мен да открия останалото. И така, Гавалан е ключът. За какво?“

Чувствуваше, че главата му ще се пръсне. „Не обещах ли аз на този луд Затаки, че ще сме в бизнеса веднага? Как смеят тези хора да провалят целия ни проект — нашия национален проект. Без хеликоптери не можем да започнем! Това е равносилно на предателство срещу Япония! Какво планират те?“

Той с усилие сдържаше яда си.

— Сигурно ще се видя с Анди Гавалан колкото е възможно по-скоро и да се надяваме, че ти ще оглавиш нашите операции, а?

— Каквото каже Гавалан, зависи от него.

„Не бъди толкова сигурен — мислеше си Касиги, — защото каквото и да се случи, аз ще имам тези хеликоптери веднага — вашите, на «Гърни», не ме интересува чии. Но в името на предците ми самураи, «Иран-Тода» няма повече да рискува! Нито пък аз!“

53

Табриз, в двореца на хана: 10,50 преди обед.

Азадех последва Ахмед в стаята в западен стил и после до балдахиненото легло и сега, когато вече беше вътре, почувствува, че кожата й настръхва от страх. До леглото седеше сестра в колосана бяла униформа, с отворена книга в скута. Наблюдаваше ги любопитно през очилата. Дебели брокатени завеси покриваха прозорците, за да не става течение. Светлините едва горяха. Смрадта от възрастния човек се носеше навсякъде.

Очите на хана бяха затворени, лицето му беше бледо, дишането задавено, към ръката му беше закачена система с физиологичен разтвор, поставена до леглото. Полузаспала в един стол наблизо беше Айша, свита и дребна, косата й разчорлена, лицето й обляно в сълзи. Азадех й се усмихна колебливо, съжаляваше я, после с чужд за нея глас каза на сестрата:

— Как е Негово височество, моля?

— Добре. Но не трябва да се вълнува или да бъде обезпокояван — отговори меко сестрата на турски. Азадех я погледна и видя, че е европейка, на около петдесет години, с боядисана кестенява коса, с червен кръст на ръкава.

— О, вие сте англичанка или французойка?

— Шотландка — поясни жената на английски с очевидно облекчение и лек акцент. Говореше тихо, наблюдавайки хана. — Аз съм сестра Бейн от болницата в Табриз, а пациентът се оправя, както можеше да се очаква — при положение, че се вслушва в съветите. Мога ли да попитам кои сте вие?

— Аз съм дъщеря му Азадех. Току-що пристигнах от Техеран — той е изпратил хора да ме повикат. Ние… ние пътувахме цяла нощ.

— А, да — каза сестрата, учудена, че толкова красиво същество може да е било създадено от толкова грозен човек. — Бих предложила, девойче, да го оставите да поспи. Веднага щом се събуди, ще му кажа, че сте пристигнали, и ще ви повикам. По-добре е да спи.

— Моля, къде е охраната на Негово височество? — раздразнено попита Ахмед.

— Няма нужда от въоръжена охрана в болнична стая. Отпратих го навън.

— Тук трябва винаги да има пазач, освен ако ханът или аз не му заповядаме да се махне. — Ахмед се обърна сърдито и излезе.

— Това е просто обичай, сестро — поясни Азадех.

— А, много добре. Но е още един обичай, без който можем да минем.

Азадех пак погледна към баща си и едва го позна. Помъчи се да спре ужаса, който я обземаше. „Даже и в това състояние, даже и така, той може да ни погуби, мен и Хаким — той все още има своето зло куче Ахмед.“

— Моля ви, как е той, наистина?

Бръчките по лицето на сестрата се вдълбаха още повече.

— Правим всичко, което можем.

— Няма ли да е по-добре да бъде в Техеран?

— Да, ако получи нов удар, ще е по-добре. — Сестра Бейн измери пулса му, докато говореше. — Но не бих препоръчала да го местите, в никакъв случай, поне не сега. — Тя си отбеляза нещо в картона и после погледна Айша. — Можете да кажете на госпожата, че не е необходимо да стои тук, тя също трябва добре да си почине, бедното дете.

— Съжалявам, но не мога да се намесвам. Съжалявам, но и това е обичай. Възможно… възможно ли е да получи нов удар?

— Не се знае, девойче, зависи от Бога. Надяваме се на най-доброто.

Вратата се отвори и те се обърнаха. На прага стоеше сияещият Хаким. Очите на Азадех светнаха и тя поръча на сестрата:

— Моля, повикайте ме веднага, щом Негово височество се събуди! — После се втурна през стаята, излезе в коридора, затвори вратата и прегърна брат си.

— О, Хаким, мили, толкова отдавна не сме се виждали — говореше тя задъхано. — О, истина ли е това?

— Да, да, истина е, но как… — Хаким спря, чувайки стъпки. Ахмед и един пазач завиха по коридора и се приближиха към тях.

— Радвам се, че се върна, Ахмед — каза той учтиво. — Негово височество също ще се радва.

— Благодаря, ваше височество. Случило ли се е нещо в мое отсъствие?

— Не, освен че полковник Фазир дойде да види баща ни тази сутрин.

Ахмед замръзна.

— Пуснаха ли го да влезе?

— Не. Оставил си разпореждане никой да не се допуска вътре без личното разрешение на Негово височество. Той спеше по това време и спа почти през целия ден. Проверявах през час, но сестрата твърди, че няма промени.

— Добре. Благодаря. Остави ли полковникът някакво съобщение?

— Само, че днес отивал в Джулфа, както било договорено със „съдружниците“. Това говори ли ти нещо?

— Не, ваше височество — излъга мазно Ахмед. Поглеждаше ту към брата, ту към сестрата, но преди да успее да каже нещо, Хаким продължи:

— Ще бъдем в Синия салон. Моля, извикай ни веднага щом баща ми се събуди.

Ахмед ги гледаше как се отдалечават ръка в ръка по коридора — младежът висок и красив, сестрата грациозна и желана. Предатели? Нямаше много време да получи доказателства. Върна се в стаята на болния и видя бледия като платно хан. Ноздрите му се присвиваха от миризмата. Той коленичи, пренебрегвайки протестите на сестрата и започна бдението си.

„Какво ли е искал този кучи син Фазир?“ — питаше се той. Събота вечерта, когато Хашеми Фазир и Армстронг се бяха върнали от Джулфа без Мжитрик, Фазир сърдито беше поискал да види хана. Ахмед присъстваше, когато ханът ги прие и заяви, че за него е също така загадка, както и за тях това, че Мжитрик не е бил в хеликоптера.

„Елате пак утре — ако човекът ми донесе писмо, ще го видите“ — беше отговорил ханът.

„Благодаря, но ще почакаме. Шевролетът едва ли е далеч зад нас.“

Така че бяха останали да чакат, ханът кипеше, но не можеше да направи нищо, хората на Хашеми се бяха разпръснали в храстите около двореца. Час по-късно беше пристигнал шевролетът. Той лично прие шофьора, докато Хашеми и говорещият фарси неверник се криеха в съседната стая.

„Имам лично писмо за Негово височество“ — беше казал човекът от Съветите.

А в стаята на болния беше заявил:

„Ваше височество, трябва да ви предам писмото насаме.“

„Дайте ми го сега. Ахмед е моят най-доверен съветник. Дайте ми го!“ — Мъжът неохотно се беше подчинил и сега Ахмед си спомни внезапната искра, преминала по лицето на хана, веднага щом започна да го чете.

„Ще има ли отговор?“ — грубо беше попитал човекът от Съветите.

Задавен от ярост, ханът беше поклатил отрицателно глава, освободи пратеника и даде писмото на Ахмед. То гласеше:

„Приятелю мой, бях шокиран като чух за вашата болест и сега бих бил до Вас, ако спешни дела не ме задържаха тук. Имам лоши новини за Вас: възможно е Вие и Вашият шпионин да сте предадени на Вътрешното разузнаване или на САВАМА — знаете ли, че ренегатът Абрим Пахмуди сега възглавява тази нова версия на САВАК? Ако са ви предали на Пахмуди, трябва да сте готов веднага да напуснете страната или много скоро ще се озовете в килията за мъчения. Предупредих моите хора да ви помогнат, ако е необходимо. Ако е безопасно, ще пристигна във вторник на смрачаване. Късмет.“

Ханът нямаше друг избор, освен да покаже съобщението на Хашеми и Армстронг.

„Истина ли е това? За Пахмуди?“

„Да, той е стар ваш приятел, нали?“ — беше попитал Фазир насмешливо.

„Не… не е. Напуснете!“

„Разбира се, Ваше височество. Междувременно този дворец е под контрол. Няма нужда да напускате страната. Моля, не правете нищо, което да осуети пристигането на Мжитрик във вторник, не правете нищо да подклаждате повече недоволството в Азербайджан. Колкото до Пахмуди и САВАМА, те не могат да направят нищо тук без моето одобрение. Аз съм законът в Табриз сега. Подчинете се и аз ще ви защитавам. Ако не се подчините, ще станете неговото изкупление.“

После двамата мъже бяха напуснали и ханът беше избухнал от ярост, по-ядосан, отколкото Ахмед го бе виждал, когато и да било. Пристъпът ставаше все по-лош и по-лош и изведнъж спря — ханът лежеше на пода, а той го гледаше отгоре, очаквайки да го види мъртъв. Но той не беше. Само восъчна бледност, спазми и забавено дишане.

— Иншаллах! — промърмори Ахмед. Не искаше да преживее отново такава нощ.

В Синия салон: 11,15 преди обед.

Когато останаха насаме, Хаким завъртя Азадех във въздуха.

— О, чудесно, чудесно, чудесно е, че те виждам отново… — започна тя, но той прошепна:

— Говори тихо, Азадех, тук навсякъде има уши и все някой ще изтълкува погрешно всичко и отново ще излъже.

— Нажуд? Да бъде проклета завинаги и…

— Шшт, скъпа, тя вече не може да ни навреди. Аз съм наследникът, официално.

— О, кажи ми какво се случи, разкажи ми всичко!

Те седяха на дългия мек диван и Хаким едва смогваше да изкаже всичко.

— Най-напред за Ерики: откупът е десет милиона риала, за него и 212 и…

— Татко може да се споразумее за по-малко и да го плати, той със сигурност може да го плати, после да ги намери и да ги унищожи.

— Да, да, разбира се, че може и той ми каза пред Ахмед, че веднага щом се върнеш, ще започне и е вярно, че ме направи свой наследник, при условие че се закълна в Бога, че ще обичам малкия Хасан, така както обичам теб — разбира се, аз с радост го направих веднага — и каза, че ти също трябва да се закълнеш в Бога да направиш същото, че и двамата трябва да се закълнем, че ще останем в Табриз, аз, за да се уча за негов наследник, а ти — за да ми помагаш, и, о, ще бъдем толкова щастливи!

— Това ли е всичко, което трябва да направим? — попита тя невярващо.

— Да, да, това е всичко! Той ме направи свой наследник пред цялото семейство — те гледаха, като че ли всеки момент ще се пръснат от яд, но това няма значение, татко назова условията пред тях, аз веднага се съгласих, разбира се, както ще направиш и ти — защо не?

— Разбира се, разбира се — всичко! Бог ни гледа!

Тя отново го прегърна, заравяйки лице в рамото му, за да изсуши радостните си сълзи. По целия път от Техеран — пътуването беше ужасно, а Ахмед мълчеше, тя се страхуваше какви ще бъдат „условията“. Но сега!

— Не мога да повярвам, Хаким, това е някаква магия! Разбира се, че ще обичаме малкия Хасан и ти ще му предадеш ханството, или на неговите наследници, ако това е волята на баща ни. Бог да ни пази, да пази и него, и Ерики, а Ерики ще може да лети колкото си иска — защо не? О, ще бъде чудесно! — Тя изтри очите си. — О, сигурно изглеждам ужасно.

— Изглеждаш чудесно. Сега ми разкажи какво се случи с теб — знам само, че си била заловена в селото с… с английския саботьор и после по някакъв начин си избягала.

— Това беше друго чудо, само с помощта на Бога, Хаким, но тогава беше ужасно, този отвратителен молла — не мога да си спомня как избягахме, само това, което Джони… което Джони ми разказа. Моят Джони Светлите очи, Хаким.

Очите му се разшириха.

— Джони от Швейцария?

— Да, да, той беше! Той беше британският офицер!

— Но как… Изглежда невероятно.

— Той спаси живота ми, Хаким, и, о, имам толкова неща да ти разказвам.

— Когато баща ни чу за селото, той изпрати Ахмед да докара каландара тук, разпита го и после го отпрати, заповяда да го убият с камъни, да отрежат ръцете на касапина и после да изгорят селото. Подпалването на селото беше моя идея — тези кучета!

Азадех беше страшно шокирана. Цялото село! Това беше прекалено ужасно отмъщение.

Но Хаким не позволи нищо да наруши еуфорията му.

— Азадех, татко освободи стражата и мога да отида, където поискам — даже взех кола и ходих днес сам до Табриз. Всички се отнасят с мен като с наследник, цялата фамилия, даже Нажуд, макар да зная, че скърца със зъби и трябва да се пазя от нея. Не… не очаквах такова нещо. — Той й разказа как едва ли не е бил довлечен от Хвой, очаквайки да бъде убит или осакатен.

— Не помниш ли как ме наказаха, как той ме прокле и заяви, че шах Абас знаел как да се разправя с предателите си синове?

Тя потрепери, спомняйки си кошмара, проклятията и яростта и колко несправедливо беше всичко — и двамата бяха невинни.

— Какво го накара да се промени? Защо промени отношението си към теб? Към нас?

— Воля Божия. Бог е отворил очите му. Той сигурно знае, че е близо до смъртта и трябва да вземе решения… той е… той е ханът. Може би е изплашен и иска да се поправи. Ние не бяхме виновни в нищо пред него. Какво значение има причината? Не ме е грижа. Най-сетне сме свободни от робството, свободни!

В стаята на болния: 11,16 през нощта.

Очите на хана се отвориха. Без да обръща главата си, той се огледа. Ахмед, Айша и стражата. Сестрата я нямаше. После се съсредоточи върху Ахмед, който седеше на пода.

— Доведе ли я? — Изговаряше думите с усилие.

— Да, Ваше височество. Преди няколко минути.

Сестрата попадна в полезрението му.

— Как се чувствате, Ваше превъзходителство? — попита тя на английски, както й беше наредил. Беше й казал, че турският й е отвратителен.

— Все така.

— Нека да ви настаня по-удобно. — С голяма нежност и загриженост — и сила — тя го повдигна и оправи възглавниците и леглото. — Имате ли нужда от подлога, Ваше превъзходителство?

Ханът се замисли.

— Да.

Тя му помогна и той се почувства осквернен, че го прави пред жена неверница, но откакто тя беше пристигнала, той откри, че е изключително полезна, много умна и много добра, най-добрата в Табриз. Ахмед се беше погрижил да я доведе. Много по-добра от Айша, която се оказа абсолютно безполезна. Той видя, че Айша му се усмихва — големи очи, изплашени очи. „Чудя се дали някога ще мога да й го вкарам отново, целия, твърд като кокал, като първия път, сълзите и риданията й ме възбуждаха мигновено…“

— Ваше превъзходителство…

Той прие хапчето и глътка вода и се наслади на приятната хладина на ръцете й, подаващи му чашата. После отново видя Ахмед и му се усмихна, доволен, че довереникът му се е върнал.

— Добре ли беше пътуването?

— Да, Ваше височество.

— Доброволно? Или насила?

Ахмед се усмихна.

— Беше така, както планирахте, Ваше височество. Доброволно. Точно, както очаквахте.

— Не трябва да говорите толкова много, Ваше превъзходителство — предупреди го сестрата.

— Махни се.

Тя нежно го потупа по рамото.

— Искате ли да хапнете? Може би малко хорищ?

— Халва.

— Докторът каза, че не бива да ядете сладко.

— Халва!

Сестра Бейн въздъхна. Докторът им беше забранил, но после добави: „Е, ако настоява, можете да му дадете колкото иска, какво значение има това сега? Иншаллах!“ — Тя я намери, пъхна му едно парче в устата и изтри слюнката, а той я сдъвка с наслада. Беше с много орехи, но гладка и — о! — толкова сладка.

— Дъщеря ви пристигна от Техеран, Ваше превъзходителство — съобщи сестрата. — Помоли ме да й кажа веднага щом се събудите.

Беше му странно да говори. Опитваше се да каже изречение, но устата му не се отваряше, когато трябваше да се отвори, и думите оставаха в съзнанието му задълго, а след това излизаше само част от това, което искаше да каже, думите не бяха добре оформени, макар че трябваше да бъдат. „Но защо? Не правя нищо по-различно от преди. Преди какво? Не си спомням, само тъмнината и бученето на кръвта, и бодежа от нажежени до червено иглички, и че не можех да дишам.

Мога да дишам сега и да чувам идеално, и да виждам идеално, и умът ми работи идеално, и съм изпълнен с планове, добри както винаги. Само как да ги изкажа?“

— Как?

— Какво, Ваше превъзходителство? Отново пауза.

— Как говоря — по-добре?

— А — тя разбра веднага. Опитът й в сърдечните удари беше голям. — Не се тревожете, ще ви е малко трудно в началото. Като се оправите, отново ще можете да контролирате говора си. Трябва да почивате колкото може повече, това е много важно. Почивка и лекарства, и търпение, и ще се оправите такъв, какъвто сте били винаги. Нали?

— Да.

— Искате ли да повикам дъщеря ви? Тя нямаше търпение да ви види. Много красива девойка.

Пауза.

— По-късно. Видя по-късно. Вървете си, всички… без хмед.

Сестра Бейн се поколеба, после пак любезно го потупа по ръката.

— Ще ви дам десет минути, ако обещаете, че ще почивате след това. Така добре ли е?

— Да.

Когато останаха насаме, Ахмед се приближи до леглото.

— Да, Ваше височество?

— Колко часа?

Ахмед погледна часовника си. Беше от злато, богато украсен и той много му се възхищаваше.

— Вече е почти един и половина, вторник.

— Пьотър?

— Не знам, Ваше височество. — Ахмед му предаде думите на Хаким. — Ако Пьотър дойде днес в Джулфа, Фазир ще го чака.

— Иншаллах. Азадех?

— Тя беше искрено разтревожена за вашето здраве и веднага се съгласи да дойде. Преди малко я видях заедно със сина ви. Сигурен съм, че ще се съгласи на всичко, за да го защити — както и той ще направи за нея. — Ахмед се стараеше да произнася всичко ясно и отчетливо, за да не го уморява. — Какво искате да направя?

— Всичко. „Всичко, за което говорихме и нещо повече — мислеше си ханът с наслада, възбудата му нарастваше: сега, когато Азадех се беше върнала, да отреже главата на куриера, което да накара главатарят в яростта си да направи същото с пилота, да открие дали тези хъшлаци са предатели, по какъвто и да е начин, и ако са, да извади очите на Хаким и да изпрати нея на север при Пьотър. Ако не са, да нареже бавно Нажуд на парчета и да ги държи здраво тук, докато пилотът не умре, по какъвто и да е начин, после да я изпрати на север. — А Пахмуди! Сега ще определя цена за главата му, която ще изкуши дори и сатаната. Ахмед, предложи я първо на Фазир и му кажи, че искам отмъщение, искам Пахмуди разкъсан, отровен, нарязан на парчета, осакатен, кастриран…

Гърдите му започнаха да хъркат, издуха се и той понечи да вдигне ръка, за да ги разтрие, но тя не се помръдна. Даже сега, когато я гледаше да лежи на завивката и искаше да я помръдне, тя не се раздвижи. Нищо. Никакво усещане. Нито в ръката, нито в китката. Обзе го страх.

«Не се страхувайте — беше казала сестрата. Той си спомни думите на сестрата с отчаяние, кръвта бучеше в ушите му. — Получихте удар, това е всичко, докторът каза, че не е фатален, каза също, че много хора получават удар.» Нали старият Комарги получи удар преди около година, а пък е още жив и деен и твърди, че може още да спи с младата си жена. При модерното медицинско обслужване… ти си добър мюсюлманин и ще отидеш в рая, така че няма от какво да се плашиш, няма от какво да се страхуваш, няма от какво да се страхуваш… няма от какво да се страхуващ, ако умреш, ще отидеш в рая…“

— Не искам да умра — изкряска той. — Не искам да умра! — изкряска отново, но всичко беше само в главата му и никакъв звук не излезе навън.

— Какво има, Ваше височество?

Той видя безпокойството на Ахмед и това малко го успокои. „Благодаря на Бога за Ахмед, мога да му се доверя — мислеше си той, облян в пот. — И така, какво искам да направи той?“

— Фамилията, всички тук, по-късно. Първо Азадех, Хаким, Нажуд — разбра ли?

— Да, Ваше височество. Да повторя ли последователността?

— Да.

— Разрешавате ли ми да разпитам нейно височество?

Той кимна, клепачите му бяха като от олово, чакаше да намалее болката в гърдите му. Докато чакаше, размърда краката си, усещайки иглички по стъпалата. Но нищо не се помръдваше, не и първия път, а едва на втория и тогава с усилие. Обзе го ужас. В паниката си промени решението си.

— Бързо плати откупа, доведи пилота тук, Ерики тук, мен в Техеран. Разбра ли? — Видя, че Ахмед кимна. — Бързо! — Той правеше гримаси и понечи да му махне, за да го отпрати, но лявата му ръка все още не се помръдваше. Ужасен се опита да раздвижи дясната си ръка и успя, макар и трудно. Паниката му попремина. — Плати откупа веднага — пази тайна. Извикай сестрата.

На завоя при Джулфа: 6,25 вечерта.

Хашеми Фазир и Армстронг бяха отново зад храстите под натрупаните със сняг дървета. Долу чакаше шевролетът, светлините му бяха загасени, прозорците отворени, на предната седалка имаше двама — точно както преди. Зад склона и двете страни на пътя Джулфа — Табриз бяха завардени за залавянето. Слънцето изчезна зад планините, небето бързо потъмняваше.

— Трябваше вече да пристигне — за кой ли път промърмори Хашеми.

— Последния път пристигна на смрачаване. Още не се е стъмнило.

— Пикая на него и на наследниците му. Измръзнах до кости.

— Още малко, Хашеми, стари приятелю! — Ако зависеше от него, Армстронг знаеше, че би чакал завинаги, за да хване Мжитрик, същия Суслов, същия Броднин. Точно както беше казал, че ще чака в Табриз след провала в събота и конфронтацията им с хана: „Остави ми го на мен, Хашеми, аз ще водя засадата във вторник. Ти се връщай в Техеран, знам, че имаш милион неща, аз ще чакам тук, ще го хвана и ще ти го доведа.“ — „Не, тръгвам веднага и ще се върна рано във вторник. Ти можеш да останеш тук.“

„Тук“ беше секретната им квартира, апартамент с изглед към Синята джамия, топъл, раздвижен и зареден с уиски.

— Истина ли беше това, което каза на Абдула хан, Хашеми? Че ти си законът тук и САВАМА и Пахмуди са безсилни без твоята подкрепа?

— Да. О, да!

— Пахмуди май наистина е полазил по нервите на Абдула — това сигурно го е разстроило. Какво е станало?

— Пахмуди е забранил на Абдула да идва в Техеран.

— Господи! Защо?

— Стара вражда, датира от години, преди нас. Откакто Абдула стана хан през петдесет и трета, той упорито съветва различни премиери и дворцови служители да внимават с политическите реформи и с така наречената модернизация. Пахмуди, добре възпитан, образован в Европа интелектуалец, го презира, винаги е бил против него и не го допускаше лично до шаха. За свое нещастие шахът се вслушваше в Пахмуди.

— И той в крайна сметка го предаде.

— О, да, Робърт, може би още от началото. Първият път, когато Абдула хан и Пахмуди се сблъскаха открито, беше през шестдесет и трета по предложената от шаха реформа, даваща на жените право на глас, даваща изборната бюлетина на немюсюлмани и позволяваща на немюсюлманите да бъдат избирани в межлиса. Разбира се, Абдула заедно с всички мислещи иранци считаше, че това ще предизвика веднага недоволството на всички религиозни водачи, особено на Хомейни, който тъкмо тогава навлизаше в силата си.

— Почти невероятно е, че никой не е могъл да се добере до шаха — подхвърли Армстронг, за да го накара да продължи.

— Много хора го направиха, но никой от тях нямаше достатъчно влияние. Повечето от нас се съгласиха с Хомейни, открито или тайно. Аз бях съгласен. Абдула губеше рунд след рунд с Пахмуди. Въпреки всичките ни съвети шахът промени календара от ислямски, който е свещен за мюсюлманите, както старата и новата ера за християните, и се опита да въведе някакво смешно летоброене от епохата на Кир Велики… разбира се, това разбуни умовете на всички мюсюлмани и след нещо като революция проектът беше оттеглен. — Хашеми изпи питието си и си сипа друго. — После публично Пахмуди казана Абдула да се такова, буквално — имам всичко документирано — и му се подигра, че е глупав, че е от времето преди средновековието, „не е чудно, щом сте от Азербайджан“, и му каза да не стъпва в Техеран, докато не го повикат, или ще бъде арестуван. Още по-лошо, той му се присмя на голяма церемония и показваше карикатурите, публикувани в пресата.

— Никога не съм мислил Пахмуди за такъв глупак — пак се обади Армстронг, за да го подтикне да продължи. Чудеше се дали си губи времето, или ще разкрие нещо важно.

— Слава на Бога, той е глупак — и затова дните му са преброени.

Армстронг си спомни обхваналата го странна увереност и колко несигурен беше. Това чувство не го напускаше през цялото време, докато чакаше Хашеми да се върне в Табриз — неразумно беше да се скита по улиците, които още бяха пълни с враждебни тълпи, опитващи се да ограбят всеки срещнат. През деня полицията и армията поддържаха мира в името на аятолаха — през нощта беше много по-трудно, ако не невъзможно, да се спрат малките групички фанатици, склонни към насилие, да не тероризират части от града.

— Ние все още можем да се справим с тях лесно, ако старият дявол Абдула ни помогне — беше казал Хашеми сърдито.

— Абдула хан все още има толкова много власт, даже в това състояние, полумъртъв?

— О, да. Той все още е наследствен глава на огромно племе — богатството му е скрито и реално, може да съперничи на това на шаха, не на шах Мохамад Реза Пахлави, но с положителност на неговия баща.

— Той скоро ще умре. Какво ще стане по-нататък?

— Наследникът му ще има същата власт — при положение че бедният кучи син остане жив, за да я използува. Казах ли ти, че той го е направил свой наследник?

— Не. Какво странно има в това?

— Хаким е най-големият му син, който беше прогонен в Хвой години наред, в немилост. Довели са го обратно и са възстановили правата му.

— Защо? Защо е бил прогонен?

— Както обикновено — хванали са го да заговорничи да изпрати баща си на оня свят. Както Абдула направи с баща си.

— Сигурен ли си?

— Не, но бащата на Абдула умря при странни обстоятелства в дачата на твоя Мжитрик в Тбилиси. — Хашеми се усмихна саркастично на ефекта, който предизвика неговата информация. — От апоплексия.

— Откога знаеш?

— Доста отдавна. Ще попитаме твоя Мжитрик, дали е вярно, когато го хванем. Ще го хванем, макар че ще е по-лесно, ако Абдула е жив. — Хашеми стана по-суров. — Надявам се да остане достатъчно дълго жив и да ни осигури подкрепа, за да избегнем войната. После може да изгние. Мразя този противен старец заради двойната му игра и изменничеството му, за това, че използува всички ни за собствените си цели и затова го заплаших с Пахмуди. Страшно го мразя, но въпреки това няма да го предам на Пахмуди, той е голям патриот, макар и по свой собствен противен начин. Е добре, аз тръгвам за Техеран. Робърт, знаеш къде да ме намериш. Искаш ли компания в леглото?

— Само топла и студена течаща вода.

— Трябва да експериментираш малко, опитай с момче за разнообразие. О, за Бога, не се смущавай де. Толкова пъти си ме разочаровал, не знам защо съм толкова търпелив с теб.

— Благодаря.

— Твоите англичани са толкова покварени и лицемерни в секса, толкова много от вас са явни или прикрити хомосексуалисти, които останалите намират за отвратителни, грешни и противни до крайност, против законите на Бога — каквито те не са. И все пак в Арабия, където връзките между мъжете са нещо исторически нормално и обикновено, тъй като по закон не можеш да докосваш жена, освен ако не се ожениш за нея — хомосексуализмът, така както ти го разбираш, е непознат. Е, човекът предпочитал содомията — и какво от това? Това не пречи на неговата мъжественост тук. Придобий нов опит — животът е кратък, Робърт! Междувременно, тя ще е тук, за да я използваш, ако искаш. Не ме обиждай да й плащаш.

„Тя“ беше кавказка, християнка, привлекателна, и той се възползува от нея без нужда и страст, просто от учтивост, благодари и й позволи да спи в леглото му, да остане на следващия ден, за да чисти, готви и да го забавлява, а после, преди да се събуди тази сутрин, тя беше изчезнала.

Сега Армстронг гледаше западното небе. Беше много по-тъмно отпреди, светлината бързо гаснеше. Изчакаха още половин час.

— Пилотът вече няма да може да вижда земята, Робърт. Да тръгваме.

— Шевролетът още не се е размърдал. — Армстронг извади автоматика си и изпробва как действа. — Ще тръгна, когато тръгне той. Окей?

Набитият иранец го зяпна, лицето му беше сурово.

— Ще има кола долу, паркирана с предницата към Табриз. Тя ще те закара в секретната ни квартира. Чакай ме там — сега се връщам в Техеран, имам някои важни неща, които не могат да се отложат, по-важни са от този кучи син. Мисля, че той знае, че сме по следите му.

— Кога ще се върнеш?

— Утре. Все още има проблем с хана. — Той изруга и потъна в тъмнината.

Армстронг гледаше как си отива, доволен, че е сам. Хашеми ставаше все по-труден, поопасен от обикновено, готов да избухне, нервите му бяха прекалено напрегнати, прекалено напрегнати за началник на Вътрешното разузнаване с толкова много власт и тайна лична група от обучени убийци. „Робърт, време е да се спасяваш! Не мога, не мога, още не. Хайде, Мжитрик, имаш достатъчно лунна светлина, за да кацнеш, за Бога.“

Точно след десет часа шевролетът включи светлините си. Двамата мъже изчистиха стъклата и се изгубиха в нощта. Армстронг внимателно запали цигара. Облечената му в ръкавица ръка закриваше малкото огънче от вятъра. Димът му достави огромно удоволствие. Когато свърши, той хвърли угарката в снега и я стъпка с крак, после също тръгна.

Близо до ирано-съветската граница: 11,05 през нощта.

Ерики се преструваше на заспал в малката, схлупена колиба, брадичката му трепереше. Фитилът плуваше в олиото, наляно в стара глинена паничка, припукваше и хвърляше странни сенки. Жаравата в грубото каменно огнище тлееше. Той отвори очи и се огледа. В колибата нямаше никой. Той се измъкна безшумно изпод одеялата и животинските кожи. Беше напълно облечен. Обу ботушите си, увери се, че ножът му е на колана, отиде до вратата и тихо я отвори.

За момент остана така, ослуша се, обърна полека глава настрани. Пластове от високи облаци забулваха луната, вятърът поклащаше най-горните клони на дърветата. Селото беше утихнало под навалелия сняг. Не виждаше никакви стражи. Нямаше движение близо до навеса, където беше паркиран 212. Прокрадвайки се като ловец, той заобиколи колибите и тръгна към навеса.

212 беше настанен като в легло, с кожи и одеяла на най-необходимите места, всичките му врати бяха затворени. През страничното стъкло на салона се виждаха двама души, увити в одеяла, проснали се в цял ръст на седалките. Хъркаха. Пушките им бяха до тях. Той леко се приближи напред. Часовият в пилотската кабина беше прегърнал оръжието си, беше буден. Още не беше забелязал Ерики. Чуха се приближаващи се тихи стъпки, предшествани от мирис на говеда, овце и на изветрял тютюн.

— Какво има, пилоте? — тихо попита младият шейх Баязид.

— Не знам.

Сега стражата ги чу и погледна през прозореца на кабината, поздрави водача си и попита какво става.

— Нищо — отговори Баязид, направи му знак да се върне на поста си и се вгледа замислено в нощта. През малкото дни, през които чужденецът беше в селото, той беше започнал да го харесва и да го уважава — като мъж и като ловец. Днес го беше завел в гората, за да го изпита, а после, за да го изпита отново и за собствено удоволствие, му беше дал пушка. С първия изстрел Ерики беше убил планинска коза в далечината — така чисто, както би го направил той. Даването на пушката беше вълнуващо, той чакаше какво ще направи чужденецът, дали ще сглупи и ще се опита да я насочи към него, или, което е още по-глупаво, ще побегне през дърветата, където щяха да го преследват с огромно удоволствие. Червенокосият мъж на ножа просто ловуваше и пазеше мислите си за себе си, въпреки че всички чувстваха как яростта му напира.

— Усетил си нещо. Опасност? — попита той.

— Не знам. — Ерики се огледа в нощта. Никакви звуци, освен вятъра, няколко нощни животни на лов, нищо особено. Но въпреки това той се чувствуваше неспокоен.

— Никакви новини още?

— Не, нищо повече. — Един от пратениците се беше върнал следобед.

— Ханът е тежко болен, скоро ще умре — беше съобщил той. — Но обеща скоро да отговори.

Баязид беше разказал на Ерики всичко и точно.

— Пилоте, бъди търпелив — беше предупредил Баязид. Не искаше неприятности.

— От какво е болен ханът?

— Болен е. Това ни съобщи пратеникът, казали им, че е болен, много болен. Болен!

— Ако умре, какво ще стане?

— Наследникът му ще плати — или няма да плати. Иншаллах. Шейхът премести леко пушката на рамото си. — Ела на завет, студено е. Излязоха през близката къща и се загледаха в долината. Тишина и спокойствие, няколко проблясъка от фарове от време на време на пътя, далеч, далеч долу.

„Едва на тридесет минути от двореца и Азадех — мислеше си Ерики — и няма начин да избягам.“

Всеки път, когато запалваше двигателите, за да зареди акумулаторите и да раздвижи горивото, пет пушки се насочваха към него. Понякога се разхождаше до края на селото или като тази вечер ставаше, готов да бяга и да върви пеша, но така и не му се удаде възможност, охраната беше прекалено бдителна. По време на лова днес той сериозно се изкушаваше да опита да се измъкне — но знаеше, че те просто си играят с него.

— Няма нищо, пилоте, връщай се в леглото — успокои го Баязид. — Може би утре ще има добри новини. Както Бог пожелае.

Ерики не каза нищо. Очите му пронизваха нощта, не можеше да се освободи от лошите предчувствия. „Може би Азадех е в опасност или може би… може би няма нищо и аз просто полудявам от чакането и тревогите? Дали Рос и войникът са избягали и какво става с онзи педераст Пьотър Мжитрик и Абдула?“

— Да, както Бог пожелае, съгласен съм, но аз искам да тръгвам. Дойде време.

Младият мъж се засмя, показвайки счупения си зъб.

— Тогава ще трябва да те завържа.

Ерики му се усмихна в отговор, също така безрадостно.

— Ще чакам утре и утре вечер, после в зори на другия ден напускам.

— Не.

— Ще бъде по-добре и за теб, и за мен. Можем да отидем в двореца с твоите хора, мога да се призе…

— Не. Ще чакаме.

— Мога да се приземя в двора, ще говоря с него и вие ще получите откупа и…

— Не. Ще чакаме. Ще чакаме тук. Там е опасно.

— Или ще тръгнем заедно, или тръгвам сам. Шейхът повдигна рамене.

— Предупредих те, пилоте.

Дворецът на хана: 11,38 през нощта.

Ахмед подкара пред себе си Нажуд и съпруга й Махмуд като говеда. И двамата бяха разчорлени и все още по нощници, и двамата вцепенени, Нажуд обляна в сълзи. Двама телохранители крачеха зад тях. Ахмед все още държеше ножа си изваден. Преди половин час беше нахлул със стража в покоите им, измъкна ги от леглото им от килими и им каза, че ханът най-сетне е разбрал, че са го лъгали за Хаким и Азадех, че са заговорничели срещу него, защото тази вечер един от слугите признал, че е подслушал същия разговор и не е било казано нищо лошо.

— Лъжа! — изпъшка Нажуд, притисната към леглото, полузаслепена от фенерчето, което един от стражите беше насочил срещу лицето й, а другият беше опрял оръжието си в главата на Махмуд. — Всичко е лъжа…

Ахмед извади ножа си, остър като игла, и го опря под лявото й око.

— Не е лъжа, твое височество! Вие лъжесвидетелствахте пред хана и пред Бога и сега аз съм тук по негова заповед, за да избода очите ви. — Той докосна кожата й с острието и тя изпищя:

— Не, моля ви, умолявам ви, моля недейте… чакайте, чакайте…

— Признавате ли, че сте излъгали?

— Не. Никога не съм лъгала. Нека да видя баща си, той никога не би заповядал такова нещо, без да ме види преди…

— Никога вече няма да го видите! Защо ще ви вижда? Вие излъгахте преди, ще излъжете отново!

— Аз… аз никога не съм лъгала.

Устните му се изкривиха в усмивка. През всичките тези години той знаеше, че тя лъже. Но това не го интересуваше. Сега обаче — да.

— Излъгахте пред Бога. — Острието прободе кожата. Изпадналата в паника жена се опита да извика, но той сложи другата си ръка върху устата й и се изкуши да натисне острието още малко, после да го извади и отново да го забие, и отново, и отново, докато всичко свърши, завинаги. — Лъжкиня!

— Милост! — изграчи тя. — Милост, в името на Бога…

Той я отпусна малко, но не и острието на ножа.

— Няма милост за вас. Молете се на Бога за милост, Ханът ви осъди!

— Чакайте… чакайте — говореше тя обезумяло, усещайки как мускулите му се напрягат. — Моля… пуснете ме да ида при хана… да го помоля за милост, аз съм му дъще…

— Признавате ли, че сте лъгали?

Тя се поколеба, очите й трескаво шареха, сърцето й се блъскаше в гърдите от ужас. Изведнъж острието на ножа проби кожата и тя изпъшка:

— Признавам… признавам, че преуве…

— В името на Бога, излъгахте ли или не? — изръмжа Ахмед.

— Да… да… да, излъгах… моля ви, нека да видя баща си… моля ви. — Сълзите бликнаха от очите й и той се поколеба, преструвайки се, че не е сигурен в себе си, после погледна към съпруга й, който лежеше на килима, треперейки от ужас. — Вие също сте виновен!

— Не знаех нищо за това, нищо — измънка Махмуд. — Абсолютно нищо, никога не съм лъгал хана, никога, никога, не знаех нищо…

Ахмед ги избута пред себе си. Стражата отвори вратата на болничната стая. Азадех, Хаким и Айша бяха там, извикани да дойдат незабавно, по нощници, всички изплашени, сестрата също. Ханът беше буден и умислен, очите му бяха почервенели. Нажуд коленичи и измърмори, че е преувеличила за Хаким и Азадех, а когато Ахмед се приближи, тя изведнъж избухна:

— Излъгах, излъгах, моля простете ми… простете ми… милост… милост — продължаваше безсмислено да мънка тя. Махмуд виеше и плачеше, повтаряше, че не е знаел нищо, иначе щял да каже, разбира се, че щял да го направи, за Бога, разбира се, че щял, и двамата просеха милост — и всички знаеха, че милост няма да има.

Ханът шумно прочисти гърлото си. Тишина. Всички очи се насочиха към него. Устните му се движеха, но не излизаше никакъв звук. Сестрата и Ахмед се приближиха до него.

— Ахмед остава, и Хаким, Азадех… останалите вървят — тия под стража.

— Ваше височество — каза сестрата нежно. — Не може ли да почакате до утре? Изморихте се страшно много. Моля ви, моля ви, направете го утре.

Ханът само поклати глава.

— Сега.

Сестрата беше много уморена.

— Не поемам никаква отговорност, господин Ахмед. Моля ви бъдете колкото можете по-кратки. — Изтощена, тя напусна стаята. Двамата телохранители вдигнаха Нажуд и Махмуд и ги изблъскаха. Айша ги последва, олюлявайки се. Ханът затвори за миг очи, събирайки силите си. Сега само тежкото му, хъркащо дишане нарушаваше тишината. Ахмед, Хаким и Азадех чакаха. Минаха двадесет минути. Ханът отвори очи. За него бяха минали само няколко секунди.

— Сине мой, довери се на Ахмед като на свой първи довереник.

— Да, татко.

— Закълнете се в Бога и двамата.

Той слушаше внимателно, докато те се кълняха в хор:

— Кълна се в Бога, че ще се доверявам на Ахмед като на свой пръв довереник. — Преди това се бяха заклели в същото пред цялото семейство — и във всичко друго, което поиска той: да обичат и да пазят малкия Хасан, Хаким да направи Хасан свой наследник, и двамата да останат в Табриз, Азадех да остане поне две години в Иран, без да напуска. „По този начин, Ваше височество — беше му обяснил Ахмед, — никакво чуждо влияние, като това на мъжа й, не ще й въздейства, преди да бъде изпратена на север, независимо дали е виновна или не.“

„Разумно е — помисли си ханът, отвратен от Хаким и Азадех, че бяха позволили от лъжесвидетелствата на Нажуд да бъдат погребани толкова много години и да останат ненаказани толкова дълго време, ненавиждайки Нажуд и Махмуд за тяхната слабост. Никаква смелост, никаква сила. — Е, добре, Хаким ще се научи, и тя ще се научи. Само да имах повече време…“

— Азадех.

— Да, татко?

— Нажуд? Какво наказание?

Тя се поколеба, отново изплашена. Знаеше накъде бие баща й, чувствуваше капана съвсем близо.

— Изгнание. За нея, съпруга и децата й. „Глупачка, ти никога няма да отгледаш хан на Горгоните“ — помисли си той, но беше прекалено изморен, за да го произнесе, така че само кимна и й даде знак да напусне. Преди да излезе, Азадех отиде до леглото му, наведе се и целуна ръката на баща си.

— Бъдете милостив, моля ви, бъдете милостив, татко — тя се усмихна насила, докосна го отново и после излезе.

Той я гледаше как затваря вратата.

— Хаким?

Хаким също бе предусетил клопката и беше скован от ужас, че няма да угоди на баща си в търсенето на отмъщение, но не искаше да произнесе най-ужасната присъда.

— Изгнание в страната, завинаги, без пукната пара — каза той. — Нека сами да се изхранват в бъдеще и ги отлъчете от племето.

„Малко по-добре помисли си Абдула. — По принцип това би било ужасно наказание. Но не и ако си хан, а те представляват постоянна заплаха.“ Той отново вдигна ръка, за да отпрати сина си. Също като Азадех той целуна ръка на баща си и му пожела лека нощ.

Когато останаха сами, Абдула произнесе:

— Ахмед?

— Да, Ваше височество?

— Утре ги прогонете в пустинните земи, северно от Мешед, без пукната пара, под охрана. След година и един ден, когато ще са сигурни, че са спасили живота си, когато ще са започнали някаква дейност или ще имат къща или колиба, изгорете ги и ги убийте — заедно с трите им деца. — Той се усмихна. — Да. Направи го.

— Да, Ваше височество. — Ахмед му се усмихна в отговор, много доволен.

— Сега сън.

— Спете спокойно, Ваше височество. — Ахмед видя как клепачите му се затвориха и лицето му се отпусна. След няколко секунди болният тежко захърка.

Ахмед знаеше, че сега трябва да е много внимателен. Тихо отвори вратата. Хаким и Азадех чакаха в коридора заедно със сестрата. Разтревожена, сестрата мина покрай него, премери пулса на хана и го разгледа отблизо.

— Добре ли е? — попита Азадех от прага.

— Кой може да каже, девойче? Той много се преумори, страшно много. Сега е по-добре всички да си вървите.

Хаким нервно се обърна към Ахмед.

— Какво реши той?

— Изгнание в земите северно от Мешед, при първата дневна светлина утре, без пари и отлъчени от племето. Той сам ще ви го каже утре, ваше височество.

— Велик е Бог! — Азадех се почувствува много облекчена, че баща й не беше заповядал най-лошото. Хаким тържествуваше, че съветът му е бил приет.

— Аз и сестра ми, ние, ъъъ… не знаем как да ви се отблагодарим, че ни помогнахте, Ахмед, и че най-сетне разкрихте истината.

— Благодаря ви, ваше височество, но аз само се подчиних на хана. Когато дойде времето, аз ще ви служа така, както служих на Негово височество, той ме накара да се закълна. Лека нощ. — Ахмед се усмихна, затвори вратата и се върна при леглото.

— Как е той?

— Не много добре, ага — отговори сестрата. Гърбът я болеше и й се повдигаше от умора. — Трябва да ме смените утре. Трябват ни две гледачки и дежурна сестра. Съжалявам, но не мога да продължа сама.

— Каквото и да поискате, ще го имате, при условие че останете. Негово височество високо цепи грижите ви за него. Ако желаете, ще го наблюдавам за час-два. В съседната стая има диван и мога да ви извикам, ако се наложи.

— О, много любезно от ваша страна, разбира се. Благодаря ви. Мога да почина малко, но ме повикайте, ако той се събуди, а иначе — след два часа.

Той я изпрати до съседната стая, нареди на телохранителя да го смени след три часа и го освободи, после започна бдението си. Половин час по-късно надникна в стаята при сестрата. Тя спеше дълбоко. Той се върна обратно в стаята на болния и заключи вратата, пое дълбоко въздух, разроши косата си и се хвърли към леглото, грубо разтърсвайки хана.

— Ваше височество — изсъска той сякаш в паника, — събудете се, събудете се!

Ханът се мъчеше да се пробуди от тежкия си сън, не съзнаваше къде се намира и какво се е случило или дали отново не сънува кошмари.

— Какво… какво… — После очите му се концентрираха и той видя Ахмед, очевидно уплашен, което беше невиждано. Уплаши се и той. — Какво има…

— Бързо, трябва бързо да станете! Пахмуди е долу, Абрим Пахмуди с мъчителите от САВАМА дойдоха да ви отведат! — Ахмед дишаше тежко. — Някой им е отворил вратата, предаден сте, някой ви е предал. Хашеми Фазир ви е предал на Пахмуди и на САВАМА като откуп, бързо, ставайте, те нападнаха всички стражи и идват, за да ви отведат… — Той виждаше надигащия се у хана ужас, издуващите се очи и бързо продължи. — Много са, за да ги спрем. Бързо, трябва да бягате…

Ловко откачи физиологичния разтвор и дръпна завивките, започна да помага на парализирания, обезумял човек да стане, после внезапно го бутна назад и погледна към вратата.

— Много късно! — прошепна той. — Чуйте, те идват, ето, идват! Пахмуди е начело, те идват!

Ханът дишаше тежко. Струваше му се, че чува стъпки в коридора отвън, че вижда Пахмуди, вижда слабото му тържествуващо лице и инструментите за мъчения, знаейки, че няма да има милост и че ще го държат жив, докато не извадят душата му. Обезумял, той извика на Ахмед: „Бързо, помогни ми. Мога да стигна до прозореца и да се прехвърлим през него, ако ми помогнеш! В името на Бога, Ахмеееддд…“ — но думите не излизаха от устата му. Той отново опита, но устата му отново не се подчини на мозъка, мускулите на врата му се разтягаха с усилие, вените му се претоварваха.

Виковете и крясъците към Ахмед му изглеждаха безкрайни, довереникът му стоеше и гледаше вратата, без да му помага, а стъпките се чуваха все по-близо.

— Помощ! — успя да промълви той, опитвайки се да стане от леглото, но чаршафите и одеялата му тежаха, пречеха му, изтощаваха го, болките в гърдите му нарастваха, вече бяха чудовищни като шума.

— Не можем да избягаме, те са тук. Трябва да ги пусна!

На границата на ужаса си той видя как Ахмед тръгва към вратата. С остатъка от силите си му извика да спре, но всичко, което се получи, беше един задушаващ се грак. После почувствува, че нещо в мозъка му се изкривява и нещо се скъсва. По жиците на съзнанието му прехвръкна искра и се предаде по веригата на мозъчната му кора. Болката спря и звуците замряха. Той видя усмивката на Ахмед. Ушите му чуха тишината на коридора и покоя на двореца и ханът разбра, че е наистина предаден. С последно, върховно усилие той се протегна към Ахмед, огньовете в главата му осветяваха неговия път в тунела, червени и топли, и светли, и там, в края му, той избълва целия огън и потъна в тъмнината.

Ахмед се увери, че ханът е мъртъв, доволен, че не му се наложи да го удуши с възглавницата. Бързо закачи отново банката с физиологичния разтвор, провери дали няма предателски течове, пооправи леглото, а после много грижливо огледа стаята. Не видя нищо, което можеше да го издаде. Дишаше тежко, главата му се тресеше, беше изтощен. Още секунда за оглед, после отиде до вратата, тихо я отключи и безшумно се върна до леглото. Ханът лежеше безжизнен върху възглавниците, кръв се процеждаше от носа и устата му.

— Ваше височество! — извика силно той. — Ваше височество!… — После се наведе и го повдигна за момент, пусна го, хукна към вратата и рязко я отвори.

— Сестро! — извика той и се втурна в съседната стая, разтърси жената от дълбокия й сън и я завлече до леглото на хана.

— О, Господи — измърмори тя хем ужасена, хем облекчена, че не се беше случило, докато е сама, защото може би щеше да бъде обвинена от този размахващ нож, жесток стражар или от онези беснеещи, ревящи хора. Все още замаяна от съня, тя разтърка клепачи и прибра косата си в кок, без строгата си прическа се чувствуваше гола. После бързо изпълни задълженията и затвори очите на хана. Чуваше стенанията на Ахмед, обхванат от дълбока печал.

— Не можеше да се направи нищо, ага — утеши го тя. — Можеше да се случи по всяко време. Изпитваше жестока болка, времето му дойде — по-добре така, отколкото да живее като труп.

— Да… да, разбирам. — Сълзите на Ахмед бяха истински — сълзи на облекчение. — Иншаллах, иншаллах.

— Какво стана?

— Аз… аз бях задрямал и той просто… просто въздъхна, и от носа и устата му потече кръв. — Ахмед изтри една сълза, за да скрие очите си. — Аз го хванах, докато падаше от леглото, и после… после не знам, просто… просто изтичах при вас.

— Не се тревожете, ага, нищо не можеше да се направи. Понякога всичко става внезапно и бързо, друг път продължава дълго и мъчително. По-добре е да е бързо, това е благословия. — Тя въздъхна и оправи униформата си, доволна, че всичко свърши и сега може да напусне това място. — Трябва, ъъъ… да го измием, преди да се съберат останалите.

— Да. Моля да ми позволите да ви помогна, бих искал да ви помогна.

Ахмед й помогна да изчистят кръвта и да придадат на хана представителен вид, като през цялото време кроеше планове: Нажуд и Ахмед да бъдат прогонени преди пладне, останалата част от наказанието им да се изпълни след година и един ден от днес нататък; да разбере дали Фазир е хванал Пьотър Олег; да се погрижи да прережат гърлото на пратеника за откупа този следобед, както се беше разпоредил от името на хана.

„Глупак — помисли си той, загледан в трупа, — глупак, как можа да си помислиш, че ще платя откупа, за да се върне пилотът, който да те откара в Техеран, за да ти спасят живота! Защо да ти спасяват живота за няколко дни или за месец? Опасно е да си болен и безпомощен, умът ти се помрачава, о, да, докторът ми каза какво мога да очаквам, докато постепенно загубваш ума си и ставаш по-отмъстителен от всякога, по-опасен от когато и да било, достатъчно опасен, за да се обърнеш може би и срещу мен! Но сега, сега Хаким със сигурност ще наследи престола и аз ще властвам над лъвчето, и с помощта на Аллаха ще се оженя за Азадех. Или ще я изпратя на север — оная работа й е като на всяка друга.“

Сестрата поглеждаше от време на време Ахмед, неговите изящни и в същото време силни и нежни ръце, за първи път доволна от неговото присъствие, без да се страхува. Наблюдаваше го как реши брадата си. „Хората са толкова странни — помисли тя. — Той сигурно много е обичал този зъл старец.“

Сряда

28 февруари 1979 г.

54

Техеран: 6,55 сутринта.

Макайвър продължи да сортира папките и книжата, които беше взел от големия сейф на офиса. Слагаше в куфара си само онези, които бяха жизненоважни. Занимаваше се с това от пет и половина сутринта и сега го болеше главата, наболяваше го и гърбът, а куфарът беше почти пълен. „Още толкова много трябва да взема“ — мислеше си той, като се стараеше да работи колкото може по-бързо. До един час, може би дори по-малко, щяха да дойдат иранците от персонала и той трябваше да прекъсне.

„Проклет народ“ — мислеше си той раздразнено, — „все ги няма, когато ни трябват, но сега, през последните дни, не можем да се отървем от тях. Като лепки са:“ „О, не, ваше превъзходителство, позволете ми, моля, да заключа вместо вас, умолявам ви за това изключително право…“ или „О, не, ваше преподобие, аз ще отворя офиса вместо вас, настоявам, това не е работа на ваше превъзходителство!“ Може би ставам параноик, но действат точно като че ли са шпиони, на които им е наредено да ни наблюдават. Партньорите ни са по-любопитни от всякога. Сякаш някой ни следи.

И все пак досега, да чукнем на дърво, всичко върви като добре регулиран реактивен самолет: ние ще бъдем извън страната по обед или малко по-късно. Руди вече е готов за петък с всички допълнителни хора и цял товар резервни части и е вече извън Бандар-е Делам, на път за Абадан, където се беше промъкнал един „Трайдънт“ на Британските авиолинии — приятелят на Дюк Затаки му беше уредил разрешение да евакуира британските петролни работници. Дюк вече сигурно е складирал допълнително гориво при Ковис, а момчетата му имат разрешение да тръгнат утре със 125, и да чукнем пак на дърво, вече три камиона товари резервни части са изпратени към Бушир, за да бъдат превозени с кораб до Ал Шаргаз. Перкото, полковник Чангиз и този проклет молла, Хусаин, все още се държат добре, слава на Бога. В Ленгех Скраг няма да има проблеми — крайбрежни кораби, подходящи за неговите части, колкото щеш — и няма нищо друго за вършене, освен да чака деня X — не, не деня X, а деня X плюс едно.

„Единственото черно петно е Азадех. И Ерики. Защо, по дяволите, тази глупава жена не ми каза, че е решила да търси бедния Ерики? Боже мой, едва се спаси от Табриз, а сега отново отива и пъха малката си красива главица там. Жени! До една са луди. Откуп? Глупости. Обзалагам се, че това е пак капан, заложен от нейния баща, оня мръсник хана. Същевременно става точно така, както беше казал Том Локхарт:“ „Тя и без това щеше да си отиде, Мак, а ти щеше ли да й кажеш за «Вихрушка»?“

Стомахът му се сви. Даже и ако другите успееха да се измъкнат, проблемът с Ерики и Азадех оставаше. „После, и бедният Том и Шаразад. Как, по дяволите, да ги отведем на безопасно място? Трябва да измислим нещо. Имаме още два дни, може би дотога…“

Той се стресна и се обърна — не беше чул да се отваря вратата. Главният му секретар Горани стоеше на входа — висок и плешив, благочестив шиит, добър човек, който дълги години работеше при тях.

— Салаам, ага.

— Салаам. Подранил си. — Макайвър забеляза нескритата изненада на човека от цялата тази бъркотия — обикновено той беше прибран до педантичност — и се почувствува като в небрано лозе.

— Имамът заповяда да се въдвори ред и всеки да работи усилено за успеха на революцията. Мога ли да помогна с нещо, ага?

— Добре, ъъъ… не, не, благодаря. Аз, ъъъ… просто много бързам. Имам много неща за днес и излизам до посолството. — Макайвър почувствува, че гласът му потреперва, но не можеше да спре. — Имам, ъъъ… имам уговорени срещи през целия ден и по обед трябва да бъда на летището. Трябва да се подготвя малко за комитета на Дошан Тапе. Няма да се връщам в офиса от летището, така че можеш да затвориш рано — всъщност можеш да си вземеш почивка следобед.

— О, благодаря ви, ага, но офисът трябва да е отворен целия ден, докато…

— Не, ще затворим, когато тръгна. Ще се прибера направо вкъщи и ще бъда там, в случай че има нужда от мен. Моля те, излез и се върни след десет минути, искам да изпратя няколко телекса.

— Да, ага, разбира се, ага. — Горани излезе.

Макайвър мразеше лъжата. „Какво ще стане с Горани — запита се той отново, — с него и с всички останали наши хора в цял Иран, някои от които са толкова добри и мили, с тях и с техните семейства?“

Разстроен, той привърши колкото е възможно по-бързо. В касата имаше около сто хиляди риала. Той заключи отново сейфа и изпрати няколко незначителни телекса. Най-важния беше изпратил в пет и половина тази сутрин в Ал Шаргаз с копие до Абърдийн, в случай че Гавалан закъснее. „Въздушно карго на пет сандъка с части за поправка, както беше планирано.“ Съобщението беше кодирано и означаваше, че Ногър, Петикин, той и последните двама механици, които не бе успял да измъкне от Техеран, се готвят да се качат на борда на 125 днес, както се предвиждаше по плана, и това щеше да стане, ако цялата организация вървеше добре.

— Кои са тези сандъци, ага? — По някакъв начин Горани бе намерил копията от телекса.

— От Ковис, ще ги качим на 125 следващата седмица.

— О, много добре. Ще ги проверя вместо вас. Преди да тръгнете, бихте ли ми казали кога ще се върне нашият 212, моля? Този, който дадохме под наем в Ковис?

— Следващата седмица. Защо?

— Негово превъзходителство членът на Съвета на директорите министър Али Киа искаше да знае.

Макайвър моментално изстина.

— Така ли? Защо?

— Вероятно е приготвил чартър за него, ага. Помощникът му дойде тук снощи, след като бяхте тръгнали, и ме попита. Министър Киа иска също още днес отчет за хода на работата по трите ни 212, изпратени на ремонт. Аз, ъъъ… казах му, че ще го имам още днес — той ще дойде тази сутрин, така че не мога да затворя офиса.

Никога не бяха обсъждали трите хеликоптера или необичайно големия брой резервни части, изпращани с камиони, коли или като личен багаж — в багажниците на самолетите нямаше място. Беше напълно възможно Горани да знае, че 212-ките не се нуждаят от ремонт. Макайвър вдигна рамене, надявайки се на най-доброто.

— Ще бъдат готови навреме. Остави бележка на вратата.

— О, но това би било много неучтиво. Ще предам съобщението. Той каза, че ще се върне преди обедната молитва и специално помоли за среща с вас. Има много поверително съобщение от министър Киа.

— Добре, отивам до посолството. — Макайвър се замисли за момент. — Ще се върна веднага щом мога. — Той раздразнено взе куфарчето си и забърза надолу по стълбите, като ругаеше Али Киа и накрая прибави и една псувня за Али Баба.

Али Баба — наричан така, защото напомняше на Макайвър за четиридесетте разбойници — беше тъмната половина на семейния им живот в Техеран. Работеше при тях от две години и беше изчезнал, когато започнаха неприятностите. Вчера призори Али Баба се беше върнал сияещ и се беше държал така, сякаш е заминал само за уикенда, а не за почти пет месеца и беше настоявал щастливо да заеме старата си стая. „О, ага, къщата трябва да бъде идеално почистена и подготвена за завръщането на нейно височество — следващата седмица жена ми ще дойде да свърши тази работа, а междувременно ще ви донеса веднага препечен хляб с чай, както винаги сте обичали. Макар и с големи жертви, днес се пазарих извънредно дълго за пресен хляб и мляко — исках да направят специално за мен отстъпка от цената, но разбойниците са я повишили пет пъти от миналата година, толкова неприятно, но моля да ми дадете парите сега и веднага щом отворят банката, да ми изплатите нищожната ми заплата…“

„Този мръсник Али Баба, революцията изобщо не го е променила. Нищожна заплата? Все още си е един самун за нас и пет за него, но както и да е, хубаво е да ти носят препечен хляб с чай в леглото — но не и в деня преди заминаването. Как, по дяволите, ние с Чарли ще си изнесем багажа, без той да надуши, че плъховете се измъкват?“ В гаража Макайвър отключи колата си.

— Съжалявам, таратайке, но нищо не мога да направя, дойде време за Голямата раздяла. Не знам точно как ще стане, но няма да те напусна, като те принеса в жертва на огъня, нито пък ще оставя някой гаден иранец да те похити.

Толбът го чакаше в просторния, елегантен офис.

— Скъпи Макайвър, подранил сте и изглеждате блестящо. Чух за всички приключения на младия Рос — ей Богу, всички имахме голям късмет, не мислите ли?

— Да, да, имахме късмет. Как е той?

— Съвзема се. Силен човек, свърши дяволски добра работа. Ще го видя за обед и ще го качим на днешния полет на „Бритиш Еъруейз“ — просто за всеки случай, ако са го набелязали, невъзможно е да се опазиш напълно. Някакви новини от Ерики? Получихме няколко запитвания от финландското посолство с молба за помощ.

Макайвър му разказа за бележката от Азадех.

— Невероятно нелепо. — Толбът щракна с пръсти.

— Откуп! Не звучи никак добре. Носи се, ъъъ… носи се слух, че ханът наистина е много зле. Получил е удар.

Макайвър се намръщи.

— Това ще помогне ли или ще навреди на Ерики и Азадех?

— Не знам. Ако пукне, е, това сигурно ще наруши баланса на силите в Азербайджан за известно време и ще окуражи заблудените ни приятели на север от границата да засилят агитацията, което ще накара Картър и неговите силни на деня да бълват огън и жупел.

— Какво, по дяволите, прави той сега?

— Нищо, стари приятелю, курварствува — там е бедата. Разпиля парите си и тръгна по наклонената плоскост.

— Нещо повече за национализирането ни? Армстронг твърди, че било неизбежно.

— Напълно е възможно да загубите контрола над хеликоптерите си в най-близко бъдеще — каза Толбът със заучена загриженост и Макайвър загуби интерес. — Това, ъъъ… може би ще бъде по-скоро лично облагодетелстване на заинтересовани страни.

— Имате предвид Али Киа и партньорите ни?

Толбът вдигна рамене.

— Нашите нямат причина да го правят, нали?

— Това официално ли е?

— Мили Боже, приятелю, не! — Толбът беше напълно шокиран. — Само лично наблюдение, не официално. Какво мога да направя за вас?

— Неофициално, по указание на Анди Гавалан, а?

— Нека да го документираме.

Макайвър се вгледа в леко порозовялото, без чувство за хумор лице и облекчен се изправи.

— Няма начин, мистър Толбът. Идеята да ви държим в течение беше на Анди, не моя.

Толбът въздъхна престорено:

— Добре, неофициално. Макайвър седна.

— Ние, ъ-ъ-ъ… днес прехвърляме главната си квартира в Ал Шаргаз.

— Много мъдро. И какво?

— Днес заминаваме. Целият останал чуждестранен персонал. Със 125.

— Много мъдро. И?

— Ние… ние закриваме всичките си полети в Иран. В петък.

Толбът въздъхна отегчено.

— Бих казал, че без персонал това се разбира от само себе си.

На Макайвър му беше трудно да каже това, което искаше.

— Ние… ние изтегляме всичките си хеликоптери в петък — този петък.

— Бога ми! — рече Толбът с нескрито възхищение. — Поздравявам ви! Как, по дяволите, накарахте този негодник Киа да вземе разрешителни? Сигурно сте му обещали доживотно членство в Кралската ложа в Аскот!

— Е, не, не сме. Решихме да не искаме разрешение, това е само загуба на време. — Макайвър стана. — Добре, до скоро виж…

Усмивката на Толбът изчезна.

— Без разрешителни?

— Да, вие сам знаете, че ще откраднат, национализират, присвоят хеликоптерите ни. Както и да го наречете, няма начин да получим разрешителни. Така че просто тръгваме — добави Макайвър надуто. — В петък тихомълком излитаме от кокошарника.

— О, Боже! — Толбът енергично заклати глава, пръстите му си играеха с една папка на бюрото. — Бога ми, страшно неблагоразумно.

— Няма друга възможност. Е, мистър Толбът, това е всичко, приятен ден. Анди искаше да ви предупреди, така че можете да правите каквото поискате.

— Какво, по дяволите, да правя? — избухна Толбът.

— Откъде да знам, по дяволите? — Макайвър беше не по-малко вбесен. — От вас се очаква да закриляте нашите съотечественици.

— Но вие…

— Аз просто нямам намерение да бъда изтласкан от бизнеса и точка по въпроса!

Толбът нервно барабанеше с пръсти.

— Струва ми се, че имам нужда от чаша чай — каза той и натисна интеркома. — Силия, две чаши от най-хубавия и мисля, че няма да ни навреди и малко „Нелсънс блад“ в запарката.

— Да, мистър Толбът — отвърна пресипнало секретарката и кихна.

— Наздраве — каза Толбът автоматично. Пръстите му престанаха да барабанят и той се усмихна приветливо на Макайвър.

— Много се радвам, че не сте ми казвали никога нищо, стари приятелю.

— И аз.

— Бъдете сигурен, ако чуя някога, че се занимавате с пандизчийски работи — как беше изразът? — а, да, да „забърквате каша“ — ще бъда щастлив да ви посетя от името на правителството на Нейно Величество и да се опитам да оправя бакиите ви. — Толбът смръщи вежди. — Едра кражба, Бога ми! Но ви желая успех, стари приятелю.

В апартамента на Азадех: 8,10 сутринта.

Старата домашна прислужница едва крепеше по коридора тежкия сребърен поднос със закуската — четири варени яйца, препечен хляб с масло, мармалад, две изящни чаши, изпускаща пара каничка кафе и фини египетски памучни салфетки. Тя остави подноса и почука.

— Влез.

— Добро утро, ваше височество. Салаам.

— Салаам — отвърна Шаразад глухо. Беше се подпряла на множеството възглавници на миндера, лицето й бе подпухнало от сълзи. През открехнатата врата на банята се чуваше шум от течаща вода. — Можеш да го оставиш тук, на миндера.

— Да, ваше височество. — Старата жена се подчини, погледна към банята и излезе.

— Закуската, Томи — извика Шаразад, като се опитваше гласът й да звучи ведро. Никакъв отговор. Тя сви рамене и подсмръкна леко с напиращи в очите сълзи, после вдигна поглед към Локхарт, който се бе върнал в спалнята. Беше се избръснал и облякъл в зимната си униформа — ботуши, панталон, риза и дебел, топъл пуловер.

— Кафе? — попита тя с колеблива усмивка. Мразеше упорития израз на лицето му и маската на неодобрение, която бе надянал.

— Ей сега — отвърна той без ентусиазъм. — Благодаря.

— Аз… аз поръчах да приготвят всичко така, както го обичаш.

— Изглежда вкусно. Ти започвай. — Той отиде до бюрото и започна да връзва вратовръзката си.

— Наистина беше чудесно от страна на Азадех да ни заеме апартамента си, докато я няма, нали? По-приятно е, отколкото вкъщи.

Локхарт я погледна в огледалото.

— Навремето не говореше така.

— О, Томи, разбира се, че си прав, но нека не се караме.

— Нямам намерение да се карам. Казах, каквото имах за казване, ти също. — „Казах й го“ — помисли си той, терзан от мисълта, че и тя е нещастна като него, но не беше в състояние да направи нищо повече. Този кошмар бе започнал преди два дни, когато Мешанг го беше предизвикал пред нея и Зара, и продължаваше и досега, като късаше нервите им и ги довеждаше до ръба на лудостта. Два дни и две нощи сълзи на отчаяние и повтаряне отново и отново: „Не се тревожи, ще се справим някак си, Шаразад“ — и после отново обсъждаха бъдещето. „Какво бъдеще?“ — запита той отражението си, искаше му се да избухне отново.

— Ето ти кафето, скъпи.

Той го пое мрачно и седна на стола с лице към нея, без да я поглежда. Кафето беше превъзходно и горещо, но не можа да премахне противния вкус в устата му и Том го остави почти недокоснато, стана и отиде да си вземе пилотското яке. „Слава Богу, че днес трябва да превозя хеликоптера до Ковис — каза си той. — По дяволите всичко!“

— Кога ще те видя, мили, кога се връщаш?

Той се видя как повдига рамене, мразеше се, искаше да я вземе в прегръдките си и да й каже колко дълбоко я обича, но беше изживял тази агония вече четири пъти през последните два дни, а Шаразад беше все така неумолима и непреклонна, също като брат си.

— Да напусна Иран? Да напусна дома си завинаги? О, не мога, не мога!

— Но то няма да е завинаги, Шаразад. Ще прекараме известно време в Ал Шаргаз и после ще отидем в Англия, ти ще обикнеш Англия и Шотландия, а и Абър…

— Но Мешанг казва, че…

— Да пукне тоя Мешанг! — изкрещя той, видя страха й и това превърна гнева му във влудяваща ярост. — В името на Христа, Мешанг не е Всемогъщият Бог! Какво, да го вземат дяволите, знае той? — И тя се беше разхълцала като ужасено дете, свивайки се по-далеч от него. — О, Шаразад, съжалявам… — Прегръщаше я и монотонно й напяваше за любовта си към нея и че няма от какво да се страхува в неговите прегръдки.

— Томи, чуй ме, скъпи, ти беше прав и аз сбърках, грешката беше моя, но аз знам какво да правя: утре ще ида и ще се срещна с Мешанг, ще го убедя да ни даде позволение и… Какво има?

— Не си чула и дума от това, което казах.

— О, чух, да, наистина слушах много внимателно, моля те, не се вбесявай отново, ти си прав, разбира се, да се ядосваш, но аз слу…

Той отново кипна.

— Не чу ли какво каза Мешанг? Ние нямаме никакви пари — парите свършиха, със сградата е свършено, той има пълен контрол над средствата на семейството, пълен, и докато ти не му се подчиниш, на него, а не на мен, няма да получиш нищо повече. Но това няма значение, аз мога да печеля достатъчно и за двама ни! Мога! Работата е там, че трябва да напуснем Техеран. Да заминем за… за съвсем малко.

— Но аз нямам никакви документи, нямам, Томи, и още не мога да получа, и Мешанг е прав, като казва, че ако напусна страната без документи, те никога няма да ме пуснат обратно, никога, никога.

Отново сълзи и отново спорове, без да може да проникне в съзнанието й, още сълзи, после в леглото напразно се опитваха да заспят — сънят бягаше и от двамата.

— Можеш да останеш тук, Томи. Защо да не можеш да останеш тук, Томи?

— О, Господи, Шаразад! Мешанг беше съвсем ясен. Аз не съм желан и чужденците ще бъдат изгонени. Ще отидем някъде другаде. В Нигерия или Абърдийн, някъде другаде. Приготви един куфар. Ще се качиш на 125 и ще се срещнем в Ал Шаргаз — ти имаш канадски паспорт. Ти си канадска гражданка!

— Но аз не мога да напусна без документи — зарида и захълца тя, повтаряйки отново и отново същите аргументи и пак сълзи.

После, вчера сутринта, мразейки се, изостави гордостта си и отиде на пазара да увещава и да умилостивява Мешанг — беше обмислил внимателно всичко, което щеше да му каже, но се изправи пред стена, висока до небето. И още по-лошо.

— Баща ми държеше контролния пакет в компанията, който аз, естествено, наследявам.

— О, но това е чудесно, Мешанг, това променя нещата.

— Изобщо нищо не променя. Същественото е как ти възнамеряваш да платиш дълговете си, да плащаш на бившата си жена и да издържаш сестра ми и детето й, без голямо преливане на милостиня.

— Работата ми не е милостиня, Мешанг, не е милостиня. Тя може да бъде извънредно доходна и за двама ни. Не ти предлагам съдружие или нещо подобно, аз ще работя за теб. Ти нямаш понятие от хеликоптерния бизнес, а аз го познавам идеално. Мога да движа новата компания вместо теб, да я направя печеливша веднага. Познавам пилотите и знам какво да правя, познавам целия Иран и повечето от нефтените полета. Това би решило всичко и за двама ни. Бих работил като дявол, за да защитя семейните интереси, ще останем в Техеран, Шаразад ще може да роди бебето тук и…

— Иранската държава ще иска само ирански пилоти, имам уверението на министър Киа. Сто процента.

Внезапно му стана ясно — неговата вселена се разпадаше.

— А, сега разбирам. Никакви изключения и по-специално, за мен.

Мешанг пренебрежително вдигна рамене.

— Зает съм. И за да бъда откровен, ще ти кажа: ти не можеш да останеш в Иран. В Иран ти нямаш бъдеще. Извън Иран пък Шаразад няма бъдеще, заради което да си струва да остане с теб, а тя никога няма да замине за постоянно в изгнание, което ще стане, ако тя тръгне с теб без моето съгласие и без редовни документи. Ето защо трябва да се разведеш.

— Не.

— Шаразад да си дойде вкъщи от апартамента на хана следобед — между другото, още една милостиня, — а ти напусни Иран незабавно. Твоят брак не беше ислямски, така че не е от значение — канадският брак ще се анулира.

— Шаразад никога няма да се съгласи.

— Така ли? Елате у нас точно в шест и ще решим окончателно този въпрос. След като напуснеш, аз ще уредя иранските ти дългове — не мога да си позволя да оставя големи дългове да тежат на доброто ни име. Точно в шест. Приятен ден.

Не си спомняше как се върна в апартамента, нито как й каза. После пак имаше сълзи и посещение у Бакраван същата вечер. Мешанг отново повтори това, което му беше казал, разярен от унизителните молби на Шаразад.

— Не ставай смешна, Шаразад! Престани да виеш, това е за собственото ти добро, за доброто на твоя син и за доброто на семейството. Ако заминеш с канадски паспорт, без редовни легални документи, никога няма да ти разрешат да се върнеш. Да живееш в Абърдийн? Бог да те пази, ще умреш от студ до един месец, а с теб и синът ти… Дойката Джари няма да дойде с теб дори ако той може да й плати — да не е луда, да напусне Иран и семейството си завинаги. Никога няма да ни видиш отново, помисли за това… помисли за сина си… — И отново и отново, докато Шаразад загуби способността си да говори свързано, а Локхарт бе смазан.

— Томи.

Това го извади от унеса.

— Да? — попита той, долавяйки стария тон в гласа й.

— Любими, ти завинаги ли ме напускаш? — попита тя на фарси.

— Не мога да остана в Иран — каза той, сега вече спокоен — нейното „любими“ му беше помогнало извънредно много. — Като ни закрият, за мен няма да има работа тук, нямам пари и дори ако сградата не беше изгоряла… е, никога не съм бил от тези, които живеят от подаяния. — В очите му нямаше измама. — Мешанг е прав за много неща: няма да видиш кой знае какъв живот с мен и си права да останеш. Разбира се, без документи ще бъде опасно да напуснеш, а трябва да мислиш и за детето, знам. Освен това… не, остави ме да довърша — спря я той меко. — Освен това още съществува НВС. — Това му напомни за братовчед й Карим. Още един ужас, който тепърва й предстоеше. Бедната Шаразад…

— Завинаги ли ме напускаш, любими?

— Днес заминавам за Ковис. Ще остана там няколко дни, а после отивам в Ал Шаргаз. Ще те чакам там, ще чакам един месец. Това ще ти даде време да премислиш всичко и да постъпиш така, както решиш. Можеш да се свържеш с мен с писмо или телекс чрез летището на Ал Шаргаз. Ако пожелаеш да дойдеш с мен, канадското посолство веднага ще го уреди, с предимство, това вече съм го уговорил… и, разбира се, ще поддържам връзка.

— Чрез Мак?

— Чрез него или по друг начин.

— Ти, ти развеждаш ли се с мен?

— Не, никога. Или ако искаш… нека го кажа по друг начин — ако мислиш, че това е необходимо за детето ни или по някаква друга причина, тогава ще направя, както ти пожелаеш.

Настана тишина. Тя го гледаше особено с огромните си тъмни очи, толкова млади и нежни, полупрозрачната й нощница подчертаваше сиянието на златистата й кожа, косите й се спускаха по раменете и гърдите.

Локхарт беше погълнат от своята безпомощност, умираше в душата си, с цялото си сърце искаше да остане, но съзнаваше, че вече няма смисъл. Всичко вече беше казано и сега всичко зависеше от нея. „Ако бях на нейно място, нямаше да се колебая, щях да се разведа, и преди всичко нямаше изобщо да се женя.“

— Сбогом… — каза той на фарси. — Сбогом, любима.

— Сбогом, любими.

Той взе якето си и тръгна. В следващия момент тя чу затварянето на входната врата. Дълго се взира след него, после замислено си наля кафе и отпи — горещо, силно, сладко и живително.

„Да бъде волята на Аллаха — каза си тя, сега вече успокоена. — Или ще се върне, или не. Или Мешанг ще се умилостиви, или няма. И в двата случая трябва да бъда силна, да ям за двама и да мисля за приятни неща, докато нося сина си.“

Счупи първото яйце. Беше идеално сварено и много вкусно.

В апартамента на Макайвър: 11,50 по обед.

Петикин влезе в хола с куфара си и се изненада, когато видя слугата Али Баба мързеливо да лъска бюфета.

— Не те чух да се връщаш. Струва ми се, че ти дадох свободен ден — рече той раздразнено и остави куфара на пода.

— О, да, ага, но има страшно много неща да се правят, апартаментът е потънал в мръсотия, а кухнята… — Буйните му вежди се повдигнаха.

— Да, да, вярно е, но можеш да започнеш утре. — Петикин забеляза, че слугата гледа куфара и изпсува наум. Веднага след закуска беше отпратил Али Баба за целия ден с указание да се върне в полунощ, което обикновено значеше, че той няма да се върне до следващата сутрин. — Сега се махай.

— Да, ага. Вие в отпуск ли отивате, или за празниците?

— Не, аз, ъъъ… ще остана с един от пилотите за няколко дни, така че се погрижи стаята ми утре да е изчистена. О, да, и по-добре ми дай твоя ключ, че не знам къде съм сложил моя. — Петикин протегна ръка, ругаейки, че не се бе сетил за това преди. Али Баба му го даде със странна неохота. — Капитан Макайвър иска апартаментът да е на негово разположение, той има работа и не желае да го безпокоят. До скоро виждане. Чао.

— Но, ага…

— Чао! — Той се увери, че Али Баба си е взел палтото, отвори вратата, почти го избута навън и отново я затвори. Погледна нервно часовника си. Беше почти пладне и все още нито следа от Макайвър, а трябваше вече да са на летището. Влезе в спалнята и се пресегна за другия куфар, също подреден, после се върна и го остави до първия, близо до входната врата.

„Два малки куфара и един сак — помисли си той. — Нямам кой знае какво след всичките тези години в Иран. Няма значение. Предпочитам да пътувам с малко багаж. Този път може би ще имам повече късмет и ще спечеля повече пари или ще започна друг бизнес, освен това съществува и Паула. Как, по дяволите, мога да си позволя отново да се оженя! Женен? Ти луд ли си? Всичко, което можеш да си позволиш, е да изкараш една любовна история. Да, но да ме вземат мътните, страшно ми се иска да се оженя за нея…“

Телефонът иззвъня и той подскочи кажи-речи до тавана — не можеше да свикне с пронизителното му звънене. Вдигна слушалката с разтуптяно сърце.

— Ало?

— Чарли, това съм аз — Мак. Слава Богу, че проклетият телефон работи, пробвах го наслуки. Забавиха ме.

— Имаш ли проблеми?

— Не знам, Чарли, но трябва да отида да се срещна с Али Киа — този мръсник е изпратил гадния си помощник и един от Зелените ленти да ме вземат.

— Какво иска Киа, по дяволите? — Вън из целия град се разнасяха пронизителните гласове на мюезините, които призоваваха правоверните на обедна молитва, и Чарли почти не чуваше.

— Не знам. Срещата ще стане след половин час. По-добре ще е ти да продължиш за летището, а аз ще се добера до него веднага, щом мога. Гледай да накараш Джони Хог да се забави.

— Окей, Мак. Какво става с твоите неща, в офиса ли са?

— Измъкнах ги рано тази сутрин, докато Али Баба хъркаше, и са в багажника на колата. Чарли, там в кухнята има един гоблен на Джени — „Долу царевичния говежди пай“. Бутни го в куфара си заради мен, моля те. Тя ще ми направи червата на жартиери, ако го забравя. Ако имам време, ще се върна, за да видя всичко ли е наред.

— Да изключа ли газта и електричеството?

— Господи, не знам. Остави ги, става ли?

— Добре. Сигурен ли си, че не искаш да те изчакам? — попита Чарли. Металните гласове на мюезините по високоговорителите увеличаваха безпокойството му. — Нямам нищо против да почакам. Може би ще е по-добре, а, Мак?

— Не, ти тръгвай. Ще дойда направо там. Чао.

— Чао. — Петикин се намръщи, после чу сигнала „свободно“ и набра офиса на летището. За негово учудване се свърза.

— „Иран Хеликоптърс“, ало?

Той разпозна гласа на отговорника по каргото.

— Добро утро, Адвани, на телефона е капитан Петикин. Пристигна ли вече 125?

— А, капитан Петикин, да, в зоната за изчакване е и ще кацне всеки момент.

— Там ли е капитан Лейн?

— Да, един момент, моля.

Петикин чакаше, чудейки се какво иска Киа.

— Ало, Чарли, тук е Ногър. Да нямаш приятели по върховете?

— Не, телефонът току-що проработи. Можеш ли да говориш насаме?

— Не, невъзможно е. Какво се мъти?

— Все още съм в апартамента. Мак ще се задържи, трябвало да се срещне с Али Киа. Аз съм вече на път за летището, а той ще дойде направо от офиса на Киа. Готов ли си да товариш?

— Да, Чарли, изпращаме двигателите за ремонт, както нареди капитан Макайвър. Всичко е според нарежданията.

— Добре, там ли са двамата механици?

— Да, и онези части са също готови за превоз.

— Добре. Доколкото виждам, няма проблеми.

— Все още не, стари приятелю.

— Довиждане. — Петикин затвори. Огледа апартамента за последен път и изпита известна тъга. Имаше хубави и лоши моменти, но най-хубаво беше, когато Паула му гостуваше. През прозореца забеляза далечен дим над Джалех и сега, след като гласовете на мюезините бяха заглъхнали, чу обичайната накъсана стрелба.

— Дявол да ги вземе всичките! — промърмори той. Стана и излезе с багажа си, после грижливо заключи вратата. Когато изкара колата от гаража, видя Али Баба да се шмугва бързо заднишком в един вход на отсрещната страна на улицата. С него имаше още двама мъже, които не беше виждал никога преди. „Какво, по дяволите, е намислил този негодник?“ — помисли си Чарли тревожно.

В Министерството на транспорта: 1,04 по обед.

В огромната зала беше студено въпреки горящите в камината дърва и министър Киа беше облечен в дебело, скъпо астраганено палто и подходяща за него шапка. Беше ядосан.

— Повтарям, имам нужда от транспорт до Ковис и настоявам вие да ме придружите.

— Утре не мога, съжалявам — отвърна Макайвър. С усилие се въздържаше да не покаже нервността си. — Ще бъда щастлив да ви придружа следващата седмица. Да речем, в понеделник и…

— Учуден съм, че след всичките ни съвместни операции, които съм ви осигурявал, се налага изобщо да спорим. Утре, капитане, или… или ще отменя всичките ви разрешителни за 125 — на практика днес ще го задържа на земята, заземен в очакване на разследването!

Макайвър стоеше пред широкото бюро, а Киа седеше зад него в голям резбован стол, който го правеше още по-малък.

— Не можете ли да го направите днес, ваше преподобие? Имаме един „Алует“, с който можем да ви закараме до Ковис. Капитан Локхарт тръг…

— Утре, не днес. — Киа се зачерви още повече. — В качеството ми на член на Съвета на директорите ти нареждам: ти ще дойдеш с мен, ще тръгнем заедно в десет часа. Ясно ли е?

Макайвър мрачно кимна, опитвайки се да намери изход от капана. Постепенно идеята изникна в съзнанието му.

— Къде желаете да се срещнем?

— Къде е хеликоптерът?

— В Дошан Тапе. Ще ни е нужно разрешение. За нещастие там има един майор Делами и един молла, и двамата са доста трудни, така че не виждам как ще го направим.

Лицето на Киа потъмня още повече.

— Министър-председателят е издал нови нареждания относно моллите и намесата им в гражданското управление и имамът се е съгласил на драго сърце. За тях двамата е по-добре да се държат прилично. Ще се срещнем с вас в десет сутринта и…

В този момент навън се чу силна експлозия. Те се втурнаха към прозореца, но успяха да видят само облак дим, който се издигаше на талази в студеното небе зад завоя на пътя.

— Май е поредната бомбена експлозия на кола — каза Макайвър отвратен. През последните няколко дни имаше няколко политически убийства и бомбени атентати, организирани от леви екстремисти, най-вече срещу аятоласи от висшето държавно управление.

— Мръсни терористи, дано Аллах изгори и тях, и бащите им! — Киа беше очевидно изплашен, което достави удоволствие на Макайвър.

— Цената на славата, господин министре — рече той със загриженост в гласа си. — Явно целта им са хората от високите места, важните люде като вас. Да… да… знаем, знаем. Мръсни терористи…

Макайвър се усмихваше през цялото време, докато се връщаше към колата си. „И така, Киа иска да отиде в Ковис. Ще се погрижа той непременно да стигне дотам, а «Вихрушка» да продължи по плана.“

Зад ъгъла главният път беше почти задръстен от отломки, една кола още гореше, други тлееха на пътното платно, там, където беше избухнала бомбата, в една от паркираните коли имаше дупка, предната част на близкия ресторант беше отнесена; някаква чуждестранна банка бе пуснала кепенците, навсякъде се бяха посипали разтрошени стъкла от витрините на съседните магазини. Имаше много ранени, убити или умиращи. Царяха агония и паника, носеше се зловоние от горящи гуми.

Движението и в двете посоки беше задръстено. Нищо не можеше да се направи, освен да се чака. След половин час пристигна линейка, а няколко Зелени ленти и един молла започнаха да регулират движението. След известно време махнаха на Макайвър да мине — за жалост напред. Като забави скоростта край руините сред хаоса и рева на движението, той не забеляза обезглавеното тяло на Толбът, полузаровено под развалините на ресторанта, нито пък разпозна Рос, облечен в цивилни дрехи. Рос лежеше наблизо в безсъзнание, опрян на стената, с разкъсано палто. От носа и ушите му течеше кръв.

Във фоайето на летището в Ал Шаргаз — отвъд Залива: 2,05 следобед.

Скот Гавалан беше сред тълпата, чакаща до митницата и имигрантската зона. Дясната му ръка висеше на превръзка през врата. По високоговорителя се чу съобщение на арабски и английски, а голямото табло за пристигащи и заминаващи затрака и започна да изписва разписанията и изходите за качване в самолетите, оживявайки цялата аерогара. Скот видя баща си да излиза през зелената врата, лицето му светна и той тръгна напред, за да го посрещне.

— Здравей, татко.

— О, Скот, момчето ми! — извика Гавалан, щастлив от срещата, и го прегърна внимателно, за да не засегне рамото му. — Как си?

— Много добре, татко, не те лъжа. Казах ти вече, че съм добре.

— Да, виждам. — Откакто Гавалан замина в понеделник, беше говорил със сина си по телефона много пъти. „Но да говориш по телефона не е същото“ — помисли си той. — Толкова… толкова се тревожех.

На Гавалан изобщо не му се искаше да заминава, но английският доктор в болницата го беше уверил, че Скот е добре, а, от друга страна имаше неотложни делови проблеми в Англия, както и отсрочената среща на Съвета, където трябваше да присъства.

— Рентгеновата снимка показва, че няма увреждания на костта, мистър Гавалан. Куршумът е минал през мускула, раната е лоша, но ще заздравее напълно — беше го информирал лекарят.

На Скот беше казал:

— Ще боли много и няма да можеш да летиш повече от два месеца. Колкото до секретите… Всъщност, не трябва да се притесняваш. Това е съвсем нормална реакция за огнестрелна рана. Полетът от Загрос не ти се е отразил добре — избягал си в ковчег, казваш? Това е достатъчно да ти причини силна нервна възбуда, да не говорим, че са стреляли по теб. И на мен щеше да ми се отрази зле. Ще те задържим за тази нощ.

— Необходимо ли е, докторе? Аз… чувствам се много по-добре. — Скот скочи, но коленете му омекнаха и той щеше да падне, ако Гавалан не го беше подхванал.

— Първо трябва да те закрепим. Един здрав сън и той ще бъде в отлично състояние, мистър Гавалан, обещавам ви. — Докторът даде на Скот успокоително и Гавалан остана с него, като се опита да го утеши за смъртта на Джордан.

— Ако някой е виновен, това съм само аз, Скот. Ако бях наредил евакуация, преди шахът да избяга, Джордан още щеше да е жив.

— Не, не е така, татко… Куршумите бяха предназначени за мен…

Гавалан го изчака да заспи. Междувременно пропусна връзката си, но в последния момент хвана полета в полунощ и пристигна в Лондон тъкмо навреме.

— Какво, по дяволите, ще стане в Иран? — запита Линбар без увод.

— А къде са другите? — попита Гавалан притеснено. В стаята беше само още един от директорите, Пол Чой, с прякор Доходоносния, долетял от Хонконг. Гавалан го уважаваше изключително много заради неговата проницателност в бизнеса — единственият облак в отношенията им беше непосредственото участие на Чой при злополучната смърт на Дейвид Макструан и заемането на мястото му от Линбар впоследствие. — Трябва да ги почакаме, не мислиш ли?

— Няма да дойде никой друг — отсече Линбар. — Казах им да не идват, нямам нужда от тях. Аз съм тайпанът и мога да правя каквото си искам. За…

— Не и с хеликоптерите на С-Г — Гавалан изгледа сурово Чой. — Предлагам да отложим съвещанието.

— Разбира се — рече меко Доходоносния Чой, — но, по дяволите, Анди, дойдох специално за това, а ние тримата правим кворум, ако трябва да гласуваме.

— Аз ще гласувам — каза Линбар. — От какво се страхуваш, по дяволите?

— От нищо. Но…

— Добре. Тогава имаме кворум. А сега, какво става в Иран?

Гавалан запази спокойствие.

— Петък е денят Хикс, времето го позволява. „Вихрушка“ е организирана по най-добрия възможен начин.

— Сигурен съм в това, Анди — усмивката на Доходоносния Чой беше приятелска. — Линбар казва, че планираш да измъкнеш само 212-ките? — Той беше красив, неизмеримо богат мъж към четиридесетте. Вече много години беше член на Съвета на директорите на „Струан“ и на много от нейните филиали, чиито главни интереси бяха извън тези на фирмата: в корабоплаването и фармацевтиката в Хонконг и Япония и на Китайската фондова борса. — А какво ще правим с 206 и „Алуетите“?

— Ще трябва да ги оставим. Просто не можем да ги измъкнем. Няма начин.

Обяснението му беше последвано от мълчание. Накрая Доходоносния Чой каза:

— Какъв е окончателният план на „Вихрушка“?

— В петък в седем часа сутринта, ако времето позволява, аз излъчвам по радиото кода, с който се дава старт на „Вихрушка“. Всички хеликоптери излитат. Ще имаме четири 212, базирани в Бандар-е Делам под ръководството на Руди, те ще се отправят към Бахрейн, ще заредят, след което ще продължат към Ал Шаргаз. Нашите два 212 в Ковис трябва да заредят на брега, после да се насочат към Кувейт за още гориво, после до Джелет — това е малък остров до Саудитска Арабия, където сме складирали гориво, а после да продължат за Бахрейн и Ал Шаргаз. Трите в Ленгех, под ръководството на Скрагър, не би трябвало да имат проблеми, те просто се отправят директно към Ал Шаргаз. Ерики се измъква през Турция. Веднага щом пристигнат, почваме да ги демонтираме, за да ги натоварим на 747, които вече съм чартирал, и ги измъкваме колкото може по-бързо.

— Какви са шансовете да не загубим нито един човек или хеликоптер? — попита Доходоносния Чой. Погледът му внезапно стана суров. Той беше известен комарджия, притежател на състезателни коне и управител на хонконгския жокеен клуб. Носеше се слух, че е и член на синдиката на комарджиите в Макао.

— Не мога да се обзаложа. Но шансовете са добри, иначе не бих и помислил за това. Макайвър вече успя да измъкне три 212, с това са спасени повече от три милиона. Ако успеем да измъкнем всичките 212 и повечето от резервните части, С-Г ще бъде в добра форма.

— В ужасна форма — каза грубо Линбар.

— В по-добра от „Струан“ тази година.

Линбар пламна.

— Трябваше да сте подготвени за тази катастрофа, ти и проклетият Макайвър. За всеки глупак беше ясно, че шахът е взел-дал.

— Достатъчно, Линбар — сопна се Гавалан. — Не съм дошъл да се караме, а да докладвам, така че нека да приключваме, за да мога да хвана обратния полет. Има ли нещо друго, Чой?

— Анди, дори и да успееш да ги измъкнеш, какво ще стане с подбиването на цените в Северно море от „Импириъл“, който вече ти отне двадесетина контракта, освен това имаш ангажимент с шестте Х-63.

— Ужасно глупаво и ненавременно решение — допълни Линбар.

Гавалан откъсна очи от него и се съсредоточи. Чой имаше право да пита, а той нямаше какво да крие.

— Докато разполагам с 212-ките, мога да оправя нещата, има страшно много работа за тях. С „Импириъл“ ще се занимая следващата седмица — мога да си върна някои от контрактите. Останалата част от света е луда за петрол, така че „Екс Текс“ ще се съвземе с новите договори в Саудитска Арабия, Нигерия и Малайзия, а когато получат доклада ни за Х-63, ще удвоят бизнеса си с нас — а така ще постъпят и останалите ни основни контрагенти. Ще можем да ги обслужваме по-добре от всякога, с по-голяма безопасност при всякакви метеорологични условия, при по-ниски разходи на пътникокилометър. Пазарът е огромен, скоро Китай ще се отвори и…

— Въздушни кули — обади се Линбар. — Ти и проклетият Дънрос витаете в облаците.

— Китай никога няма да ни е от полза — рече Доходоносния Чой с особен поглед. — Съгласен съм с Линбар.

— Аз не съм. — Гавалан забеляза нещо странно в Чой, но яростта му го погълна. — Ще изчакаме и ще видим. Китай трябва да има някъде петрол в изобилие. И за да завърша: аз съм в добра форма, в прекрасна форма, печалбите ми миналата година възлязоха на над петдесет процента, а и тази година е така, ако не и по-добре. Следващата седмица ще…

— Следващата седмица ще си вън от бизнеса — прекъсна го Линбар.

— Краят на тази седмица ще покаже дали ще бъде едното или другото. — Гавалан вирна брадичка. — Предлагам да се съберем отново следващия понеделник. Тогава ще успея да се върна.

— Аз и Пол се връщаме в Хонконг в събота. Ще се съберем отново там.

— За мен това е невъзможно и…

— Тогава ще трябва да минем без теб. — Самообладанието на Линбар му изневери. — Ако „Вихрушка“ се провали, с теб е свършено, „С-Г Хеликоптърс“ ще бъде ликвидирана, нова компания, „Норд си Хеликоптърс“, която, между другото, вече е формирана, ще придобие активите й и се съмнявам, че ще платим и половин цент за долар. Гавалан пламна.

— Това е пладнешки обир!

— Просто цената на фалита! За Бога, ако С-Г пропадне, с теб е свършено, а според мен това ще стане много скоро. И ако не можеш да си позволиш да си купиш билет за самолета, за да дойдеш на заседанието на Съвета, няма да ни липсваш.

Гавалан беше извън себе си, но се въздържа и потисна яда си. Внезапна мисъл го накара да погледне към Доходоносния Чой.

— Ако „Вихрушка“ успее, ще ми помогнеш ли да финансираме изкупуването на „Струан“?

Още преди Чой да успее да отговори, Линбар изрева:

— Не продаваме контролните си пакети.

— А може би трябва, Линбар — каза Доходоносния Чой замислено. — Това може би ще ти помогне да излезеш от дупката, в която си. И защо по дяволите, се карате вече цял ден, а?

— Ще финансираш ли изкупуването? — сурово попита Линбар.

— Да, може би, но само ако ти си съгласен, Линбар, само тогава. Това е семеен въпрос.

— Никога няма да се съглася, Чой. — Лицето на Линбар се разкриви и той погледна свирепо Гавалан. — Искам да ви видя съсипани и теб, и проклетия Дънрос.

Гавалан стана.

— Ще се срещнем на следващото заседание на Вътрешния съвет. Ще видим какво ще кажат те.

— Ще направят каквото им кажа. Аз съм тайпанът. Между другото, ще направя Доходоносния член на Съвета.

— Не можеш, това противоречи на правилата на Дърк. — Основателят на компанията Дърк беше постановил, че членове на Вътрешния съвет могат да бъдат само хора от фамилията, колкото и далечна връзка да имат с нея, и да са християни. — Ти се закле да ги спазваш.

— По дяволите правилата на Дърк! — върна му удара Линбар. — Ти не си част от тях, нито пък наследник на Дърк, само тайпанът е такъв, за Бога, и какво съм се клел да спазвам, си е моя работа. Мислиш се за дяволски умен, но не си! Доходоносният стана член на Епископалната църква, миналата година се разведе и скоро ще се ожени в семейството — за една от моите племеннички с моята благословия — и ще бъде по-близък до рода, отколкото си ти. — Линбар се разсмя гръмогласно.

Гавалан не се усмихна. Нито пък Доходоносния Чой. Наблюдаваха се един друг, камъчето вече беше изплюто.

— Не знаех, че си се развел — изръмжа Гавалан, — щях да ти поднеса поздравленията си за… за твоя нов живот и назначение.

Врагът му каза само:

— Благодаря.

Сред общата суетня Скот се наведе да вдигне куфара на баща си, но Гавалан го спря.

— Не, благодаря, Скот, мога и сам. Иска ми се да взема един душ и да поспя два часа. Мразя да летя нощем.

— Джени е отвън с колата. — Скот беше забелязал умората на баща си още в първия момент. — Май си имал неприятности у дома?

— Не, не, никакви. Толкова съм щастлив, че си добре. Какви са новините тук?

— Всичко е окей, татко, върви според плана. Като по часовник.

В северните предградия на Техеран: 2,35 следобед.

Жан-Люк, елегантен както винаги в ушитата си по поръчка униформа и направените специално за него ботуши, слезе от таксито. Както беше обещал, той извади една стодоларова банкнота и внимателно я скъса на две половини.

— Voila!

Шофьорът разгледа отблизо своята половина от банкнотата.

— Само един час, ага! Моля ви, ага, само един час, не повече.

— Час и половина, както се уговорихме, а после ще ме закараш обратно на летището. Ще имам малко багаж.

— Иншаллах! — Шофьорът се огледа нервно. — Не мога да чакам тук — прекалено много очи. Един час и половин час. Аз съм зад ъгъла, там! — Той посочи напред и подкара колата.

Жан-Люк се качи по стълбите и отключи вратата на апартамент 4а. Жилището беше с южно изложение и гледаше към път с три платна. Беше негова собственост, макар че го откри и уреди Мари-Кристин, жена му, която отсядаше тук при редките си посещения. То се състоеше от спалня с голямо, ниско двойно легло, добре обзаведена кухня, хол с мек диван, имаше и хубава хай-фи уредба и магнетофон.

— За да им минава приятно времето на твоите приятелки, cheri, поне докато не внесеш някоя във Франция.

— Аз ли, cheri? Аз съм любовник, не вносител.

Той се усмихна доволен, че си е у дома, и мъничко ядосан, че трябваше да изостави толкова много вещи — уредбата беше една от най-добрите, записите — прекрасни, диванът — съблазнителен, леглото толкова издръжливо, виното, така ловко внесено контрабанда, и накрая — кухненските принадлежности.

— Espece de con — произнесе той на глас, влезе в спалнята и пробва телефона. Не работеше.

Извади един куфар от добре подредения вграден гардероб и започна бързо и експедитивно да опакова багажа си, тъй като вече беше обмислил всичко добре. Първо, неговите любими ножове и тигана за омлети, после шест бутилки от най-хубавите вина — останалите четиридесетина бутилки щяха да останат за новия наемател, временен наемател, в случай че някога се върне тук, който щеше да наеме от него целия апартамент от утре — плащане в надеждни френски франкове, авансово всеки месец и в Швейцария, както и една добра сума в наличност за повреди, също в предплата.

Подготвяше сделката постепенно още преди да замине в коледна ваканция. „Докато другите бяха като коне с капаци — засмя се ликуващо той, — аз изпреварих в играта. Е, разбира се, имам огромно предимство над останалите. Нали съм французин.“

Продължи щастливо да подрежда багажа си. Новият собственик беше също французин, стар негов приятел от посолството, който от седмици срочно и отчаяно се нуждаеше от добре обзаведена гарсониера за своята непълнолетна грузинско-черкезка любовница, която се кълнеше, че ще го напусне, ако не й намери отделна квартира, докато накрая той отстъпи. „Жан-Люк, мой най-скъпи приятелю, нека да я наема за една година, за шест месеца, за три — казвам ти със сигурност, че скоро единствените европейци, които ще живеят тук постоянно, ще бъдат дипломатите. Не казвай на никого, но го знам от най-високопоставен, достоверен източник от поверителните ни контакти с Хомейни и министерството! Честно казано, знаем всичко, което става — нали много от най-близките ми сътрудници са френско говорящи или възпитаници на френски университети! Моля те, умолявам те, аз просто съм длъжен да удовлетворя желанията на светлината на моя живот.“

„Бедният ми стар приятел — помисли си тъжно Жан-Люк. — Слава Богу, че никога няма да ми се наложи да правя метани на жена — какъв късмет имаше Мари-Кристин, че се омъжи за мен, човека, който може мъдро да пази нейното щастие и богатство.“

Последните предмети, които прибра, бяха самолетните му прибори и половин дузина слънчеви очила. Всичките си дрехи бе подредил в един заключен шкаф. „Естествено компанията ще ме обезщети и ще си купя нови. Кому са нужни стари дрехи?“

Вече беше приключил, всичко беше чисто и подредено. Погледна часовника — цялата операция му беше отнела само двадесет и две минути. Чудесно. „Ла Дусе“-то в хладилника беше изстудено, тъй като фризерът все още работеше въпреки спиранията на тока. Той отвори бутилката и го опита. Прекрасно. Три минути по-късно се чу чукчето на външната врата. Идеално.

— Саяда, cheri, колко си красива! — каза той топло и я целуна, но си мислеше: „Никак не изглежда добре, уморена е и е изтощена“. — Как си, cheri?

— Простудих се, нищо особено — отвърна тя. Тази сутрин беше забелязала в огледалото тревожните бръчки и тъмните кръгове под очите си, а знаеше, че и Жан-Люк ще ги забележи. — Нищо особено и вече се оправям. А ти, cheri?

— Днес съм много добре, но утре? — Той вдигна рамене, помогна й да си съблече палтото, вдигна я на ръце с лекота и потъна в прегръдките й на дивана. Тя беше много красива и му беше мъчно, че я напуска. И Иран. „Като Алжир“ — помисли си той.

— За какво си мислиш, Жан-Люк?

— За шестдесет и трета година, когато ни изхвърлиха от Алжир. В известен смисъл точно както от Иран. Гонят ни по същия начин. — Той усети, че тя се размърда в ръцете му. — Какво има?

— Светът е толкова ужасен понякога. — Саяда никога не му беше разказвала за истинския си живот. — Толкова несправедлив — продължи тя, отвратена от спомена си за войната в Газа през шестдесет и седма и за смъртта на родителите си, после бягството — нейната история много приличаше на неговата — и най-вече катастрофата с убийството на Тимур и онези. Започна да й се повдига, като си представи малкия Ясар и това, което щяха да направят с него, ако тя не се държеше както трябва. „Само ако можех да разбера кои са те…“

Жан-Люк наливаше от виното, което беше поставил на масичката пред тях.

— Не е хубаво да сме толкова сериозни, cheri. Нямаме много време. Sante![29]

Виното беше студено, имаше изтънчения вкус на марковите вина.

— Защо? Няма ли да постоиш?

— Трябва да тръгна до един час.

— За Загрос ли?

— Не, cheri, за летището, а после към Ковис.

— Кога ще се върнеш?

— Няма да се върна — каза той и почувствува как тя настръхна. Но той я държеше здраво и след минута тя отново се отпусна, а той продължи — никога не бе имал причина да не й се доверява безусловно. — Между нас казано, Ковис е временна спирка. Ние се изтегляме от Иран, цялата компания — очевидно е, че сме нежелани, не можем вече да работим свободно, не ни се плаща. Бяхме изхвърлени от Загрос… един от механиците ни беше убит от терористи преди няколко дни, а на младия Скот Гавалан му се размина на милиметри. Така че се оттегляме. C’est fin[30].

— Кога?

— Скоро. Не знам точно.

— Ще… ще ми липсваш… ще ми липсваш, Жан-Люк — прошепна тя и се притисна още по-силно към него.

— И ти ще ми липсваш, cheri — каза той нежно, забелязвайки мълчаливите сълзи, рукнали по бузите й. — Докога ще останеш в Техеран?

— Не знам. — Тя се опита да прикрие мъката в гласа си. — Ще ти дам един адрес в Бейрут, те знаят къде да ме намерят.

— Ти пък можеш да ме намериш чрез Абърдийн.

Седяха на дивана, тя се бе отпуснала в ръцете му, часовникът на камината тиктакаше (обикновено толкова меко, а сега толкова шумно!), и двамата усещаха отлитащото време и наближаващия не по тяхно желание край.

— Хайде да се любим — прошепна тя, въпреки че не й се искаше, но знаеше, че той го очаква от нея.

— Не — каза той галантно, правейки се на силен за двама, убеден, че тъкмо легло очаква тя от него; а после щяха да се облекат и да бъдат разумни като французи, приключили любовната си история. Той погледна часовника — оставаха четиридесет и три минути.

— Не ме ли желаеш?

— Повече от всякога! — Ръцете му обхванаха гърдите й, а устните му се плъзнаха леко по врата й. Той усети лекия й приятен парфюм. Беше готов да започне.

— Радвам се — прошепна тя със същия сладък глас. — Радвам се, че и ти каза „не“. Желая те за часове, любими, не за минути, не сега. Бързането ще развали всичко.

За момент той се смути — не беше очаквал този гамбит в играта, която играеха. Но сега, когато вече беше казано, той също беше доволен. „Колко смело от нейна страна — да се откаже от такова удоволствие — помисли си той с дълбока любов. — Много по-добре е да си спомним славните стари времена, отколкото да се премятаме забързано в леглото. Това несъмнено ми спестява много пот и усилия, а аз не проверих има ли изобщо топла вода. Сега можем да си седим, да си бърборим и да се наслаждаваме на виното, да си поплачем и да бъдем щастливи.“

— Да, съгласен съм, аз също се чувствам така. — Устните му отново докоснаха врата й. Почувствува, че тя трепна, и за момент се изкуши да я възбуди, но реши да не го прави. „Бедничката ми, защо да я измъчвам!“

— Как така заминавате всички, мили?

— Ще отлетим всички заедно. Искаш ли вино?

— Да, да, моля те, толкова е хубаво! — Тя отпи от виното, изтри сълзите по бузите си и се разбъбри. Саяда се опитваше да разбере как ще стане това извънредно „изтегляне“. „Ще бъде много интересно и за тях, и за гласа, може би дори ще ми се удаде възможност да разбера кои са те. Докато не узная, не мога да предпазя сина си. О, Боже, помогни ми да ги притисна в ъгъла.“

— Толкова те обичам, cheri — прошепна тя.

На летището в Техеран: 6,05 сутринта.

Джони Хог, Петикин и Ногър се бяха вторачили с безизразни погледи в Макайвър.

— Значи оставаш. И няма да тръгнеш с нас? — заекна Петикин.

— Да. Казах ви вече — отсече Макайвър. — Утре трябва да придружа Киа до Ковис. — Те стояха до колата му на паркинга, далеч от чужди уши, 125 беше на перона, работниците товареха последните сандъци, неизбежната група Зелени ленти ги наблюдаваше. И някакъв молла.

— Никога досега не сме виждали този молла — отбеляза Ногър нервно, макар че също като другите се опитваше да скрие безпокойството си.

— Добре. Готови ли са всички останали да се качат на борда?

— Да, Мак, с изключение на Жан-Люк. — Петикин не беше много сигурен. — Не мислиш ли, че е по-добре да рискуваш и да зарежеш Киа?

— Това наистина ще бъде лудост, Чарли. Няма защо да се тревожите. Ще уредите всички сметки на летището в Ал Шаргаз с Анди. Аз ще бъда там утре. Утре ще се кача на 125 в Ковис заедно с останалите момчета.

— Но, за Бога, те всички имат разрешения, а ти нямаш — каза Ногър.

— За Бога, Ногър, никой няма разрешение! — засмя се Макайвър. — Как, по дяволите, можем да сме сигурни за момчетата от Ковис, докато не излетят и не напуснат въздушното пространство на Иран? Не се тревожете. Преди всичко трябва да изпълним тази част от шоуто в небето. — Той погледна към таксито, което спираше. Жан-Люк слезе от него, даде на шофьора другата половина от банкнотата и тръгна бавно, носейки куфара си.

— Alors, mes amis — каза той с доволна усмивка. — Са marche?[31]

Макайвър въздъхна.

— Много умно от твоя страна, да обявиш навсякъде, че излизаш в отпуск, Жан-Люк.

— Какво?

— Няма значение. — Макайвър харесваше Жан-Люк заради способностите му, умението му да готви и неговата всеотдайност и праволинейност. Когато Гавалан му съобщи за „Вихрушка“, той веднага отговори: „Аз ли? Разбира се, че ще откарам един от 212 от Ковис, при условие че мога да хвана полета до Техеран в сряда и да остана там за няколко часа.“

— За какво?

— Mon Dieu, Anglais[32] Може би, за да кажа adieu на Имама.

Макайвър му се ухили.

— Как беше в Техеран?

— Magnifique![33] — Жан-Люк също му се ухили и си помисли: „Не съм виждал Мак толкова подмладен от години. Коя ли е дамата?“ — Et toi, mon vieux?[34]

— Добре. — Макайвър видя зад него Джонс, втория пилот, да слиза по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж и да се приближава към тях. Сега вече на земята не бяха останали никакви сандъци и иранският наземен персонал се мъкнеше бавно към офиса. — Всички ли сте на борда?

— Всички, капитане, освен пътниците — каза Джонс и така си беше. — Контролът стана много подозрителен и казват, че сме закъснели. Хайде, колкото може по-бързо.

— Имаш ли вече разрешение да спреш в Ковис?

— Да, няма проблеми.

Макайвър пое дълбоко дъх.

— Добре, започваме точно според плана, освен че аз ще взема документите, Джони.

Джони Хог му ги връчи и тримата — Макайвър, Хог и Джонс, се отправиха към моллата, надявайки се, че ще отвлекат вниманието му. По предварителна уговорка двамата механици вече се бяха качили на борда, уж като товарачи.

— Добър ден, ага — поздрави Макайвър и връчи декларацията на моллата, за да привлече вниманието му. Застанаха така, че да закриват стълбичката от погледа му. Ногър, Петикин и Жан-Люк бързо притичаха по нея и изчезнаха вътре.

Моллата прелисти декларацията, очевидно непривикнал към такива неща.

— Добре, сега проверка — каза той със силен акцент.

— Не е нужно, ага, всич… — Макайвър спря. Моллата и двамата пазачи вече бяха тръгнали към стълбичката. — Веднага щом се качиш на борда, Джони, включи двигателите — нареди той спокойно и ги последва.

Пътническият салон беше затрупан със сандъци, пътниците вече бяха заели местата си и бяха затегнали коланите. Очите им старателно отбягваха моллата. Той ги изгледа внимателно.

— Кои тези мъже?

— Екипажи за смяна, ага — бодро отвърна Макайвър. Вълнението му се засили, когато двигателите зареваха. Той махна напосоки към Жан-Люк. — За смяна на екипажи в Ковис, ага. — После забързано добави: — Комитетът от кулата иска веднага да тръгнем. Побързайте, моля.

— Какво има в сандъци? — Моллата отклони поглед към пилотската кабина, защото в този момент Джони Хог извика оттам на перфектен фарси:

— Извинете, че ви прекъсвам, ваше преподобие, по волята на Аллаха, но кулата ни нарежда да излетим веднага. С ваше позволение, ако обичате!

— Да, да, разбира се, пилот ага. — Моллата се усмихна. — Говорите много добре фарси, ваше преподобие.

— Благодаря, ваше преподобие, Аллах да ви пази и да благослови имама.

— Благодаря, пилот ага, Аллах да бди над вас. — Моллата излезе.

Макайвър се наведе към пилотската кабина.

— Какъв беше този номер, Джони? Не знаех, че говориш фарси.

— Не говоря — информира го Хог сухо и му предаде какво беше казал на моллата. — Просто назубрих тази фраза, мислех си, че може да ни бъде от полза.

— Шест плюс! — засмя се Макайвър. После снижи глас. — Като стигнеш в Ковис, накарай Дюк да уреди с Перкото да изтегли превозването на момчетата рано сутринта, ако е възможно. Не искам Киа да е там, когато излитат — измъкнете ги рано, колкото може по-рано, окей?

— Да, разбира се, бях го забравил. Много разумно.

— Желая ти безопасен полет — ще се видим в Ал Шаргаз. — Сияещ, той слезе и вдигна палец, докато те рулираха.

Щом излетяха, Ногър избухна в радостни възклицания.

— Успяхме! — и всички го повториха като ехо, с изключение на Жан-Люк, който се прекръсти суеверно, и Петикин, който чукна на дърво.

— Merde! — извика Жан-Люк. — Спести си поздравленията, Ногър, могат да те задържат на земята в Ковис. Запази радостните си възгласи за петък.

— Прав си, Жан-Люк — съгласи се Петикин, който бе седнал до прозореца и наблюдаваше отдалечаващото се летище. — Мак беше в добро настроение. Не съм го виждал толкова щастлив от месеци, а пък днес сутринта беше много ядосан. Странно колко бързо се променя настроението на хората.

— Да, така е. Ако бях на негово място, сигурно щях да побеснея от яд при такава промяна в плана. — Жан-Люк се намести удобно и се облегна назад. Мислите му се въртяха около Саяда и раздялата им, която се оказа мъчително сладостна. Той погледна Петикин и видя, че е много намръщен. — Какво има?

— Изведнъж се зачудих как Мак ще стигне до Ковис.

— С хеликоптер естествено. Останаха два 206 и един „Алует“.

— Том откара „Алуета“ в Ковис днес, а и не останаха никакви пилоти.

— Тогава ще пътува с кола. Защо?

— Не мислиш, че е толкова луд да подкара сам хеликоптера на Киа, нали?

— Ти имаш ли ум? Разбира се, че не, не е толкова… — Веждите на Жан-Люк се повдигнаха. — Merde, всъщност май наистина е доста луд.

В Главната квартира на Вътрешното разузнаване: 6,30 следобед.

Хашеми Фазир стоеше до прозореца на просторния си кабинет и гледаше към градските покриви и минаретата, към огромните куполи на джамиите сред модерните, стройни, многоетажни, хотели и сгради, заслушан в замиращите викове на мюезините преди залез. Уличните светлини бяха малко повече от обикновено. Чуваше се далечна стрелба.

— Кучи синове — промърмори той, а после, без да се обръща, добави остро: — Това ли е всичко, което каза тя?

— Да, ваше превъзходителство. „След няколко дни“. Тя каза, че е „напълно сигурна“, че французинът не знаел точно кога напускат.

— Трябваше да разбере. Каква небрежност. Небрежните агенти са опасни. Само 212, а?

— Да, за това беше сигурна. Съгласен съм, че е небрежна и трябва да бъде наказана.

Хашеми долови злобното задоволство в гласа му, но не допусна това да смути доброто му настроение, просто остави съзнанието си да блуждае в търсене на решение какво да прави със Саяда Бертолини и нейната информация. Беше много доволен от себе си.

Днешният ден беше превъзходен. Един от неговите тайни сътрудници бе назначен за номер втори след Абрим Пахмуди в САВАМА. По обед един телекс от Табриз потвърди смъртта на Абдула хан. Той изпрати веднага обратен телекс, за да си уреди частно посещение при новия хан, Хаким хан, утре, като си запази един от леките двумоторни самолети на САВАМА. Изпращането на Толбът в ада беше минало идеално и той не намери никакви следи от извършителите — хората от „Група Четири“, — когато го извикаха веднага да инспектира мястото на експлозията. Хората наблизо не бяха видели кой е паркирал колата. „В един момент цареше Божи мир, а в следващия — Сатанински бяс“ — разказваха те.

Преди час се беше обадил лично Абрим Пахмуди, очевидно за да го поздрави. Но той избягна клопката, като предпазливо отрече да има нещо общо с експлозията — по-добре е да не се обръща внимание на приликата с първата бомбена експлозия, която разкъса генерал Джанан в колата му; по-добре е Пахмуди да не знае, да се приспи вниманието му, да бъде под напрежение. Хашеми прикри задоволството си и каза с печален тон:

— Иншаллах, ваше превъзходителство, но очевидно отново е нападение на проклетите леви терористи. Толбът не е бил мишената, въпреки че със смъртта му проблемът отпада. Съжалявам, че трябва да ви го кажа, но нападението според мен отново е било насочено срещу привилегированите от имама. — Стоварването на вината върху терористите и твърдението, че атаката е била насочена срещу аятоласите и моллите, които често посещаваха пострадалия от експлозията ресторант, щеше да ги изплаши и услужливо да отклони съдебното дирене от Толбът, като по този начин се избягваха евентуални репресивни мерки от страна на Англия и сигурното отмъщение на Робърт Армстронг, ако той разбереше някога — и така щяха да убият с един куршум два заека.

Хашеми се обърна и погледна Сюлейман ал Виали, мъж с остри черти на лицето, водач на екип от „Група Четири“, човека, който днес беше поставил бомбата в колата — същия, който беше хванал Саяда Бертолини в спалнята на Тимур.

— След малко тръгвам за Табриз. Ще се върна утре или вдругиден. С мен ще бъде един висок англичанин, Робърт Армстронг. Изпрати някой от твоите хора да го проследи, увери се, че човекът знае къде живее Армстронг и после му нареди да го ликвидира някъде на улицата, на тъмно.

— Да, ваше превъзходителство. Кога?

Хашеми отново премисли плана си и не можа да намери никакъв пропуск в него.

— На светия ден.

— Това същият мъж ли е, с когото искахте да развратничи Саяда?

— Да, но сега промених решението си. — „Робърт вече не ни е от полза — помисли си той. — Даже нещо повече, дошло му е времето.“

— Имате ли друга работа за нея, ваше превъзходителство?

— Не. Вече разбихме кръга на Тимур.

— Иншаллах. Мога ли да предложа нещо?

Хашеми внимателно го изучаваше. Сюлейман беше неговият най-ефективен, заслужаващ доверие и смъртоносен водач на „Група Четири“, под прикритието на младши агент във Вътрешното разузнаване. Докладваше му пряко. Твърдеше, че произхожда от планините Шрифт, северно от Бейрут, където живял преди семейството му да бъде избито, а самият той откаран от християнски милиционери. Хашеми го въведе официално в длъжност, след като го измъкна с подкуп от един сирийски затвор, където беше осъден на смърт за убийство и бандитизъм от двете страни на границата, а единствената му защита беше: „Аз убивах само евреи и неверници, както Аллах е заповядал, така че вършех богоугодни дела. Аз съм отмъстител.“

— Какво предлагаш? — попита той.

— Тя е обикновен куриер на ООП, не е от най-добрите и в сегашното си положение е опасна, а при евентуална обработка може лесно да бъде пречупена от евреите или ЦРУ и използвана против нас. Като добри земеделци ние трябва да сеем семена там, където можем да жънем реколта в бъдеще. — Сюлейман се усмихна. — Вие сте мъдър земеделец, ваше превъзходителство. Предложението ми е да й кажем, че е време да се връща в Бейрут и че ние двамата, които я хванахме в блудство, искаме сега тя да работи за нас там. Ще я оставим да ни подслуша, уж докато си говорим насаме, и ще се представим като част от бойна група на християни милиционери от Южен Ливан, действащи по заповед на израелци за техните господари от ЦРУ. — Сюлейман се изсмя тихичко при вида на изненадания си шеф.

— И после?

— Какво би превърнало една хладна антисемитка от палестинските копти във фанатизирана вещица, обзета от желание за мъст?

Хашеми го погледна по-внимателно.

— Какво?

— Да речем, че някои от същите тези „християни милиционери“, действащи по заповед на израелци за техните господари от ЦРУ, злонамерено и открито наранят детето й, осакатят го в деня преди завръщането й и после изчезнат — нима това няма да я направи пъклен враг на враговете ни?

Хашеми запали цигара, за да скрие отвращението си.

— Съгласен съм, че от нея вече няма полза — каза той и улови проблясъка на раздразнение в очите на ал-Виали.

— Колко струва това дете и какво е бъдещето му! — каза Сюлейман презрително. — С такава майка и живеейки при роднини християни, то ще стане християнин и ще отиде в ада.

— Израел е наш съюзник. Не се пъхай в близкоизточните дела или ще те изядат. Забранено е!

— Щом казвате, че е забранено, значи е забранено, господарю. — Сюлейман се поклони и кимна в знак на съгласие. — В името на децата ми.

— Добре. Днес се справи много добре. Благодаря ти. — Хашеми отиде до сейфа и извади пачка с употребявани доларови банкноти. Забеляза, че очите на Сюлейман светнаха. — Ето ти възнаграждението, за теб и твоите хора.

— Благодаря, благодаря, ваше превъзходителство, Аллах да ви благослови! Този Армстронг го считайте вече за мъртъв! — Изпълнен с огромна благодарност, той се поклони отново и излезе.

Когато остана сам, Хашеми отключи едно чекмедже и си наля уиски. „Хиляда долара за Сюлейман и хората му са цяло състояние, но са разумна инвестиция — помисли си той със задоволство. — О, да, радвам се, че взех решение за Робърт Армстронг. Робърт знае прекалено много, подозира прекалено много неща — та нали точно той спомена за моите екипи. Екипите от «Група Четири» трябва да се използват само за добро, а не за зло, Хашеми — беше казал той с всезнаещия си тон. — Аз само те предупреждавам. Мощта им може да стане неудържима и да се обърне срещу теб. Спомни си Стареца от планините. А?“

Хашеми се беше засмял, за да прикрие шока си от това, че Армстронг беше прочел най-съкровената му тайна.

— Какво общо имат с мен ал-Сабах и наемните му убийци? Живеем в двадесети век и аз не съм религиозен фанатик. И което е по-важно, Робърт, нямам дворец в Аламут!

— Остава все пак хашишът, а той е още по-добро нещо.

— Не искам наркомани или убийци, само хора, на които мога да се доверя.

— Една от английските думи за убиец идва от вашия език и значи „човек, който взема хашиш“. Легендата разказва, че през единадесети век в Аламут — непревземаемата крепост в планините край Казвин — Хасан-ибн-ал-Сабах имал тайни градини, направени по подобие на Райските градини, описани в Корана, където от фонтаните се леели мед и вино и наоколо се излежавали красиви и любвеобилни девици. Там тайно въвеждали упоени с хашиш мъже, за да предвкусят от обещаното вечно и сладострастно блаженство, което ги очаквало в рая след смъртта. После, след ден, два или три, „благословеният“ се връщал отново на земята и му било гарантирано бързо връщане в „рая“ в замяна на пълното му подчинение.

От Аламут фанатизираните банди от наивни наркомани, ревностни последователи на Хасан-ибн-ал-Сабах, тероризирали Персия и скоро проникнали в по-голямата част от Близкия изток. Това продължило почти два века — до хиляда двеста петдесет и шеста година. Тогава един от внуците на Чингис хан, Хулагу хан, дошъл в Персия с ордите си и завладял Аламут, разрушил го камък по камък от планинските му върхове и унищожил убийците до крак.

Хашеми беше стиснал устни. „Ах, Робърт, как можа да проникнеш през булото и да прозреш тайния ми план: да осъвременя идеята на ал-Сабах, толкова лесна за осъществяване сега, когато шахът избяга и страната е размирна. Толкова лесна с всички тези наркотици и халюциногени и огромния запас от наивни фанатици, вече обладани от желанието да станат мъченици, които трябва само да бъдат водени и насочвани в правилната посока — да ликвидират всеки, когото посоча. Както Джанан и Толбът. Както теб!

Но с какви мърши трябва да си имам работа, за да разширя сферата си на влияние! Как могат хората да бъдат толкова жестоки? Как могат така открито да се наслаждават на необуздани жестокости като отрязването на мъжки полови органи или осакатяването на дете? Дали е от това, че са от Близкия изток, че живеят в Близкия изток и не са приобщени никъде другаде? Колко страшно е, че не могат да се учат от нас, не могат да извлекат полза от нашата древна цивилизация! Империята на Кир и Дарий трябва да се възроди отново. Ей Богу — в това шахът беше прав. Моите убийци ще проправят пътя, дори обратно в Йерусалим.“

Той отпи от уискито, доволен от работата си през деня. Имаше много приятен вкус. Предпочиташе го без лед.

Четвъртък

1 март 1979 г.

55

В селището близо до северната граница: 5,30 сутринта.

В сумрака на утрото Ерики нахлузи ботушите си. Беше вече облечен в пилотското си яке, чиято добре омекнала кожа приятно шумолеше, ножът му беше изваден от ножницата и напъхан в ръкава. Внимателно отвори вратата. Селото спеше под снежното си покривало. Не видя никакви пазачи. Изпод навеса, където бе скрит хеликоптерът, не достигаше нито звук, но Ерики знаеше, че го охраняват добре, така че нямаше смисъл да опитва. Беше опитвал по различно време на деня и нощта. Всеки път стражите от салона и пилотската кабина просто му се усмихваха, нащрек и учтиво. Нямаше начин да се пребори и с тримата и да излети. Единственият му шанс беше да избяга пеша и той кроеше планове още от мига, когато завчера се скараха с шейх Баязид.

Сетивата му се насочиха към тъмнината. Звездите бяха скрити от тънки облаци. Сега! Със сигурна стъпка той се промъкна през вратата и покрай редицата колиби, насочи се към дърветата и изведнъж се оплете в някаква мрежа, която като че ли падна от небето, и започна борба за живота си.

Четирима държаха краищата на мрежата, предназначена за залавяне и укротяване на диви кози. Те ловко я затягах около него все по-здраво и въпреки че той крещеше от ярост и с огромната си сила разкъса някои от въжетата, скоро лежеше безпомощен в снега. За секунди остана така задъхан, после отново се опита да разкъса мрежата, а чувството на безсилие го караше да вие. Но колкото повече се напъваше да се пребори с въжетата, те като че ли още повече се затягаха. Накрая престана да се бори и легна на земята, опита се да си поеме въздух и се огледа. Беше обграден. Цялото село беше будно, всички — облечени и въоръжени. Очевидно го бяха чакали. Никога не бе виждал или чувствал толкова омраза.

Петима души едва го повдигнаха и го завлякоха до колибата, в която се бяха събрали всички. Хвърлиха го грубо на мръсния под пред шейх Баязид, който седеше с кръстосани крака върху кожа на подобаващото му се място до огъня. Колибата беше голяма, задимена и претъпкана.

— И така — започна шейхът, — ти се осмели да не ми се подчиняваш.

Ерики лежеше, без да мърда, и събираше сили. Какво можеше да отговори?

— През нощта се върна един от моите хора от хана. — Баязид трепереше от ярост. — Вчера следобед по заповед на хана са прерязали гърлото на моя пратеник против всички правила на рицарството! Какво ще кажеш за това? Прерязали са му гърлото като на куче! Като на куче!

— Аз… не мога да повярвам, че ханът ще направи такова нещо — рече Ерики безпомощно. — Не мога да го повярвам.

— В името на Аллаха, гърлото му е било прерязано. Той е мъртъв и ние сме опозорени. Всички! Аз! Опозорени заради теб!

— Ханът е чудовище. Съжалявам, но аз не съм…

— Ние преговаряхме с хана почтено, и с теб, вие бяхте причината за войната, която спечелиха враговете на хана и нашите врагове, ти се ожени за дъщеря му, а той е богат и има толкова торби със злато, колкото са космите на козата. Какво са десет милиона риала за него? Козе лайно. Още по-лошо, той ни опозори. Господ да го накаже!

Сред присъстващите се разнесе шепот. Те чакаха, без да разбират какво се казва на английски, но долавяха истеричните нотки в гласа му. И съскащата злоба.

— Иншаллах! Сега ще те освободим, както искаше, пеша и ще те преследваме като животно. Няма да те убием с куршуми, нито пък ще успееш да видиш залеза на слънцето, когато ханът ще получи главата ти като подарък. — Шейхът повтори наказанието на собствения си език и махна с ръка. Няколко души пристъпиха напред.

— Чакайте, чакайте! — извика Ерики. Страхът му подсказа една идея.

— Искаш да просиш милост? — рече Баязид презрително. — Мислех, че си мъж, и затова не заповядах да ти прережат гърлото, докато спеше.

— Не милост, отмъщение! — изрева Ерики. — Отмъщение!

Последва учудено мълчание.

— За теб и за мен! Не заслужаваш ли отмъщение за такъв позор?

Младият шейх се поколеба.

— Що за трик е това?

— Мога да ви помогна да си възвърнете честта — и аз моята. Нека да плячкосаме двореца, така и двамата ще бъдем отмъстени. — Ерики се молеше на боговете на своите предци да го направят красноречив.

— Луд ли си?

— Ханът ми е по-голям враг, отколкото е на теб, защо иначе ще позори и двама ни, освен ако не иска да насочи яростта ти към мен? Аз познавам двореца. Мога да вкарам теб и петнадесет въоръжени мъже в предния двор за частица от секундата и…

— Лудост! — присмя му се шейхът. — Трябва ли да рискуваме живота си като упоени от хашиш глупаци? Ханът има прекалено много охрана.

— Петдесет и трима на повикване вътре в двореца, не повече от четирима или петима дежурни по всяко време. Толкова ли са слаби твоите бойци, че да не могат да се справят с петдесет и трима? На наша страна е изненадата. Внезапна атака от небесата, неудържима атака, за да отмъстиш за безчестието — мога да те вкарам вътре и да те измъкна по същия начин за минута. Абдула хан е болен, много болен, охраната няма да е подготвена, нито пък домочадието. Знам как да влезем, знам къде спи той, знам всичко…

Ерики усещаше как възбудата в гласа му нараства, знаеше, че планът е възможен: стихиен огън над стените и внезапно нахлуване, изневиделица, после бегом към стълбите и вътре, по стълбището до площадката, по коридора, поваляйки Ахмед и всеки, който се изпречи на пътя им и в стаята на хана Баязид и неговите хора да правят, каквото искат, а той ще проникне по някакъв начин в северното крило и ще спаси Азадех, а ако я няма там или е ранена, тогава ще убива и убива — хана, стражите му, тези тук, всички.

Сега планът го беше завладял напълно.

— Няма ли да пребъде името ти за хиляди години, ако се осмелиш да го направиш? Шейх Баязид, който дръзна да унижи и да предизвика хана на всички Горгони в собствената му бърлога в името на честта си? Няма ли поетите да възхваляват вечно името ти в песните си край лагерните огньове на всички кюрди? Нямаше ли Саладин кюрдът да направи точно това?

Видя на светлината на огъня как очите им заблестяха, видя, че Баязид се колебае. Мълчанието нарастваше. Чу шейхът да говори меко на хората си — после един човек се разсмя и извика нещо, другите го повториха, а после, в един глас, всички изреваха в знак на одобрение.

Изгарящи от желание ръце го освободиха. Мъжете ожесточено се биеха за привилегията да участвуват в нападението.

Пръстите на Ерики трепереха, когато натисна бутона за запуск на двигателите. Първият двигател оживя и изрева.

В двореца на хана: 6,35 сутринта.

Хаким се събуди внезапно. Стражата до вратата се стресна.

— Какво има, Ваше височество?

— Нищо, нищо, Ищар, просто… просто сънувах. — Вече съвсем буден, той се протегна доволно, очаквайки с нетърпение новия ден.

— Донеси ми кафе. След като се изкъпя, искам закуската тук — и помоли сестра ми да дойде при мен.

— Да, Ваше височество, веднага.

Телохранителят Ищар излезе. Хаким отново изпъна стегнатото си тяло. Утрото беше навъсено. Стаята беше богато украсена и огромна, проветрива и студена — но все пак спалня на хан. Огънят ярко светеше в огромната камина — телохранителите го поддържаха през нощта. Никой друг не можеше да влиза тук, Хаким лично бе избрал пазача от петдесет и тримата в двореца, които очаквали да се реши тяхното бъдеще. „Къде да намеря тези, на които да се доверя“ — попита се той, после стана от леглото, загърна се в топлия брокатен халат — един от петдесетте, които бе намерил в гардероба, — обърна се към Мека и отворения Коран в богато облицованата с керамични плочки ниша, коленичи и произнесе първата молитва за деня. Очите му се спряха на древния Коран, огромен и украсен със скъпоценни камъни, написан ръчно от калиграф, безценен — Коранът на Горгон хан, неговият Коран. — „За толкова много неща трябва да благодаря на Бога — помисли си той, — имам толкова неща да науча, толкова неща да направя — но началото беше чудесно.“

Снощи, малко след полунощ, пред събралото се семейство той свали гравирания със смарагди златен пръстен — символ на древното ханство — от показалеца на дясната ръка на баща си и го сложи на своя. Трябваше силно да дърпа пръстена от затлъстелия пръст и да притиска ноздри, за да не вдишва от смрадта на мърша, изпълнила стаята. Въодушевлението му надделя над отвращението и сега той наистина беше хан. После всички присъстващи от семейството коленичиха и целунаха ръката му с пръстена, кълнейки се във вярност — Азадех горда, че е първа, след нея Айша, трепереща и уплашена, после Нажуд и Махмуд, които външно се каеха, тайно в себе си благославяха Аллаха за помилването.

После долу, в Голямата зала — Азадех стоеше зад гърба му, — Ахмед и стражите също се заклеха във вярност. По-далечните роднини щяха да дойдат по-късно, заедно с вождовете на други родове, с личния и домакинския персонал и слугите. Хаким веднага се разпореди за погребението и едва тогава си позволи да погледне Нажуд.

— Е?

— Ваше височество — каза Нажуд мазно, — пред Аллаха ви поздравяваме с цялото си сърце и се кълнем да ви служим с всичките си сили.

— Благодаря ти, Нажуд — отговори той. — Благодаря ти. Ахмед! Каква беше произнесената от хана присъда за сестра ми и нейното семейство, преди да умре? — Внезапно в Голямата зала настъпи напрежение.

— Изгнание, без пари в пустеещите земи на север от Мешед, Ваше височество, под охрана. Веднага.

— Съжалявам, Нажуд, ти и цялото ти семейство заминавате на разсъмване, както е отсъдено.

Той си спомни как лицето й посивя, лицето на Махмуд също, и тя заекна:

— Но, Ваше височество, сега вие сте хан, вашата дума е закон за нас. Не очаквах… сега вие сте хан.

— Но ханът, нашият баща, издаде заповед, когато той беше законът, Нажуд. Не е правилно да отменям решението му.

— Но сега вие сте законът — каза Нажуд с подкупваща усмивка. — Вие ще отсъдите правилно.

— С помощта на Аллаха, аз, разбира се, ще опитам, Нажуд. Но не мога да отменя заповедта на баща ми на смъртния му одър.

— Но, Ваше височество… — пристъпи към него Нажуд. — Моля ви, много ви моля, можем ли да обсъдим този въпрос насаме?

— По-добре тук, пред семейството. Какво искаше да кажеш, Нажуд?

Тя се поколеба, приближи се още и той почувствува, че Ахмед се напрегна, и го видя да посяга към ножа си. Кожата на врата му настръхна.

— Ахмед е този, който твърди, че ханът е издал такава заповед, не, това не означава, че… нали? — Нажуд шепнеше, но думите й отекваха в стените.

От устните на Ахмед се откъсна въздишка.

— Вечно да горя в ада, ако съм излъгал.

— Знам, че не си, Ахмед — каза Хаким тъжно. — Нали аз бях там, когато ханът взе решение? Бях там, Нажуд, както и нейно височество сестра ми, съжалявам…

— Но вие може да се смилите! — извика Нажуд. — Моля ви, моля ви! Бъдете милостив!

— Аз съм милостив, Нажуд. Аз ти прощавам. Но наказанието беше за това, че си лъгала в името на Аллаха — каза той тъжно, — а не, че си лъгала за сестра ми и за мен, като ни причини години скръб и ни отне любовта на баща ни. Ние, разбира се, ти прощаваме. Нали, Азадех?

— Да, да, прощаваме й.

— Прощаваме ти пред всички. Но да излъжеш, като се кълнеш в името на Аллаха? Ханът издаде нареждане. Аз не мога да тръгна срещу него.

— Аз не знаех нищо, Ваше височество — развика се Махмуд. — Нищо, заклевам се в Бога, аз повярвах на лъжите й. Аз официално се развеждам с нея заради предателството й към вас. Никога не съм знаел нищо за лъжите й!

Всички в Голямата зала наблюдаваха как двамата пълзят унизени — едни се отвращаваха, други ги ненавиждаха, че се бяха провалили тогава, когато имаха власт.

— На зазоряване, Махмуд, ти ще бъдеш прокуден в изгнание, ти и твоето семейство — каза Хаким много тъжно, — без пари, под охрана — в очакване на моите нареждания. Що се отнася до развода, той е забранен в моя дом. Ако искаш да го направиш на север от Мешед… Иншаллах. Но пак ще си прокуден там, в очакване на моите желания…

„О, беше чудесен, Хаким — каза си той доволно. — Нали това е първото ти изпитание. Беше чудесен! Нито веднъж не показа открито злорадството си, нито пък разкри истинската си цел; не повиши гласа си, а остана спокоен, кротък и опечален, сякаш наистина си тъжен, че баща ти е издал такава присъда, но наистина нищо не можеш да направиш срещу нея. А измамното, сладко обещание «в очакване на моите желания»? Моето желание е да бъдете прогонени завинаги и ако чуя и за най-малка заплаха от заговор, ще ви светя веднага маслото на всички. Кълна се в Аллаха и пророка, да пребъде името му, ще направя така, че духът на баща ми да се гордее с новия хан на Горгоните — старият дано да гори в ада, че повярва на долните лъжи на тази дърта зла вещица.

За толкова неща трябва да ти благодаря, Боже — помисли си той, хипнотизиран от пречупващата се от скъпоценните камъни светлина от огнището. — Не ме ли научиха всичките тези години на изгнание на потайност, измамност и търпение? Сега трябва да затвърдя властта си, да защитя Азербайджан, да завладея света, да си намеря жени, да отгледам синове и да дам началото на нов славен род. Дано Нажуд и нейните хъшлаци да изгният!“

На разсъмване бе отишъл „със съжаление“ да види заминаването им. Тъжно бе настоявал никой от семейството да не ги изпраща. „Защо да засилваме тяхната и моята мъка?“ По негово разпореждане Ахмед и стражата разпердушиниха планините от чанти, като им отнеха всичко ценно, докато накрая им оставиха по един куфар за тях и трите им деца, които гледаха, вкаменени и безмълвни.

— Дай си скъпоценностите, жено — нареди Ахмед.

— Ти ни взе всичко, всичко… моля ви, Хаким… Ваше височество, моля ви… — хълцаше Нажуд. Специалната й чантичка за скъпоценни камъни, скрита в джоба на куфара й, беше вече прибавена към купчината скъпоценности. Ахмед рязко се протегна, скъса обецата й и разкъса дрехата на гърдите й. Дузина колиета висяха на врата й — диаманти, рубини, смарагди и сапфири.

— Откъде си ги взела? — попита учуден Хаким.

— Те са… те са си мои… на майка ми и мои, купувала съм ги годи… — Нажуд млъкна, когато Ахмед извади ножа си. — Добре… добре… добре… — Тя трескаво свали колиетата през главата си, разкопча останалите и му ги даде. — Сега имате всич…

— Пръстените ти!

— Но, Ваше височество, оставете ми поне нещо. — Нажуд изпищя, когато Ахмед хвана ръката й, готов да отреже пръстите й заедно с пръстените, дръпна я и ги измъкна, както и гривните, скрити в ръкава й. Тя зави от мъка и ги хвърли на земята. — Сега вече имате всичко…

— Сега ги вдигни и ги дай на Негово височество, на колене! — изсъска Ахмед и тъй като тя не помръдна, хвана я за косата и зари лицето й в земята. Тя се подчини и запълзя по пода.

„О, какво удоволствие! — помисли си Хаким, като преживяваше отново всяка секунда от тяхното унижение. — А след като умрат, Аллах ще ги изгори.“

Той се поклони отново, остави Аллах настрана до следващата молитва на обед и скочи на крака, пълен с енергия. Една прислужничка, застанала на колене, наливаше кафе и той видя страха в очите й и беше много доволен. Беше хан и знаеше, че е жизненоважно да действаш бързо, за да хванеш юздите на властта. Вчера сутринта беше инспектирал двореца. Кухнята не бе достатъчно чиста според неговите изисквания. Той заповяда да набият началника до безсъзнание и да го изгонят от двореца, после назначи заместника му на негово място, като го предупреди най-строго. Четирима стражи бяха прокудени за това, че са се успали, а две слугини — бити с камшик за немарливост.

— Но, Хаким, мили мой — каза Азадех, когато останаха сами, — нямаше нужда да ги бият.

— След ден-два няма да има нужда — отговори й той. — Но дотогава дворецът ще се промени така, както аз желая.

— Разбира се, ти знаеш по-добре, скъпи. А какво ще правим с откупа?

— А, да, веднага ще се разпоредя. — Той изпрати да повикат Ахмед.

— Съжалявам, Ваше височество, ханът, вашият баща, заповяда да прережем гърлото на пратеника вчера следобед.

Хаким и Азадех се стъписаха.

— Но това е ужасно! Какво можем да направим сега? — извика тя.

— Ще се опитам да се свържа с племето — обеща Ахмед. — Може би сега, когато ханът, вашият баща, умря, те, ще… те ще преговарят с вас отново. Ще се опитам.

Седнал на ханския трон, Хаким видя мазната увереност на Ахмед и разбра клопката, в която беше попаднал. В душата му се надигна страх. Пръстите му си играеха със смарагдовия пръстен на пръста му.

— Азадех, моля те, ела след половин час.

— Разбира се — каза тя покорно и когато остана сам с Ахмед, той попита:

— Какво оръжие имаш?

— Нож и автомат, Ваше височество.

— Дай ми ги! — Сърцето му подскочи и устата му пресъхна, но трябваше да го направи, и то сам. Ахмед се поколеба, после се подчини, явно недоволен, че му вземат оръжието. Но Хаким се направи, че не забелязва, просто погледна как действува автоматът и го потупа замислено.

— Сега ме слушай добре, съветнико: ти няма само да се опитваш, а ще се свържеш с племето веднага и ще се погрижиш да доведеш невредим съпруга на моята сестра. Отговаряш с главата си, в името на Аллаха и неговия пророк!

— Аз… разбира се, Ваше височество. — Ахмед се опитваше да скрие гнева си.

Хаким небрежно насочи оръжието към главата му.

— Заклех се пред Аллаха да се отнасям с теб като с пръв съветник и ще го направя — докато си жив. — Устата му се изкриви в усмивка. — Даже ако се случи да те осакатят, може би кастрират, даже ако враговете ти те ослепят. Имаш ли врагове, Ахмед Дурсак?

Ахмед се разсмя и се отпусна. Беше доволен от мъжа, който бе станал хан — това не беше хъшлакът, когото познаваше. „Толкова е по-лесно да си имаш работа с мъж“ — помисли си той и увереността му се възвърна.

— Много, Ваше височество, много. Нали казват, че качествата на един мъж се измерват по броя на враговете му? Иншаллах! Не знаех, че можете да боравите с оръжие.

— Много неща не знаеш за мен, Ахмед — рече Хаким с мрачно задоволство. Беше спечелил важна битка. Върна му ножа, но не и автомата.

— Ще го задържа като дар. През следващата една година и един ден не идвай при мен въоръжен.

— Тогава как ще ви защитавам, Ваше височество?

— С мъдрост! — Хаким си позволи да покаже малка част от яростта, която беше събирал през всичките години на изгнанието си. — Трябва да докажеш, че си ми верен. На мен. Само на мен. Това, което е задоволявало баща ми, няма непременно да задоволява и мен. Настана нова ера, с нови възможности, нови опасности. Запомни, за Бога, че във вените ми тече кръвта на моя баща.

Остатъкът от деня, чак до късно вечерта, той прекара, като приемаше важни личности от Табриз и Азербайджан, разпитваше ги за бунтовете и левичарите, за муджахидините и федаините и за другите фракции. Пристигнаха богаташи и молли, двама аятоласи, командващи от местната армия, също и братовчед му, началникът на полицията, и той потвърди поста му. Всички му донесоха подходящи дарове.

„Така трябва и да бъде“ — помисли си той много доволен, като си припомни презрението им в миналото, когато нямаше никакво богатство и всички знаеха за прокуждането му в Хвой. Тяхното презрение щеше да им струва скъпо.

— Банята ви е готова, Ваше височество и Ахмед ви чака отвън.

— Кажи му да влезе. Ти остани. — Вратата се отвори. Ахмед беше уморен и грохнал.

— Салаам, Ваше височество.

— Какво става с откупа?

— Късно снощи говорих с хората от племето. И с двамата. Обясних им, че ханът е мъртъв, а новият хан ми е наредил да им дам половината от искания откуп веднага като мярка за сигурност, а останалата — когато пилотът се върне невредим. Изпратих ги на север с една от нашите коли, кара я доверен наш шофьор, и друга кола, която да ги проследи тайно.

— Разбра ли кои са и къде е селото им?

— Казаха ми, че са кюрди, единият е Ишмуд, а другият — Алилах, главатарят им е Ал-Дра, а селото им се казвало Счупеното дърво, било в планините, северно от Хвой. Сигурен съм, че лъжат, Ваше височество, и че не са кюрди въпреки твърденията им. Според мен са просто бандити.

— Добре. Откъде взе пари да им платиш?

— Ханът, вашият баща, ми даде двадесет милиона риала да ги сложа в сейфа си в случай на нужда.

— Донеси ми остатъка до залез-слънце.

— Да, Ваше височество.

— Въоръжен ли си?

Ахмед се изненада.

— Само с нож, Ваше височество.

— Дай ми го — заповяда Хаким, като скри задоволството си от това, че Ахмед беше попаднал в клопката, която му беше поставил. Съветникът му подаде ножа с дръжката напред.

— Нали ти ли казах да не идваш при мен въоръжен година и един ден?

— Но като… като ми върнахте ножа, аз си помислих… помислих си, че ножът… — Ахмед млъкна. Ханът се беше изправил пред него с ножа в ръка, очите му бяха тъмни и строги и също като на баща му. Ищар ги гледаше зяпнал. Косата на Ахмед настръхна. — Моля да ме извините, Ваше височество, мислех, че мога да го задържа — каза той, истински изплашен.

За момент Хаким хан само го изгледа, ножът в ръката му не трепваше, после замахна. Много ловко, само с върха на острието прониза дрехата на Ахмед, докосна кожата му, но само колкото да я одраска, после извади ножа в идеална позиция за фаталния удар. Но не го направи, въпреки че му се искаше да види да се лее кръв, а и моментът беше подходящ. Но не съвсем. Той все още имаше нужда от Ахмед.

— Връщам ти… тялото. — Той подбра думата и значението й много внимателно. — Непокътнато, само този път.

— Да, Ваше височество, благодаря ви, Ваше височество — измърмори Ахмед, изненадан, че е още жив, и коленичи. — Аз… никога повече няма да се повтори.

— Да, няма. Стой тук. Чакай отвън, Ищар — Хаким хан седна отново на мекия стол и се заигра с ножа. Чакаше да се успокои, знаеше, че отмъщението е ястие, което се яде най-добре студено.

— Кажи ми всичко, което знаеш за онзи човек от Съветите, Мжитрик. С какво той държеше баща ми и с какво баща ми него?

Ахмед се подчини. Разказа му каквото беше чул от Хашеми Фазир в хеликоптера, и това, което ханът му беше казвал под секрет през годините — за дачата до Тбилиси, която той също беше посещавал, как ханът се свързваше с Мжитрик, паролата им, какво беше казал Хашеми Фазир и как го бе заплашил, какво пишеше в писмото на Мжитрик, какво беше подслушал и какво беше видял преди няколко дни.

— Баща ми е имал намерение да закара сестра ми в… в онази дача и да я даде на Мжитрик? — изсъска Хаким.

— Да, Ваше височество, той дори ми нареди да я изпратя на север, ако… ако трябваше да я остави, за да отиде в болница в Техеран.

— Извикай Мжитрик. Спешно. Веднага, Ахмед. Незабавно.

— Да, Ваше височество — каза Ахмед и потрепери от едва сдържана ярост. — Най-добре ще е по същото време, най-добре да му напомним за обещанията му към Абдула хан и че очаквате да ги изпълни.

— Добре. Много добре. Всичко ли ми каза?

— Всичко, което можах да си спомня. — Ахмед се постара гласът му да звучи искрено. — Сигурно има и други неща — с времето ще ви кажа всички тайни, Хане на всички Горгони и се заклевам отново пред Аллаха, че ще ви служа вярно. — „Ще ти разкажа всичко — помисли си той ядно — освен това, как умря ханът и това, че сега повече от всякога искам Азадех за жена. Все някак ще те накарам да се съгласиш — тя ще е единствената ми истинска защита срещу теб, изчадие на Сатаната!“

Край Табриз: 7,20 сутринта.

Ерики прелетя над гората на път за вкъщи с максимални обороти. През цялото време летеше на височината на дърветата, като избягваше пътищата и летищата, градовете и селата. Мислите му бяха насочени към Азадех и отмъщението — беше забравил всичко друго. Неочаквано градът се появи пред тях и започна бързо да се приближава. Внезапно го обзе огромно безпокойство.

— Къде е дворецът, пилоте? — извика шейх Баязид весело. — Къде е?

— Зад хълма, ага — каза той в микрофона. Част от него искаше да добави: по-добре ще е да помислим отново, да обсъдим разумна ли е атаката, а друга част викаше: това е единственият ти шанс, Ерики, не можеш да промениш плана, но как, по дяволите, ще избягаш с Азадех от двореца и от тази банда маниаци? — Кажи на хората си да затегнат коланите, да изчакат, докато кацнем на земята, да не свалят предпазните колани, докато не се приземим. После веднага да се разпръснат. Кажи на двама от тях да охраняват хеликоптера и да го защитават с живота си. Ще броя обратно от десет до едно до приземяването и… и ще водя.

— Къде е дворецът, не го виждам?

— Зад хълма, на около една минута — кажи им! — Очертанията на дърветата се губеха от скоростта, очите му бяха приковани в седловината на планинския хълм, хоризонтът се люлееше. — Искам пушка — рече той. Трепереше от напрежение.

Баязид оголи зъби.

— Никакво оръжие, докато не завладеем двореца.

— Тогава вече няма да ми трябва — викна Ерики ядосано. — Нужно ми е сега…

— Можеш да ми се довериш. Трябва. Къде е този дворец на Горгоните?

— Там! — Ерики посочи хълма точно над тях и започна да брои: — Десет… девет… осем…

Беше решил да подходи от изток, частично прикриван от гората. Градът им се падаше отдясно, седловината ги защитаваше. Оставаха още петдесет метра. Стомахът му се сви.

Билото се надигна срещу тях. Той по-скоро усети, отколкото чу, как Баязид извика и вдигна ръце, за да се защити от неизбежния сблъсък, после плъзна хеликоптера по седловината и се насочи право към стените. В последния момент отне цялата мощност, изтегли хеликоптера над стените на милиметри, изравнявайки за аварийно кацане, зави леко към предния двор и се спусна направо от небето. Омекоти идеално кацането и хеликоптерът докосна плочите, с пищене занесе напред няколко метра, после спря. С дясната ръка Ерики изключи двигателите, с лявата разкопча предпазния колан, блъсна вратата и пръв скочи на земята, втурвайки се към входното стълбище. Баязид вече го следваше. Вратата на салона се отвори и през нея се изсипваха останалите, падайки един върху друг във възбудата си, витлото още се въртеше, но двигателите спираха.

Стигна до входната врата и я отвори с трясък. Няколко слуги и един изненадан пазач тъкмо гледаха каква е тази суматоха. Ерики грабна пушката на пазача от ръцете му и го просна в безсъзнание. Слугите се разпръснаха и избягаха, някои го разпознаха. За секунди коридорът отпред се опразни.

— Хайде! — извика той.

Баязид и няколко от неговите хора се присъединиха към него и всички се втурнаха през коридора и по стълбите нагоре към площадката. Един страж си показа главата над перилата, прицели се, но нападателите го застреляха. Ерики прескочи трупа и се втурна по коридора.

От една врата изскочи друг от охраната с автомат. Ерики почувствува как куршумите се плъзнаха по парката му, но никой не го засегна. Баязид просна човека с автомата до касата на вратата и двамата продължиха атаката към покоите на хана. Щом стигнаха, Ерики отвори вратата с ритник. Отвътре изригна стрелба, куршумите не засегнаха нито него, нито Баязид, но улучиха човека до тях и го завъртяха. Останалите се разпръснаха, търсейки прикритие, а тежко раненият продължи да върви напред към завесата, а куршумите се забиваха в тялото му. Продължи да стреля даже и няколко секунди след като умря.

За миг или два последва затишие, после за ужас на Ерики Баязид изтегли предпазителя на една граната и я хвърли през вратата. Експлозията беше ужасна. Пушекът се разнесе по коридора. Изведнъж Баязид скочи през прага с насочен автомат, Ерики се втурна след него.

Стаята беше разрушена, прозорците изпочупени, завесите разкъсани, леглото разбито, телохранителят беше размазан по стената. Масата в алкова в другия край на огромната стая, полузакрит от основната част на спалнята, беше обърната, една прислужничка виеше, а под покривката и счупената посуда лежаха полузатрупани две безжизнени тела. Сърцето на Ерики спря — той разпозна Азадех. Обхванат от паника, той се втурна натам и разчисти отломките от нея — бегло забеляза, че другият човек е Хаким, — вдигна я на ръце и я занесе на светло. Пое си дъх чак когато се увери, че е още жива — в безсъзнание и само един Господ знаеше колко тежко бе ранена, но жива. Беше облечена в дълъг син кашмирен пеньоар, който я скриваше напълно, но обещаваше всичко. Косата й бе разпусната. Хората на Баязид, които нахлуха в стаята, бяха поразени от красота й. Ерики свали пилотското си яке и я покри с него, напълно забравил за тях.

— Азадех… Азадех…

— Кой е това, пилоте?

През замъгленото си съзнание Ерики видя Баязид, застанал над преобърнатата маса.

— Това е Хаким, братът на жена ми. Мъртъв ли е?

— Не.

Баязид се огледа разярен. Ханът не се виждаше никъде. Хората му се тълпяха на входа. Той с ругатни им заповяда да заемат отбранителни позиции в двата края на коридора, а на други — да излязат навън, на двора, и също да го охраняват. После отиде до Ерики и Азадех и погледна безкръвното й лице, гърдите и краката, открояващи се под кашмира.

— Това жена ти ли е?

— Да.

— Не е мъртва, това е добре.

— Да, но не знам дали е ранена. Трябва да извикам лекар…

— По-късно. Първо трябва…

— Веднага! Тя може да умре.

— Както Аллах пожелае, пилоте — каза Баязид, после сърдито извика: — Ти каза, че знаеш всичко. Къде може да се е скрил ханът? В името на Аллаха, къде е той?

— Това… това са личните му покои, ага, личните. Никога не съм виждал други хора тук, не съм чувал друг да влиза тук, даже и жена му можеше да идва само по покана и… — Взрив от стрелба навън го прекъсна. — Трябва да е някъде тук, щом Хаким и Азадех са тук!

— Къде? Къде може да се е скрил?

Зашеметен, Ерики се огледа, зави Азадех колкото можа по-добре и после се втурна към прозорците — те бяха с решетки, ханът не би могъл да избяга през тях. Оттук, от този защитен опорен ъгъл от двореца, той не виждаше предния двор или хеликоптера, само най-хубавия изглед към градините и овощните дървета на юг и над стените към града — на около миля по-надолу. Все още никой не ги заплашваше. Ерики се обърна, периферното му зрение улови движение откъм алкова, той видя автомата, блъсна Баязид от пътя на куршума, който щеше да го убие, и се хвърли към Хаким, който лежеше сред развалините. Преди някой друг да успее да реагира, той изви ръцете на Хаким зад гърба му, захвърли автомата настрани и закрещя:

— Няма страшно, Хаким, това съм аз, Ерики, ние сме приятели, дойдохме да спасим теб и Азадех от хана… дойдохме да ви спасим!

— Да ме спасите… да ме спасите от какво? — Хаким зяпна в него с невиждащи очи, все още вцепенен, озадачен, кръв струеше от една малка рана на главата му. — Спасение?

— От хана и… — Ерики видя ужаса в очите му, изви се и хвана дулото на карабината на Баязид точно навреме.

— Чакай, ага, чакай, не е негова вината, той не е на себе си… чакай, той се… целеше се по мен, не по теб, той ще ни помогне. Чакай!

— Къде е Абдула хан? — извика Баязид. Сега хората му бяха зад него, с насочени автомати, готови да убиват. — Бързо казвай, иначе и двамата сте мъртви!

И когато Хаким не отговори веднага, Ерики изръмжа:

— За Бога, Хаким, кажи му къде е ханът или ще ни избият.

— Абдула хан е мъртъв, мъртъв е… умря миналата нощ, не… по-предишната. Умря по-миналата нощ, около полунощ… — рече Хаким отпаднало и всички се втрещиха в него, не вярвайки на ушите си. Съзнанието му постепенно се възвръщаше и той още не можеше да разбере защо лежи тук. Главата му бумтеше, краката не го слушаха. И как така Ерики беше тук и го държеше, нали беше отвлечен… Спомни си закуската с Азадех, после гръмнаха оръжия и те се хвърлиха под масата, телохранителят стреля… и после експлозията… А половината от откупа вече беше платена!

Изведнъж умът му се проясни.

— Господи — въздъхна той. — Опита се да стане, но не успя. — Ерики, защо нахлу тук, когато половината от откупа ти е вече платен… защо?

Ерики сърдито се изправи.

— Нямаше откуп, прерязаха гърлото на пратеника, Абдула хан заповяда да му отрежат главата!

— Но откупът — половината беше платен. Ахмед го направи вчера!

— Платен? Платен на кого? — изръмжа Баязид. — Що за лъжи са това?

— Не са лъжи. Половината беше платен вчера, половината, платена от новия хан като… като акт на извинение, за… за грешката, станала с пратеника. Кълна се в Аллаха — половината е платена.

— Лъжа! — присмя му се Баязид и насочи карабината към него. — Къде е ханът?

— Не е лъжа! Защо ще се кълна в Аллаха? Кълна се! Кълна се!! Извикайте Ахмед, той го плати.

Един от хората на Баязид извика нещо. Хаким пребледня и повтори на турски:

— В името на Аллаха, половината от откупа е вече платена! Абдула хан е мъртъв! Той е мъртъв и половината от откупа е платена. — Шепот на почуда премина през стаята. — Извикайте Ахмед, той ще ви каже истината. Защо нахлухте тук? Няма причина да се биете.

— Ако Абдула хан е мъртъв и половината от откупа е платена, а за другата обещават да платят — намеси се Ерики, — тогава честта ви е възвърната. Ага, моля те, направи така, както ти казва Хаким, извикай Ахмед — той ще ти каже на кого е платил и как.

Страхът в стаята се долавяше почти физически. Баязид и хората му не се чувстваха сигурни на закрито, искаха да излязат на открито, в планините, далеч от тези зли хора и това място, чувстваха се предадени. Но ако Абдула хан е мъртъв и половината е платена…

— Пилоте, иди и намери този Ахмед — нареди Баязид. — И запомни, че ако ме измамиш, ще намериш жена си с отрязан нос. — Той издърпа автомата от ръцете му. — Иди и го доведи!

— Да, да, разбира се.

— Ерики… първо ми помогни да се изправя — помоли Хаким, гласът му бе гърлен и слаб. Докато го вдигаше и избутваше през насъбралите се наоколо мъже и го слагаше да седне на дивана до Азадех, Ерики безпомощно се мъчеше да разбере смисъла на всичко това. И двамата забелязаха бледното й лице, но също така и ритмичното й дишане. — Слава на Аллаха! — измърмори Хаким.

После Ерики отново попадна в кошмар — излезе от стаята невъоръжен, тръгна към стълбището и завика на Ахмед да не стреля.

— Ахмед, Ахмед, трябва да говоря с теб. Сам съм…

Слезе надолу, все още сам, все още никой не стреляше. Отново извика Ахмед, но само думите му отекнаха в стените. Продължи да обикаля стаите. Нямаше никого, всички бяха изчезнали… а после някой опря автомат в лицето му, друг в гърба му. Бяха Ахмед и един от стражите, и двамата изнервени.

— Ахмед, бързо! — избухна той. — Вярно ли е, че Абдула хан е мъртъв и има нов хан, и че половината от откупа е вече платена?

Ахмед само го погледна.

— За Бога, вярно ли е? — изрева той.

— Да, да, вярно е. Но…

— Бързо, трябва да им кажеш! — Обзе го облекчение. — Хаким беше казал истината. — Бързо, иначе ще го убият, ще убият и Азадех — хайде!

— Тогава те… те не са мъртви?

— Не, разбира се, че не. Хайде!

— Чакай! Какво точно казаха… Какво каза Негово височество?

— Какво значение има това, по дяво…

Автоматът се заби в главата на Ерики.

— Какво точно казаха те?

Ерики се опита да си спомни и му разказа, доколкото можа, после добави:

— А сега, побързай, хайде!

Времето за Ахмед спря. Ако тръгне с неверника, вероятно ще умре, Хаким хан ще умре, сестра му също, а неверникът, виновен за цялата тази бъркотия, сигурно ще се измъкне с тези мръсни разбойници. „Но ако успея да ги убедя да не убиват хана и сестра му, ако ги убедя да напуснат двореца, ще съм доказал верността си без съмнение както на хана, така и на нея, а пилота мога да убия и по-късно. Или пък мога да го убия сега и лесно да избягам и да живея — но само като беглец, ненавиждан от всички, като човек, предал хана. Иншаллах!“

Лицето му се изкриви в усмивка.

— Нека бъде волята на Аллаха! — Той извади ножа си, подаде го заедно с автомата на побелелия от страх телохранител и мина покрай Ерики.

— Чакай — каза Ерики. — Кажи на стражата да извика лекар. Спешно. Хаким и жена ми… може да са ранени лошо.

Ахмед даде нареждания на телохранителя тръгна по коридора към фоайето и после нагоре по стълбите. На площадката хората на шейха грубо го претърсиха за оръжие, после го придружиха в покоите на хана, струпаха се зад него, заблъскаха го. Задържаха Ерики в коридора, като опряха нож до гърлото му. Ахмед видя, че неговият хан наистина е жив и седи отпаднал на възглавниците до Азадех, която беше още в безсъзнание, и промърмори:

— Хвала на Аллаха — и му се усмихна. — Ваше височество — каза той спокойно, — изпратих да извикат лекар. — После гордо се обърна към Баязид.

— Аз съм Ахмед Дурсак. — Говореше на турски. — В името на Аллаха: вярно е, че Абдула хан е мъртъв, вярно е, че платих половината от откупа — пет милиона риала — миналата нощ по поръчение на новия хан на двамата пратеници на главатаря ал-Дра от селището Счупеното дърво, като акт на добра воля и извинение за стореното зло на другия пратеник по заповед на Абдула хан, който е вече мъртъв. Имената им бяха Ишмуд и Алилах и аз ти изпратих бързо на север с хубава кола. — През стаята премина учуден шепот. Не можеше да има грешка, тъй като всички знаеха тези фалшиви имена, измислени, за да защитят селото и племето. — Казах им по поръчение на новия хан, че втората половина ще бъде платена веднага щом пилотът и въздушната му машина се върнат невредими.

— Къде е този нов хан, ако изобщо съществува? — изрева Баязид. — Нека сам да говори.

— Аз съм Ханът на всички Горгони — гордо рече Хаким и внезапно настъпи тишина. — Хаким хан, най-големият от синовете на Абдула хан.

Всички очи се насочиха към Баязид, който забеляза искреното учудване по лицето на Ерики и се намръщи. Не беше сигурен вече в нищо.

— Това, че ти го казваш, не значи, че…

— Наричаш ме лъжец в собствения ми дом?

— Само казвам, че този човек — той посочи с палец към Ахмед — може да не е платил половината от откупа, както разправя, а да е убил от засада двамата ми пратеници, както стори ханът с първия куриер.

— Заклех се в Аллаха, че ви казвам истината и отново се заклевам, че ги изпратих на север невредими, с парите — злобно каза Ахмед. — Дай ми нож и ти вземи един и ще ти покажа какво прави един тюрк с човек, който го нарича лъжец! — Хората на Баязид се ужасиха, че главатарят им е изпаднал в толкова тежко положение. — Ти ме нарече лъжец, мен и моя хан?

В тишината Азадех се размърда и простена. Всички се обърнаха натам. Ерики понечи да тръгне към нея, но ножът го спря, пазачът тиха изруга и той замръзна на място. Още един стон, който почти го влуди, и после видя, че Хаким се приближава сковано към сестра си и хваща ръката й. Това го успокои малко.

Хаким се страхуваше, всичко го болеше; съзнаваше, че е беззащитен, както и тя, и че спешно се нуждаят от лекар, че Ахмед е обграден, Ерики безсилен, собственият му живот застрашен, а ханството му загива. Въпреки това събра кураж. „Не надхитрих Абдула хан и Нажуд, и Ахмед, за да допусна тези кучета да ме победят!“ Той неумолимо се взря в Баязид.

— Е, твърдиш ли, че Ахмед е лъжец — да или не? — рече той сурово на турски, така че всички да го разберат и Ахмед хареса смелостта му. Всички очи сега бяха насочени към Баязид. — Един мъж трябва да може да отговори на този въпрос. Наричаш ли го лъжец?

— Не — промърмори Баязид. — Той говори истината, приемам го за истина.

Някой каза „Иншаллах“, пръстите върху спусъците се отпуснаха, но нервността не напусна стаята.

— Да бъде волята на Аллаха — каза Хаким със скрито облекчение и бързо продължи, с всяка минута печелеха надмощие. — Ако продължите битката, няма да постигнете нищо. И така, половината от откупа вече е платена, а другата половина обещахме да платим, ако пилотът и хеликоптерът се върнат невредими. Пи… — той млъкна, защото изведнъж така му се повдигна, че имаше опасност да повърне, но преодоля спазъма, този път по-лесно отпреди. — Пилотът е тук и е невредим, както и машината. Поради това аз ще платя остатъка веднага!

Видя алчността в очите на всички и си обеща да им отмъсти.

— Ахмед, там до масата е чантичката на Нажуд, намери я. — Той гледаше как Ахмед наперено си пробива път през нападателите и започва да търси чантичката от мека кожа, която бе показал на Азадех тъкмо преди нападението, разказвайки й радостно, че скъпоценните камъни са семейни реликви и че Нажуд си е признала, че ги е откраднала и разкаяна му ги върнала, преди да замине.

— Радвам се, че не се размекна, Хаким, много се радвам — беше казала Азадех. — Ти никога нямаше да бъдеш в безопасност, ако тя и съпругът й бяха останали тук.

„Никога повече няма да бъда в безопасност — мислеше си той без страх, взрян в Ахмед. — Радвам се, че го оставих жив и че бяхме благоразумни с Азадех да останем в алкова, под прикритието на стената, при първия изстрел. Ако бяхме тук, в стаята… Иншаллах.“ Пръстите му стиснаха китката й и нейната топлина го успокои. Дишането й беше все така равномерно.

— Бъди благословен, Боже — промърмори той, после забеляза мъжете, които държаха Ерики. — Вие там! — Той посочи властно към тях. — Освободете пилота!

Стъписани, грубите, брадати мъже погледнаха Баязид, който им кимна. За миг Ерики мина покрай тях и отиде при Азадех, издърпа дебелия си пуловер по такъв начин, че да стига по-лесно ножа си на кръста, после коленичи, хвана ръката й и погледна към Баязид, чието тяло прикриваше нея и Хаким.

— Заповядайте, Ваше височество! — Ахмед подаде чантичката на Хаким.

Той бавно я отвори и изсипа скъпоценностите в шепата си. Смарагди и диаманти, сапфири, колиета, инкрустирани златни гривни, обици. През стаята премина дълбока въздишка. Хаким благоразумно избра едно рубинено колие на стойност десет до петнадесет милиона риала, като се преструваше, че не забелязва вперените в него очи и почти физическото присъствие на алчността. Внезапно остави рубините и избра една обица на двойно, дори тройно по-голяма стойност.

— Ето — каза той. Говореше все още на турски. — Това е остатъкът от откупа. — Той вдигна диамантената обица и я предложи на Баязид, който, хипнотизиран от излъчваната от единствения камък светлина, пристъпи напред с протегната ръка. Но преди да успее да я вземе, Хаким затвори юмрука си. — Нека Аллах да ни бъде свидетел, приемаш ли я като пълно плащане?

— Да… да, като пълно плащане — прошепна Баязид. Не вярваше, че Аллах може да му даде толкова голямо богатство — достатъчно да купи стада и оръжие, и гранати, и коприни, и топли дрехи. Той вдигна ръка. — Заклевам се в името на Аллаха!

— И ще си идеш веднага в мир, нали?

Баязид с мъка откъсна мислите си от богатството.

— Първо трябва да се доберем до селото ни, ага, нуждаем се от пилота и хеликоптера му.

— Не, за Бога! Откупът се дава, за да се върнат пилотът и хеликоптерът невредими, нищо повече. — Хаким отвори ръката си, без да сваля очи от Баязид, който сега виждаше само камъка. — Заклеваш ли се?

Баязид и хората му бяха зяпнали играещите светлини в нетрепващата ръка.

— Какво… какво може да ме спре да взема всички ви и всичко — каза шейхът намусено. — Какво може да ми попречи да ви убия — да ви убия, да подпаля двореца и да взема жената за заложница, за да принудя пилота, а?

— Нищо. Освен честта. Нямат ли кюрдите чест? — повиши глас Хаким. Мислеше си колко вълнуващо е всичко това — живот за награда и смърт за провала. — Това е повече, отколкото е откупът.

— Аз… приемам го, заклевам се в Аллаха, като пълно плащане, за пилота и… и за хеликоптера. — Баязид откъсна очи от камъка. — За пилота и хеликоптера. Но за вас и за жената… — пот течеше по лицето му. „Толкова много богатства — крещеше умът му, — толкова много и е толкова лесно да се вземат, но нали има и чест, о, да, така е.“ — Трябва да има справедлив откуп и за вас и жената.

Навън изгърмя двигателят на кола. Мъжете се хвърлиха към счупения прозорец. Колата бързо се насочи към главната порта и докато я наблюдаваха, тя мина през нея, и продължи надолу към града.

— Бързо! — каза Баязид на Хаким. — Решавайте.

— Жената няма стойност — рече Хаким, като хем се страхуваше от лъжата, хем съзнаваше, че трябва да се пазари или са загубени. Пръстите му избраха една гривна с рубини и той я предложи на шейха. — Съгласен ли си?

— За вас жената може да няма стойност. Но не и за пилота. Гривната и колието, ето това, заедно с гривната със зелените камъни.

— За бога, прекалено много е — избухна Хаким. — Тази гривна е повече от достатъчно — тя струва повече от пилота и хеликоптера!

— Прокълнат син! Тази, колието и другата гривна, със зелените камъни!

Пазаряха се все по-сърдито и всички ги слушаха внимателно, с изключение на Ерики, който все още беше погълнат от собствения си личен ад, загрижен само за Азадех и за това, къде се губи докторът и как да й помогне — на нея и на Хаким. Ръцете му галеха косите й, нервите му бяха изопнати до крайност от гневните гласове на двамата мъже — те викаха все по-силно, обидите ставаха все по-тежки. После Хаким, преценявайки добре момента, извика отчаяна — което също беше част от играта.

— Ти си прекалено добър в пазаренето, за Бога! Надхитри ме! Ето, това е последното ми предложение! — Той постави диамантената гривна, по-малкото от смарагдовите колиета и тежката златна гривна на килима. — Споразумяхме ли се?

Сега цената беше справедлива. Не толкова, колкото му се искаше на Баязид, но много повече от това, което бе очаквал.

— Да — отвърна той и загреба печалбата са. Стаята се изпълни със задоволство.

— Заклевате ли се в името на Аллаха да не ни преследвате? Да не ни нападате?

— Да, да. Но пилотът ни трябва да ни закара у дома… — Баязид видя, че яростта отново се надига у Хаким, и бързо добави: — Аз моля, не заповядвам, ага. Ето! — Той предложи на Ерики златната гривна. — Искам да те наема, да ти пла… — Той спря, защото един от хората му на двора извика неспокойно:

— Откъм града се задава кола.

Баязид се изпоти още повече.

— Пилоте, заклевам се, че няма да ти навредя.

— Няма достатъчно гориво.

— Тогава ни вземи и ни остави в планините — по-далеч оттук. Аз те моля, не ти заповядвам — повтори Баязид, после добави с променен глас: — В името на пророка, отнесох се с теб справедливо, както и с него и… не я закачих. Аз те моля.

Всички усетиха заплахата в гласа му — може би истинска, може би не, но Ерики разбираше, че крехкото споразумение можеше да се провали при първия куршум, че сега от него зависи да се опита да поправи злото, в което се бе превърнало нападението. Бяха преследвали един вече мъртъв хан, откупът беше наполовина платен, Азадех лежеше ранена и Хаким насмалко не бе убит. Той се реши, докосна я за последен път, погледна хана, кимна му, после стана и рязко издърпа автомата от ръцете на най-близкия човек.

— Ще повярвам на думата ти, но ще те убия, ако ме измамиш. Ще ви оставя северно от града, в планините. Всички на хеликоптера. Кажи на останалите!

На Баязид хич не му хареса оръжието в ръцете на това разярено, търсещо възмездие чудовище. „Всички знаем, че аз хвърлих гранатата, която едва не уби неговата хурия — помисли си той. — Но иншаллах.“ — Той бързо заповяда на хората си да се оттеглят. Те взеха тялото на убития си другар и излязоха.

— Пилоте, ще тръгнем заедно. Благодаря ви, ага Хаким хан. Аллах да е с вас — каза той и се оттегли към вратата, отпуснал оръжието, но все пак нащрек. — Хайде!

Ерики вдигна ръка за сбогом на Хаким, погълнат от мъката си.

— Съжалявам…

— Аллах да е с теб, Ерики, и се върни невредим — извика Хаким и Ерики се почувствува по-добре. — Ахмед, иди с него, той не може едновременно да кара и да използува оръжието. Погрижи се да се върне жив и здрав.

„Да — помисли си той, — аз имам да уреждам още сметки с него за нападението на моя дворец!“

— Да, Ваше височество. Благодаря ви, пилоте. — Ахмед взе оръжието от Ерики, провери пълнителя, после се усмихна хитро на Баязид.

— В името на Аллаха и неговия пророк, да бъде благословено името му, нека никой да не мами. — Той учтиво направи знак на Ерики да тръгва, после го последва. Баязид излезе последен.

В двореца: 11,05 преди обед.

Полицейската кола летеше по извиващия се път към портите, следваха я други коли и военен камион, пълен с войска. Хашеми Фазир и Армстронг седяха на задната седалка на водещата кола, която спря в предния двор, където вече беше паркирана линейка. Слязоха и последваха стражата в Голямата зала. Хаким хан ги чакаше, седнал на почетното си място, блед и изтощен, но царствен. Около него се бяха струпали стражи. Тази част от двореца не беше пострадала.

— Слава на Аллаха, че не сте ранен, Ваше височество! Току-що чухме за нападението. Позволете да ви се представя. Аз съм полковник Хашеми Фазир от Вътрешното разузнаване, а това е старши полицейският офицер Армстронг, който ни сътрудничи от години и е експерт в определени области, които може би ви интересуват — между другото, говори фарси. Бихте ли ни казали, моля, какво се случи? — Двамата слушаха внимателно, докато Хаким хан разказваше своята версия за нападението — вече бяха чули част от подробностите. И двамата бяха впечатлени от самообладанието му.

Хашеми беше дошъл подготвен. Преди да тръгне от Техеран вчера вечерта, беше проучил подробно досието на Хаким. Както той, така и САВАК го наблюдаваха от години в Хвой.

— Зная колко, на кого и какво дължи, Робърт, какви услуги и на кого, какво обича да яде и да чете, колко неумело се справя с пушка, пиано или с нож, с всички жени, с които е спал и с всички момчета.

Армстронг се беше разсмял.

— А какви са политическите му прояви?

— Няма такива. Невероятно — но истина. Той има и иранци, и азербайджанци, но досега не се е присъединил към никоя група, не е взел страна, ничия, не е казвал нищо, дори и малко антидържавно — даже и срещу Абдула хан, — а Хвой винаги е бил гнило гнездо на недоволници.

— Каква религия изповядват тук?

— Шиити са, но спокойни, добросъвестни, ортодоксални, нито десни, нито леви. Още от времето, когато беше прогонен, не, това не е съвсем точно, от седемгодишна възраст, когато майка му умря и той и сестра му отидоха да живеят в двореца, Хаким беше перце, подухвано и от най-слабия дъх на баща си, което очакваше със страх неизбежната беда. По волята на Аллаха, чудо е, че стана хан, чудо е, че онзи проклет кучи син — баща му, умря, преди да навреди на него и на сестра му. Странно! В един момент главата му висеше на косъм, а сега контролира нечувано богатство, огромна власт и аз трябва да се занимавам с него.

— Няма да ти бъде трудно — ако това, което казваш, е истина.

— Подозрителен си, както винаги — това ли е силата на англичаните?

— Не, просто с годините един стар полицай си взема поука.

Хашеми се беше усмихнал на себе си. Сега го направи отново и се съсредоточи върху младия мъж, хана на всички Горгони. Наблюдаваше го отблизо, изучаваше го, опитваше се да разгадае мислите му. „Какви са тайните ти — не можеш да нямаш тайни!“

— Ваше височество, преди колко време потегли пилотът? — попита Армстронг.

Хаким погледна часовника си.

— Преди около два часа и половина.

— Каза ли колко гориво има?

— Не, каза само, че ще ги закара малко по-надалеч и ще ги остави там.

Хашеми и Робърт Армстронг стояха пред издигнатия подиум, отрупан с богати килими и възглавници. Хаким хан беше облечен официално в топли брокати, с верижка от перли на врата и диамантена обица, четири пъти по-голяма от тази, с която бе откупил живота си.

— Може би — каза Хашеми деликатно, — може би, Ваше височество, пилотът действително е в съюз с кюрдските разбойници и няма да се върне.

— Не, а и те не бяха кюрди въпреки твърдението им, че са, просто бандити, които го отвлякоха и са го принудили да ги поведе срещу хана, моя баща. — Младият хан се намръщи и продължи твърдо: — Ханът, моят баща, не трябваше да убива техния пратеник. Трябваше да се спазари за откупа и да го плати — а после да заповяда да ги убият за нахалството им.

Хашеми схвана намека.

— Значи ще ги преследвате и ще ги хванете?

— И цялата ми собственост ще бъде възстановена.

— Разбира се. Мога ли, можем ли аз или моят отдел да ви помогнем с нещо? — Той наблюдаваше внимателно младия мъж и видя — или си мислеше, че видя, проблясък на ехидно учудване и това го озадачи. В този момент вратата се отвори и влезе Азадех. Той никога не я беше виждал отблизо. „Тя трябва да бъде притежавана от иранец, а не от гаден чужденец. Как може да търпи това чудовище?“ Не забеляза, че Хаким също го изучава внимателно. Но Армстронг забеляза всичко — гледаше хана, без той да го вижда.

Азадех беше облечена в западни дрехи, сиво-зелени, които подхождаха на пъстрите й зелени очи, с чорапи и фини обувки — лицето й беше леко гримирано, но много бледо. Походката й беше бавна, малко болезнена, но тя се поклони на брат си с нежна усмивка:

— Съжалявам, че ви прекъсвам, Ваше височество, но докторът ме помоли да ви напомня, че трябва да почивате. Той ще си тръгва, бихте ли искали да го видите?

— Не, не, благодаря. Добре ли си?

— О, да — отвърна тя и се усмихна насила. — Той казва, че съм добре.

— Позволи ми да ти представя полковник Хашеми Фазир и мистър Армстронг, старши полицейски офицер Армстронг — нейно височество сестра ми Азадех.

Те я поздравиха и тя отвърна на поздрава им.

— Старши офицер Армстронг? — попита тя на английски, леко намръщена. — Не си спомням точно, старши офицер, но май сме се срещали преди, нали?

— Да, ваше височество, веднъж във Френския клуб, миналата година. Бях с мистър Толбът от британското посолство и с един приятел на вашия съпруг от финландското посолство, Кристиан Толонен — мисля, че беше на рождения ден на съпруга ви.

— Имате добра памет.

Хаким хан се усмихна странно.

— Това е характерно за МИ-6, Азадех.

— Аз съм пенсионер, Ваше височество — каза внимателно Армстронг. — Просто консултант на Вътрешното разузнаване. — После се обърна към Азадех: — Толкова се зарадвахме с полковник Фазир, че нито вие, нито ханът сте пострадали.

— Благодаря — отвърна тя. Ушите и главата още я боляха много, гърбът й беше схванат.

„Ще трябва да изчакаме няколко дни, ваше височество, — беше казал докторът, — и ще направим и на двама ви рентгенова снимка колкото е възможно по-скоро. Най-добре е да отидете в Техеран, и двамата, там имат по-добра апаратура. При експлозия като тази… не се знае, ваше височество, най-добре ще е да отидете, не бих искал да ме държат отговорен…“

— Моля, извинете, че ви прекъс… — въздъхна Азадех и рязко спря, вдигна глава и се ослуша. Те също се ослушаха. Чуха само надигащия се вятър и шум от далечна кола.

— Рано е още — каза Хаким любезно. Тя се опита да се усмихне и промърмори:

— Да бъде волята на Аллаха. — И излезе.

— Ние също трябва да ви оставим, Ваше височество — наруши Хашеми кратката тишина. После продължи безразлично на фарси. — Много любезно от ваша страна, че ни приехте днес. Може би ще можем да дойдем отново утре? — Видя как младият хан откъсна погледа си от вратата и го погледна под тъмните си вежди, красивото му лице беше спокойно, пръстите му си играеха с украсената със скъпоценни камъни кама в пояса му. „Сякаш е направен от лед“ — помисли си той, като чакаше учтиво да бъде освободен.

Но вместо това Хаким хан освободи всичките стражи, освен един, когото постави на вратата, за да не може да ги чува, и каза на двамата мъже да се приближат.

— Сега ще говорим на английски. Какво искахте да ме попитате в действителност? — рече той меко.

Хашеми въздъхна, сигурен, че Хаким хан вече знае, и още по-сигурен, че тук има истински врагове — или приятели.

— Молим за помощта ви по два въпроса, Ваше височество. Влиянието ви в Азербайджан може да ни помогне изключително много, за да премажем вражеските елементи, въстанали срещу държавата.

— Какъв е вторият?

Усети нетърпението на хана и това го учуди.

— Вторият е малко деликатен. Отнася се до човек от Съветите на име Пьотър Мжитрик, познат на баща ви, който от няколко години, от време на време, идва тук — както и Абдула хан е посещавал дачата му в Тбилиси. Мжитрик се правеше на приятел на Абдула хан и на Азербайджан, в действителност се оказа много високопоставен офицер от КГБ и много враждебен.

— Деветдесет и осем от всеки сто руснаци, които идват в Иран, са от КГБ и следователно врагове, а другите двама са от ГРУ и следователно също врагове. Като хан моят баща трябваше да се занимава с всякакви врагове. — Хаким отново пусна саркастичната усмивчица, която беше забелязал Хашеми. — С всякакви. Включително и с тези. Е и?

— Много бихме искали да го разпитаме. — Хашеми изчака за някаква реакция, но реакция нямаше и възхищението му към младия хан нарасна. — Преди да умре, Абдула хан се съгласи да ни помогне. От него научихме, че човекът е възнамерявал да дойде тук тайно през границата миналата събота и после във вторник, но и двата пъти не се появи.

— Как влизаше той?

Хашеми му каза. Не беше сигурен колко знае ханът и опипваше пътя много внимателно.

— Ние мислим, че човекът ще се опита да се свърже с вас — и ако е така, бихте ли ни информирали за това, моля? Лично.

Хаким хан реши, че е дошло време да постави на мястото му този техерански враг и британското му лакейско куче. „Проклетник, да не мислиш, че съм толкова наивен, че да не разбирам какво става?“

— В замяна на какво? — попита той невинно. Хашеми отвърна също така невинно:

— Какво искате?

— Първо: всички висши офицери от САВАК и полицията да подадат веднага временно оставка в очакване на ревизия — от мен, и всички бъдещи назначения да подлежат на предварителното ми одобрение.

Хашеми почервеня. Даже Абдула хан никога не беше искал такова нещо.

— Какво е второто? — попита той сухо. Хаким хан се засмя.

— Добре, много добре, ага. Второто ще почака до утре или другиден, както и третото, а може би и четвъртото. Но що се отнася до вашата първа точка, в десет часа утре ми донесете точните си искания за това, как бих могъл да ви помогна да спрете боевете в Азербайджан — и как вие лично, ако имате тази власт, как вие бихте… — Той се замисли за момент, после добави: — … как бихте ни защитили от враговете отвън и от враговете отвътре. — После насочи вниманието си към Армстронг.

Армстронг се надяваше, че разговорът ще продължи дълго, екзалтиран от възможността да види този нов хан лично да се противопоставя на такъв закоравял противник като Хашеми. „Голяма работа ще се окаже този малък педераст, щом може да действа така уверено на втория ден от сядането си на престола, след като само преди два часа за малко не са го вдигнали във въздуха! Няма да е лошо правителството на Нейно Величество да го сложи в списъка на опасните. По-полека, по-полека, котенце!“ — Видя впитите в него очи, с усилие запази лицето си безизразно и изръмжа наум: „Кротко, идва твоят ред!“

— В кои определени области сте експерт, които може да ме интересуват?

— Ами, Ваше височество, аз, ъъъ… аз бях в Специалния отдел и разбирам малко от разузнаване и, ъъъ… контраразузнаване. Разбира се, добрата информация, личната информация е много важна за човек във вашето положение. Ако желаете, може би в сътрудничество с полковник Фазир бих могъл да ви предложа пътища за подобряването й.

— Добра идея, мистър Армстронг. Моля, дайте ми предложенията си в писмен вид — колкото е възможно по-скоро.

— Ще се радвам да го направя. — Армстронг реши да рискува. — Мжитрик може много бързо да ви даде интересуващите ви отговори за „отвътре и отвън“, които споменахте, особено ако полковник Фазир, ъъъ… поговори малко с него насаме. — Думите му увиснаха във въздуха. Усети как Хашеми нервно пристъпва от крак на крак. „Залагам живота си, че знаеш повече от това, което казваш, приятелче, и се обзалагам, че не си прекарал всичките тези години само надупен! Господи, как ми се пуши!“

Очите на хана го пронизваха и му се искаше да запали цигара и да каже весело: „За бога, стига с всички тези заобикалки и глупости, кажи си всичко…“ После си представи хана на всички Горгони да седи на тоалетната чиния с безпомощно провиснал член и трябваше да се закашля, за да спре внезапното желание да се разсмее на глас.

— Извинете — каза той, опитвайки се да изглежда смирен.

Хаким хан се намръщи.

— Как ще имам достъп до информацията? — попита той и двамата разбраха, че се е хванал.

— Както пожелаете, Ваше височество — отвърна Хашеми, — както пожелаете.

Отново кратко мълчание.

— Ще помисля по това, което… — Хаким хан спря и се вслуша. Сега вече всички чуха приближаващото се бръмчене на витлата и реактивните двигатели. Армстронг и Фазир се втурнаха към високите прозорци.

— Чакайте — спря ги Хаким. — Един от вас да ми подаде ръка, моля.

Учудени, те му помогнаха да стане.

— Благодаря — каза той, намръщен от болка. — Така е по-добре. От гърба ми е. Сигурно съм си притиснал някой нерв при експлозията. — Хашеми го прихвана и ханът закуца към прозореца, който гледаше към предния двор.

212 се приближаваше бавно, снижаваше се, за да кацне. Разпознаха Ерики и Ахмед на предните седалки, Ахмед се беше отпуснал назад, очевидно бе ранен. В корпуса на хеликоптера имаше няколко дупки от куршуми, от страничния прозорец висеше огромно парче пластмаса. Безпокойството им нарасна. Хеликоптерът се приземи отлично. Двигателите веднага спряха. Тримата видяха, че бялата яка и ръкавите на Ерики са изцапани с кръв.

— Господи! — промълви Армстронг.

— Ага — настойчиво каза Хаким хан на Хашеми. — Вижте дали можете да спрете доктора.

Хашеми хукна навън.

От прозореца се виждаше стълбището на двореца. Огромната врата се отвори, Азадех изтича навън, после замръзна като статуя. Около нея се събраха хора — стражи и слуги, някои от семейството. Ерики отвори страничната врата на хеликоптера, слезе непохватно и тръгна към нея. Беше уморен, но походката му беше твърда и изправена.

Азадех се хвърли в прегръдките му.

56

Ковис: 12,10 по обед.

Ибрахим Киаби нетърпеливо чакаше в засада моллата Хусаин, който трябваше да излезе от джамията на многолюдния площад. Беше се облегнал на фонтана срещу огромната врата, а ръцете му люлееха брезентовата чанта, прикриваща заредената М-16. Очите му бяха зачервени от умора, цялото тяло го болеше от почти шестстотинкилометровото пътуване.

Сред тълпата забеляза висок европеец. Вървеше след един от Зелените ленти, беше облечен в тъмни дрехи, парка и фуражка. Ибрахим ги проследи с поглед, докато двамата подминаха джамията и изчезнаха в пасажа до нея. Наблизо беше входът на пазара. Неговата тъмнина, топлина и сигурност го изкушаваха да се махне от студа.

— Иншаллах — промърмори си той автоматично, а после лениво си напомни да спре да използува този израз, придърпа старото си палто по-плътно и се намести по-удобно до чешмата, която щом снегът се стопеше, щеше отново да заструи, за да могат минувачите да пият вода или да измият според ритуала лицата и ръцете си, преди да отидат на молитва.

— Що за човек е този молла Хусаин? — беше попитал той уличния продавач, който му гребна порция димящ пилаф от казана, окачен над дървените въглища. Това се случи сутринта и той току-що бе пристигнал след безкрайните разтакавания. Беше закъснял с петнадесет часа. — Как изглежда?

Мъжът, стар и беззъб, вдигна рамене.

— Ами молла.

Друг един продавач обаче го наруга:

— Аллах да те накаже дано! Не го слушай, чужденецо, молла Хусаин е истинският водач на народа, божи човек, който не притежава нищо, освен пушка и куршуми, за да убива враговете на Аллаха! — Други клиенти откликнаха като ехо на голобрадия младеж и му разказаха за завладяването на въздушната база. — Нашият молла е верен последовател на имама, той ще ни отведе в рая, ей Богу!

Ибрахим едва не изкрещя от ярост: „Хусаин и всички молли заслужават смърт затова, че тъпчат главите на вас, бедните селяни, с такива глупости! Рай? Красиви одежди, прекрасни вина и четиридесет вечни девственици на копринени кушетки?“

„Няма да мисля за любов. Няма да мисля за Шаразад, още не.“

Ръцете му погалиха оръжието и усетиха скритата му сила. Това притъпи донякъде умората и глада му, но не и пълната му самота.

Шаразад. Сега тя бе част от сънищата му. Така стана по-добре, много по-добре; той я чакаше в кафетерията, когато Джари се приближи до него и му прошепна: „За Бога, съпругът се върна. Това, което така и не започна, свърши завинаги!“ После изчезна в тълпата. Той грабна оръжието си и тръгна веднага, вървя пеша по целия път до автобусната спирка. Сега чакаше да стане скоро мъченик, за да отмъсти в името на масите за сляпата тирания. „Съвсем скоро. Скоро щеше да бъде в тъмнина или светлина, в забвение или разбиране, сам или с други: пророци, имами, дяволи, кои?“

Той притвори очи в екстаз.

„Скоро ще знам какво става и къде отиваме, когато умрем. Дали в крайна сметка откриваме отговора на безкрайната загадка: бил ли е Мохамед последният пророк на Аллаха, или просто е бил луд? Верен ли е Коранът? Има ли Бог?“

В пасажа зад джамията човекът, който водеше Старк, спря и махна с ръка към някакъв бордей. Старк прескочи мръсната канавка и почука. Вратата се отвори.

— Мир вам, ваше превъзходителство Хусаин! — каза той предпазливо на фарси. — Викали сте ме?

— Салаам, капитане, да, така е — отговори молла Хусаин на английски и му направи знак да влезе.

Старк трябваше да се наведе, за да влезе в коптора. Имаше само една стая. Две бебета спяха неспокойно върху сламеници, поставени направо върху мръсния под. Младо момче, стиснало в ръце стара карабина, се втренчи в него и той разпозна същото онова дете, което видя при схватката между хората на Хусаин и тези на Затаки. Добре поддържан АК-47 беше подпрян на стената. До мивката, на разнебитен стол, седеше нервна стара жена с черен лекьосан чадор.

— Това са моите синове, а това е жена ми — представи ги Хусаин.

— Салаам. — Старк скри учудването си, че тя е толкова възрастна. После я погледна по-отблизо и разбра, че старческият й вид не е от годините.

— Извиках те по три причини: първо, за да видиш как живее един молла. Бедността е едно от най-важните морални задължения на моллата. Както и познанието, водачеството и правораздаването. Но да оставим това настрана, ага, знам, че сте напълно искрен в своите вярвания. — … „и скован от тях — искаше да добави Старк, отвратен от тази стая с ужасната, вечна нищета, която тя олицетворяваше, с нейното зловоние и безпомощност. Знаеше, че са ненужни, но че ще съществуват през всичките дни на земния им живот тук, както и в безброй други домове на други хора от всички религии, из целия свят. — Но не и за моето семейство, благодаря ти, Боже! Благодаря ти, Боже, че съм тексасец, благодаря ти десет милиарда трилиона пъти, че съм по-добре, че моите деца никога, никога няма да живеят в мръсотията като тези малки, бедни създания.“ Той с усилие се сдържа да не разгони мухите, накацали по бебетата. Изпитваше желание да напсува Хусаин, че понася всичко това, без да е необходимо да го прави.

— Казахте три причини, ага?

— Втората е: защо сте планирали за днес да тръгнат всички с изключение само на няколко души?

— Те отдавна не са взимали отпуск, ага. Сега работата в базата е малко и е най-удобното време за това. — Опасенията на Старк се засилиха. Тази сутрин, още преди да го извикат тук, се получиха три телекса и две обаждания по радиото от главната им квартира в Техеран — последното от Сиамаки, сега с ранг на член на Съвета, който искаше да знае къде са Петикин, Ногър Лейн и другите. Той му замаза очите — каза му, че Макайвър ще му се обади веднага, щом пристигне с министър Киа. Любопитството на Вазари му беше съвсем разбираемо.

Едва вчера беше научил за визитата на Киа. По време на краткия си престой на път за Ал Шаргаз Чарли Петикин му беше разказал какво се бе случило с Макайвър и колко са се страхували за него.

— Господи — само смънка Старк.

Но вчерашният ден не беше изцяло лош. Джон Хог донесе предварителния график на Гавалан за „Вихрушка“ с кодове, часове и координати на запасните площадки за зарядка от другата страна на Залива.

— Анди поръча да ти кажа, че всичко е предадено на Скраг в Ленгех и на Руди в Бандар-е Делам и да имаш предвид проблемите на всичките три бази — каза му Хог. — Резервирали сме два 747 за Ал Шаргаз, за петък сутринта. Анди твърди, че ще имаме достатъчно време. Ще ти донеса най-новия график, когато дойда за момчетата, Дюк. Акцията не трябва да започва преди седем сутринта в петък или по същото време в събота или неделя. Преди това не става.

Нямаше никой от шпионите на Есвандиари наоколо и Старк успя да отмъкне още един сандък с много ценни прибори за 212 и да ги качи на 125. Освен това им провървя и в друго: разрешителните на всички бяха валидни, бяха складирали благополучно достатъчно четиригалонови бидони на брега и Том Локхарт беше пристигнал от Загрос навреме — вече като участник във „Вихрушка“.

— Каква е тази промяна, Том? Мислех, че си категорично против — попита Старк, обезпокоен от държането на Локхарт. Но приятелят му вдигна рамене и той престана да пита.

Въпреки това мисълта, че 212-ките им ще участват, го тревожеше твърде много. Те нямаха истински план, а просто няколко възможности. Концентрира се с усилие — тази стая го потискаше.

— Извинете, какво казахте?

— Кога ще пристигне смяната им?

— В събота, по график.

— Есвандиари казва, че изпращате много резервни части. Защо?

— Резервните части трябва да бъдат подменяни и проверявани от време на време, ага.

Хусаин го погледна внимателно, после замислено кимна.

— Каква беше причината за инцидента, който едва не е убил Есвандиари?

— Товарът се измести, това е сложна операция.

Отново късо мълчание.

— Кой е този Киа, Али Киа?

Старк не беше очаквал нито един от тези въпроси и се зачуди дали отново го изпитват и какво точно знае моллата.

— Казаха ми, че е министър от правителството на премиера Базарган и е на инспекционна обиколка… Също и че е бил или е консултант на смесеното ни предприятие, а даже и директор, но не знам нищо повече от това.

— Кога пристига?

— Не съм сигурен. Нашият директор, капитан Макайвър, е получил нареждане да го ескортира.

— Нареждане?

— Нареждане, поне така разбрах.

— Защо един министър ще бъде консултант на частна компания?

— Струва ми се, че трябва да попитате него, ага.

— Да, така е. — Лицето на Хусаин придоби студен израз. — Имамът се закле, че ще спре корупцията. Ще отидем до базата заедно. — Той вдигна своя АК-47, метна го на рамо и каза довиждане на семейството си.

Старк и човекът от Зелените ленти го последваха по уличката до една странична врата на джамията. Моллата си събу обувките, вдигна ги и влезе. Старк и другият направиха същото, Старк свали и фуражката си. Минаха по някаква галерия, после през още една врата и се озоваха във вътрешността на джамията — едно-единствено помещение под купола, покрито с килими и без никаква украса. Само тук-там декоративни керамични плочки с изящно инкрустирани цитати от Корана на фарси. Поставка за книги с отворен Коран, до него — модерен касетофон и високоговорител с небрежно опънати жици, оскъдни мъждукащи електрически лампи. Откъм високоговорителя идваше приглушено песнопение на мъж, четящ от Корана.

Някои мъже се молеха, други клюкарстваха, неколцина спяха. Тези, които забелязаха Хусаин, му се усмихнаха и той им се усмихна в отговор и продължи към колонадата на алкова. Там спря, остави обувките и оръжието си и махна на мъжа от Зелените ленти да се отдалечи.

— Капитане, помислихте ли пак върху това, за което говорихме при разпита?

— В какъв смисъл, ага? — Мрачните предчувствия на Старк отново се надигнаха. Призля му.

— За исляма, за имама, Аллах мир да му дава, за посещение при него?

— За мен е невъзможно да го посетя, дори и да искам.

— Може би аз ще мога да го уредя. Ако беше видял имама, ако го беше наблюдавал как говори, ако го беше слушал, ти щеше да намериш Божия мир, който търсиш. И истината.

Старк се трогна от очевидната искреност на моллата.

— Ако имах възможност, сигурно бих… сигурно бих приел. Вие казахте три неща, ага?

— Това беше третото. Ислямът. Стани мюсюлманин. Няма нито миг за губене. Подчини се на Аллаха, приеми, че Аллах е един и Мохамед е неговият пророк, приеми го и ще се сдобиеш с вечен живот в рая.

Очите му бяха тъмни и проницателни. Старк беше изпитвал въздействието им и преди и ги намираше почти хипнотични.

— Аз… аз ви казах вече, ага, може би ще го направя, когато… Аллах пожелае. — Той отклони поглед и почувствува, че хипнотизиращата го сила намалява. — Ако ще се връщаме, по-добре е да тръгнем сега. Не искам да пропусна заминаването на моите момчета.

Все едно че не беше казал нищо.

— Нима имамът не е най-светият измежду хората, най-непоколебимият, най-безмилостният към потисничеството? Така е, капитане. Отвори, очите и душата си за него.

Старк долови скритата заплаха в пламенността му и отново се разтревожи, да не би да извърши светотатство.

— Чакам търпеливо.

Взря се отново в очите, които сякаш гледаха през него и през стените в безкрайността.

— Ако ще вървим, по-добре да тръгваме сега — повтори той, колкото можеше по-спокойно.

Хусаин въздъхна. Светлината изчезна от очите му. Той нарами автомата си и ги поведе навън. При главната врата обу обувките си и изчака Старк да направи същото. Към тях се присъединиха още четиримата Зелените ленти.

— Отиваме в базата — рече Хусаин.

— Паркирал съм точно от другата страна на площада — каза Старк, страхотно облекчен, че отново е на открито и извън магията на този човек. — Колата е служебна и ако искате, можем да отидем с нея.

— Добре. Къде е?

Старк посочи и тръгна бавно, като се провираше между сергиите. Беше почти с цяла глава по-висок от тълпата. Умът му бръмчеше от мисли и контра мисли, пресяваше казаното от моллата, опитваше се да състави план за операциите на „Вихрушка“.

„Проклятие — каза си той, погълнат от опасността. — Надявам се Руди да се откаже, а после и аз, каквото и да прави Скраг.“ Очите му по навик изследваха пространството, сякаш беше в пилотската кабина, и той забеляза суматохата пред чешмата. Поради височината си беше първият, който зърна младежа с пушката и разпръскващата се тълпа. Спря замръзнал, не вярваше на очите си. Но грешка нямаше: крещящият, изпаднал в дива ярост младеж насочваше оръжието си право към него през хората.

— Убиец! — ахна той. Мъжете и жените пред тях бягаха ужасени, блъскаха се, спъваха се и падаха. Той забеляза безучастно как младежът насочва карабината си право в него.

— Внимавай! — Но преди да успее да се хвърли на земята под прикритието на някаква сергия, ударът на първия куршум го завъртя и го блъсна в един от Зелените ленти. Изсипаха се още куршуми, някой наблизо извика, после друг, до ухото му затрещя автомат.

Беше Хусаин. Рефлексите му се оказаха много добри. Веднага беше разбрал, че атаката на убиеца е насочена към него и моментната отсрочка, която му даде Старк, му беше достатъчна. С едно-единствено плавно движение той свали автомата от рамото си, прицели се и дръпна спусъка, а цялото му съзнание крещеше: „Няма друг Бог, освен…“ Стрелбата му беше неумолимо точна и Ибрахим Киаби стана на решето — животът му изтече от раните, карабината отхвръкна от мъртвите му ръце и той се свлече в мръсотията. Вцепенен от преживяното, моллата престана да стреля и откри, че все още е жив и здрав. Трудно му беше да повярва, че остана незасегнат от куршумите: беше невероятно, че убиецът не го улучи, че не стана мъченик и не е на път за рая. Разтреперан, той огледа хаоса наоколо — някои помагаха на ранените, други ридаеха или псуваха, един от неговите Зелени ленти беше убит, много минувачи бяха ранени. Старк лежеше сгърчен на земята, наполовина под сергиите.

— Хвала на Аллаха, ваше превъзходителство, че сте невредим — извика един от Зелените ленти.

— По волята на Аллаха… велик е Аллах… — Хусаин пристъпи към Старк и коленичи. Видя, че през левия му ръкав капе кръв и лицето му е побеляло. — Къде си ранен?

— Не… не съм сигурен. Мисля… мисля, че е в рамото или гърдите. — За първи път стреляха по Старк. Когато куршумът го просна на земята, не усети болка, но цялото му съзнание изкрещя: „Мъртъв съм, копелето ме уби, никога вече няма да видя Мануела, никога няма да си ида у дома, нито да видя децата си. Аз съм мъртъв…“ После го връхлетя заслепяващият порив да побегне — да избяга от собствената си смърт. Прииска му се да скочи на крака, но болката бе изтръгнала силите му и сега Хусаин беше коленичил до него.

— Дай да ти помогна — каза Хусаин, а после се обърна към човека до себе си. — Хвани го за другата ръка.

Старк извика, когато го обърнаха и се опитаха да го изправят.

— Чакайте… за Бога… — Болката отмина и той откри, че не може да мръдне лявата си ръка, но дясната се движеше. Със здравата се опита да раздвижи краката си. Нямаше болки, само се чувствуваше зашеметен. Изглежда всичко беше наред, с изключение на лявата ръка и рамото. Като скърцаше със зъби, той разкопча якето си и издърпа ризата навън. Кръвта се стичаше от малка дупка в средата на рамото, но не бликаше силно, а и той не чувствуваше особени затруднения в дишането — само пробождаща болка при по-рязко движение.

— Не… не е в гърдите.

— Имаше късмет, невернико! — изхили се човекът от Зелените ленти. — Виж, на гърба на якето ти има още една дупка, тя също кърви — куршумът е излязъл оттам. — Той започна да човърка отвора с мръсния си пръст и Старк яростно го напсува.

— Псувай себе си, невернико — изръмжа мъжът. — Псувай себе си, не мен. Може би Аллах в своето милосърдие ти запази живота, макар че защо ли трябваше да го прави… — Той вдигна рамене и се изправи, погледна към мъртвия си другар и другите ранени, вдигна отново рамене и тръгна бавно към Ибрахим Киаби, който лежеше в мръсотията като чувал стари дрипи. Започна да претърсва джобовете му.

Тълпата на площада напираше и се приближаваше към тях. Хусаин се изправи и им даде знак да се отдръпнат.

— Велик е Аллах, велик е Аллах — извика той. — Отдръпнете се. Помогнете на пострадалите. — Когато мястото около тях отново се освободи, той коленичи до Старк. — Не те ли предупредих, че имаш малко време? Този път Аллах те спаси, за да ти даде още един шанс.

Но Старк едва го чуваше. Беше извадил носната си кърпичка и се опитваше да запуши с нея дупката, за да спре кръвотечението. Усещайки на гърба си топлата струйка кръв, той мърмореше и проклинаше, преодолял вече ужаса си, но не и страха, че все още може да се посрами и да побегне.

— Защо, по дяволите, това копеле се опитваше да ме убие? — измърмори той. — Кучи син, смахнат перко!

— Той се опитваше да убие мен, не теб.

Старк се втренчи в него.

— Федаин, муджахидин?

— Или от Туде. Какво значение има? Той беше враг на Аллаха и той го уби.

Болката отново прониза гърдите на Старк. Той преглътна една псувня. Ненавиждаше всички тези приказки за Аллаха, не искаше да мисли за него, а само за децата, Мануела, нормалния живот и измъкването от ада.

„Писна ми от цялата тази лудост и убийства в името на тяхната собствена тесногръда религиозна кауза!“

— Мръсник! — възнегодува той, но думите му бяха погълнати от шума. Рамото му туптеше, болката се разпространяваше. Най-доброто, което успя да направи, беше да свие носната си кърпичка на топка, да я използува като тампон и да закопчае якето си. Изруга пак.

„Какво, по дяволите, ще правя сега? Проклето копеле. Как ще летя?“ — Той леко промени положението си. Болката отново изтръгна неволен стон от него и той отново изруга, отвратен от себе си. Не му се искаше да проявява слабост.

Хусаин излезе от унеса си, изтерзан от мисълта, че Аллах отново бе решил да го остави жив, когато трябваше да се превърне в мъченик. „Защо, защо съм прокълнат? И този американец — цяло чудо е, че толкова много куршуми не го убиха — защо той също остана жив?

— Ще отидем до базата ви. Можеш ли да станеш?

— Още не… да. Един момент. — Старк се приготви. — Окей, внимателно… о, Господи!… — Едва се задържа на крака, олюляваше се. Дори само от стоенето му призляваше от болка. — Може ли някой от твоите хора да кара?

— Да. — Хусаин извика човека, коленичил до Киаби. — Ела тук! — Мъжът покорно се върна.

— Само тези монети намерих в джобовете му, ваше превъзходителство. И това. Какво пише на него?

Хусаин внимателно го разгледа.

— Това е лична карта от Техеранския университет. От снимката се усмихваше красив младеж.

— Ибрахим Киаби, трета година, инженерна секция. Дата на раждане: 12 март 1955 година. — Хусаин отново погледна картата. — Има и техерански адрес.

— Вонящи университети! — обади се друг от Зелените ленти. — Разсадници на Сатаната и западното зло.

— Когато имамът ги отвори отново, Аллах да го благослови, те ще бъдат поверени на моллите. Ще затрием завинаги всичко западно и антиислямско. Дайте картата на комитета, Фивуз. Те ще я препратят в Техеран. Комитетът там може да разпита семейството и приятелите му и да се занимае с тях. — Хусаин забеляза, че Старк го гледа… — Да, капитане?

Старк беше видял снимката.

— Просто си помислих, че само след няколко дни щеше да стане на двадесет и четири. В известен смисъл е жалко, нали?

— Аллах наказа злото в него. Сега той гори в ада.

Северно от Ковис: 4,10 следобед.

206 летеше спокойно над възвишенията на Загрос. Макайвър управляваше, а Али Киа дремеше до него. Макайвър се чувствуваше много добре. Откакто бе решил лично да прекара Али Киа, беше като замаян. «Това беше идеално решение, единственото решение. Медицинското ми е невалидно и какво от това? Ние сме в бойна операция и трябва да поемем рисковете, а аз все още съм най-добрият пилот в компанията.»

Хвърли поглед към Киа. «Ако не беше такъв конски гъз, щях да те прегърна от радост, че ми даде повод.» Той се ухили и натисна предавателя.

— Ковис, обажда се Хотел Танго Иксрей на триста, насочваме се на 185 градуса на връщане от Техеран с министър Али Киа на борда.

— НТХ. Поддържай курса, докладвай на Далечния маркер.

Полетът и зареждането на международното летище в Исфахан минаха благополучно, като се изключи инцидентът след приземяването, когато възбудени Зелени ленти заобиколиха заплашително хеликоптера, въпреки че Макайвър имаше разрешение за кацане и зареждане.

— Свържи се и настоявай веднага да дойде контрольорът на летището — нареди вбесеният Киа на Макайвър. — Аз представлявам правителството!

Макайвър се подчини.

— От кулата казаха, ъъъ… че ако не заредим и не отлетим до един час, комитетът ще ни задържи. — После добави доволен, че предава такова съобщение. — Те… те казаха, че чуждите пилоти и чуждите самолети не са добре дошли в Исфахан, нито пък пълзящите кучета от подвластното на чужденци правителство на Базарган.

— Варвари, неграмотни селяндури — възмути се Киа, но чак когато отново излетяха невредими.

Макайвър чувстваше огромно облекчение, че му разрешиха да кацне на гражданско летище и не му се наложи да използва въздушната база, където зареждаше Локхарт.

Сега виждаше цялата въздушна база на Ковис. В далечния край на полето, близо до комплекса на компанията, видя 125 и сърцето му трепна. «Нали наредих на Старк» да измъкне момчетата рано!“ — помисли си той раздразнено.

— Тук контролната кула. НТХ, приземяване на хеликоптерна площадка 2. Вятърът от 135 градуса е 30 — 35 възела.

Макайвър виждаше Зелените ленти до главния портал и няколко близо до хеликоптерната площадка, там беше и Есвандиари с иранския персонал. Недалеч от тях се събираха и група пилоти и механици. „Делегацията за посрещането ми — помисли си той, като разпозна Джон Хог, Локхарт, Жан-Люк и Еър. — А Старк още го няма. И така, документите ми са нередовни. Какво могат да направят те? Аз съм с по-висок ранг, но ако от Иранската въздухоплавателна агенция разберат, могат да се разбеснеят!“ Вече беше приготвил тирадата си за този случай.

„Моите извинения, но поради неотложността на нарежданията на министър Киа трябваше да взема бързо решение. Разбира се, това вече няма да се повтори.“ И въобще нямаше да се случи, ако не беше „Вихрушка“. Той се наведе и разтърси Киа, за да го събуди.

— След две минути ще кацнем, ага.

Киа изтри умората от лицето си, погледна си часовника, стегна си вратовръзката, среса се и внимателно нагласи астраганената си шапка. Разгледа хората долу, почистените хангари и хеликоптерите, подредени в стройна редица — два 212, три 206 и два „Алуета“. „Моите хеликоптери“ — помисли си той доволно.

— Защо толкова закъсня полетът?

— Навреме сме, господин министре. Имаше малко насрещен вятър.

Макайвър се концентрираше върху кацането — то трябваше да бъде изпълнено добре. Както и стана. Есвандиари отвори вратата на Киа.

— Господин министре, аз съм Курам Есвандиари, шеф на „Иран Ойл“ в този район. Добре дошли в Ковис. Господин директорът Сиамаки се обади, за да се увери, че сме готови да ви посрещнем. Добре дошли.

— Благодаря. — Киа нарочно се обърна към Макайвър. — Пилоте, бъдете готов за излитане утре в десет нула нула. Може би ще пожелая да обиколя няколко петролни полета с негово превъзходителство Есвандиари, преди да се върнем обратно. Не забравяйте, че трябва да бъда в Техеран за срещата си с премиер-министъра в деветнадесет часа.

Той слезе и тръгна да обикаля хеликоптерите. Еър, Локхарт и другите минаха под витлото и бързо дотичаха до прозореца на Макайвър. Той не забеляза израза на лицата им и се усмихна радостно.

— Здравейте, как върви?

— Нека да направя останалото вместо теб, Мак — предложи Еър. — Имаме да…

— Благодаря, но аз се справям чудесно — отвърна Макайвър сухо, после каза в микрофона: — НТХ, изключвам двигателите. — Вгледа се в лицето на Локхарт и отново въздъхна. — Значи не съм в ред, така ли, Том? А?

— Не е това, Мак — бързо рече Локхарт. — Стреляли са по Дюк. — Макайвър ужасен изслуша разказа на Локхарт. — Сега е в болницата. Доктор Нът казва, че е възможно да е пробит белият му дроб.

— Всемогъщи Боже! Тогава го качете на 125, бързо, Джони, вземи…

— Не може, Мак — възрази Локхарт със същата настойчивост. — Перкото отмени заминаването на 125 до инспекцията на Киа — вчера Дюк опита какво ли не, за да го измъкне, преди да пристигнете, но Перкото е голям мръсник. Но това не е всичко. Мисля, че в Техеран са усетили нещо.

— Какво?

Локхарт му разказа за телексите и обажданията по радиостанцията.

— Сиамаки издърпал ушите на Перкото, като разбрал, че са го изработили. Аз хванах последното му обаждане — Дюк беше отишъл при моллата — и той се беше разбеснял. Казах му същото като Дюк и го пратих за зелен хайвер — обещах му, че ще му се обадиш, щом пристигнеш, но той е научил, че ти и Чарли сте освободили апартамента!

— Това е работа на онова копеле Али Баба! Сто на сто е техен агент — изпъшка Макайвър. В главата му забуча. Изведнъж забеляза мъничкия златен Свети Кристофър, който по навик закачаше за магнитния компас, когато летеше. Беше му подарък от Джени, първият й подарък, по време на войната, тъкмо след като се бяха срещнали — той във военновъздушните сили, тя в Женския корпус. „Само така няма да се загубиш — беше казала тя. — Не си много наред с ориентацията.“

Той се усмихна и я благослови.

— Първо ще се видя с Дюк. — Гледаше Есвандиари и Киа, които обхождаха редицата хеликоптери. — Том, вижте с Жан-Люк дали не можете да влезете под кожата на този педераст Киа, обсипете го с ласкателства, превъзнасяйте го с глупости — аз ще се върна при вас веднага щом мога.

Те тръгнаха веднага.

— Фреди, кажи на всички да се качат бързо и без много шум на борда, щом получим „окей“ за 125. Натоварен ли е всичкият багаж?

— Да, но какво ще правим със Сиамаки?

— Аз ще се погрижа за този педераст, ти тръгвай. — Макайвър забързано се отдалечи.

Джони Хог извика след него:

— Мак, само една дума насаме, колкото може по-скоро.

Безпокойството в гласа му го спря.

— Какво има, Джони?

— Спешно и поверително съобщение от Анди: ако времето се влоши, той може да отложи „Вихрушка“ от утре за събота. Вятърът се е променил. Ще има насрещен вятър вместо попътен…

— Да не искаш да кажеш, че не мога да различа югоизток от северозапад?

— Извинявай. Анди каза също, че понеже си тук, не може да ти даде право за решаващото „да“ или „не“, както ти е обещал.

— Правилно. Помоли го да даде това право на Чарли. Какво друго?

— Останалото може да почака. Не съм казал на другите.

Доктор Нът беше в болницата при Старк. Раненият лежеше на леглото с ръка в превръзка през врата и плътно бинтовано рамо:

— Здрасти, Мак, добре ли мина полетът? — попита той саркастично.

— Недей да започваш! Здравейте, докторе. Дюк, ще те измъкнем със 125.

— Не, и утре е ден.

— Утре си е за утре, а междувременно ти ще отлетиш на 125, за Бога! — каза Макайвър раздразнено. Облекчението от успешния полет и от това, че видя Старк жив, му пречеше да се контролира. — И не ми се прави на разбойник от Аламо.

— Какво знаеш ти за Аламо! — тросна се Старк. — И кой, по дяволите, си ти, че да ми се правиш на шериф?

— Ако не престанете, ще наредя да направят клизми и на двама ви — кротко се намеси докторът.

И двамата внезапно се разсмяха, но Старк изпъшка от внезапната болка.

— За Бога, докторе, не ме карайте да се смея…

А Макайвър каза:

— Дюк, Киа настоя да го придружа. Не можех да му кажа да се разкара.

— Сигурно — изсумтя Старк. — Как беше?

— О, супер.

— А вятърът?

— Никак няма да ни помогне утре, ако се задържи така — каза внимателно Макайвър. — Но може отново да се обърне също така бързо.

— Ако запази посоката си, а е тридесет и повече възела, няма да можем да прелетим Залива. Няма начин да вземем достатъчно гори…

— Да. Докторе, каква е хавата?

— Трябва да се направи рентгенова снимка на Дюк колкото може по-скоро. Раменната лопатка е раздробена, има и някои увреждания на мускула и сухожилието, иначе раните са чисти. Възможно е да има и едно-две шрапнелчета в лявата половина на белия дроб, загубил е половин литър кръв, но като цяло е имал дяволски голям късмет.

— Чувствам се добре, докторе, мога да се движа — каза Старк. — Един ден няма да промени много нещата. Все пак ще мога да продължа утре.

— Съжалявам, но имаш температура, това е от куршумите. Може би не го чувстваш сега, но до един-два часа ще го усетиш, гарантирам ти. — Доктор Нът беше много доволен, че заминава днес със 125. „Не мога повече — каза си той. — Не искам вече да гледам красиви тела, разкъсани и осакатени от куршуми. Нагледах се. Да, но ще трябва да изтърпя още няколко дни, сигурно ще има и други за закърпване, защото «Вихрушка» вероятно няма да успее. Няма, просто го усещам.“

— Съжалявам, но рискът при всяка възможност е огромен, даже и при най-добрата.

— Дюк — каза Макайвър. — Най-добре ще е да тръгнеш веднага. Том може да вземе теб, Фреди — доктора, няма нужда Жан-Люк да остава.

— А ти, какво смяташ да правиш, по дяволите?

Макайвър засия в усмивка.

— Аз? Аз ще бъда пасажер. Междувременно ще съм просто частният пилот на оня проклетник Киа.

В кулата: 4,50 следобед.

— Повтарям, господин Сиамаки — каза напрегнато Макайвър в микрофона. — Има специално съвещание в Ал Шаргаз.

— И аз повтарям: защо не бях информиран навреме? — Гласът в слушалките беше креслив и раздразнен.

Кокалчетата на пръстите на Макайвър бяха побелели от стискането на микрофона, а и го наблюдаваха един от Зелените ленти и Вазари, чието лице беше все още подуто от боя, който му бе хвърлил Затаки.

— Повтарям ви, ага Сиамаки — каза той твърдо. — Капитаните Петикин и Лейн трябваше спешно да отидат за съвещанието в Ал Шаргаз и нямаше време да ви информираме.

— Защо? Аз бях тук, в Техеран. Защо не беше информирана службата, къде са изходните им разрешения? Къде?

Макайвър се престори на леко разгневен.

— Вече ви казах, ага, нямаше време. Телефоните в Техеран не работят — и аз уредих разрешенията с комитета на аерогарата, лично с негово превъзходителство завеждащия отдела молла.

Мъжът от Зелените ленти се прозя отегчено — не разбираше английски, и шумно прочисти гърлото си.

— Сега, ако ме изви…

— Но вие и капитан Петикин сте пренесли вещите си от апартамента. Така ли е?

— Просто предпазна мярка. Да не изкушаваме долните муджахидински и федаински крадци и бандити, докато ни няма — каза надуто Макайвър, болезнено усещайки насоченото към него внимание на Вазари и сигурен, че от кулата също слушат разговора.

— Сега, ако ме извините, министър Киа се нуждае от присъствието ми!

— О, министър Киа, да-да! — Раздразнението на Сиамаки леко отслабна. — По кое време, ъъъ… по кое време пристигате утре обратно в Техеран?

— Зависи от вятъра… — Макайвър внезапно усети почти смазващо желание да изтърси за „Вихрушка“. „Сигурно започвам да полудявам“ — помисли си той. Концентрира се с усилие. — Зависи от министър Киа, от вятъра и зареждането — някъде следобед.

— Ще ви чакам, мога дори да ви посрещна на летището, ако ми кажете точно в колко ще пристигнете. Трябва да се подпишат няколко чека и да се обсъдят някои нови положения. Моля, предайте на министър Киа моите най-добри благопожелания и му желая приятно прекарване в Ковис. Салаам.

Предавателят щракна. Макайвър въздъхна и остави микрофона.

— Сержант, докато съм още тук, бих искал да се обадя в Бандар-е Делам и в Ленгех.

— Ще трябва да се допитам до базата — отвърна Вазари.

— Действайте. — Макайвър погледна през прозореца. Времето се влошаваше, югоизточният вятър се блъскаше във ветрения ръкав и в стълба на радиомачтата. Тридесет възела, а при порив и до тридесет и пет, насрещен, прекалено силен. Преобърнатият кален резервоар, който се беше сгромолясал от покрива, беше само на няколко метра. Той виждаше Хог, който търпеливо чакаше в кабината на 125, и вратата на пътническия салон, приканващо отворена. През другия прозорец видя, че Киа и Есвандиари са завършили инспекцията и се отправят насам, към канцелариите на първия етаж. Случайно забеляза, че едно от съединителните звена на главната покривна антена е разхлабено, а жицата е почти откачена.

— Сержант, добре ще е бързо да оправите това, може да загубите всички предавания.

— О, благодаря. — Вазари стана, но се спря. Откъм високоговорителя се чу:

— Тук е кулата на Ковис. Искането за връзка с Бандар-е Делам — разрешено. — Вазари потвърди и превключи честотите.

— Тук Бандар-е Делам, говоря с Ковис.

Сърцето на Макайвър подскочи от радост, когато разпозна гласа на Руди Луц.

Вазари му връчи микрофона. Очите му бяха приковани в неизправната връзка навън. Той изруга, взе няколко инструмента, отвори капандурата към покрива и излезе. Но все още можеше да ги чува. Зелената лента се прозя, наблюдавайки без интерес.

— Здравей, капитан Луц, Макайвър е. Аз съм тук и ще остана и през нощта — каза Макайвър, както си беше, като подбираше думите си много внимателно. — Трябваше да придружа министър Киа от Техеран. Как вървят нещата в Бандар-е Делам?

— Всичко е точно, но ако… — Гласът заглъхна. Макайвър бе усетил задъхването и загрижеността, макар и бързо потиснати. Той хвърли поглед към Вазари, застанал на колене до жицата. — Колко… колко време ще останеш, Мак? — чу се пак гласът на Руди.

— Утре тръгвам, според плана. При условие че времето се задържи — добави той предпазливо.

— Разбирам. Не се притеснявай.

— Не се притеснявам. Всички системи са абсолютно изправни. А вие как сте?

Нова пауза.

— Всичко е наред. Всички системи са изправни. Да живее имамът!

— Правилно. Причината за обаждането ми е, че Главната квартира в Абърдийн спешно иска информация за „осъвременената ви картотека“. — Това беше кодовото наименование на подготовката на „Вихрушка“. — Готова ли е?

— Да, да, готова е. Къде да я изпратя? — Кодът за: „Все още ли отиваме в Ал Шаргаз?“

— Гавалан е в Ал Шаргаз на инспекционна обиколка, тъй че я изпрати там — много е важно и трябва да се постараете да я изпратите бързо. В Техеран чух, че има полет на Британските авиолинии за Абадан утре. Изпратете я с този полет до Ал Шаргаз. Утре. Става ли?

— Разбрано. Цял ден работя по детайлите.

— Отлично. Как е положението със смяната на екипажите ти?

— Страхотно. Заминаващите екипажи са на път. Смяната трябва да е тук в събота, най-късно неделя. Всичко е готово за пристигането им. Аз съм планиран за следващата смяна.

— Добре, аз съм тук, ако ти потрябвам. Как е времето при вас?

Пауза.

— Бурно. Сега вали. Духа от югоизток.

— И при нас е същото. Не се притеснявай.

— Между другото, Сиамаки се обади няколко пъти на Нумир, нашия мениджър от „Иран Ойл“.

— За какво? — попита Макайвър.

— Просто проверка на базата, така каза Нумир.

— Добре — рече предпазливо Макайвър. — Радвам се, че се интересува от полетите ни. Ще се обадя утре, всичко е както обикновено. Щастливи кацания.

— Подобно. Благодаря, че се обади.

Макайвър въздъхна, проклинайки Сиамаки. Слухтящо гадно копеле! Погледна навън. Вазари все още беше с гръб към него, коленичил край основата на антената, близо до капандурата, напълно погълнат от работата си, и той го остави да я върши и се обади в Ленгех.

Скрагър отговори веднага.

— Здравей, приятелю. Да, чухме, че си на обичайна обиколка из страната, придружаваш някаква голяма клечка, а? — обади се Анди от Ал Шаргаз. — Как е?

— Както обикновено. Всичко е според плана. Главната квартира иска информация за „осъвременената ви картотека“. Готова ли е?

— Готова е, както винаги. Къде да я изпратя?

— В Ал Шаргаз, там ще ти е най-лесно. Можеш ли да я изпратиш утре?

— Ще трябва да мога, приятелю. Ще се погрижа. Как е вятърът при теб?

— Югоизточен, тридесет-тридесет и пет възела. Джони казва, че до утре може да отслабне. А при вас?

— Кажи-речи, същото. Да се надяваме, че ще утихне. За нас не е проблем.

— Добре. Ще се обадя утре. Щастливи кацания.

— И на теб. Между другото, как е таратайката?

Макайвър се наруга сам — покрай вълненията около промяната на плана, наложени от придружаването на Киа, съвсем беше забравил обещанието си да се погрижи за колата си. Просто я беше оставил в един хангар като още едно свидетелство за персонала там, че ще се върне утре.

— Добре е — отвърна той. — Как е медицинското ти?

— Идеално. А твоето, старче?

— До скоро виждане, Скраг. — Макайвър щракна предавателя с кисела физиономия. Беше много уморен. Протегна се и стана. Забеляза, че Зелената лента си е отишъл. Но Вазари стоеше под капандурата със странно изражение.

— Какво има?

— Ами… нищо, капитане. — Младежът затвори капандурата. Беше учуден, че в базата няма никого, освен тях двамата. — Къде е другият?

— Не знам.

Вазари бързо провери стълбището, после се обърна към него и сниши глас.

— Какво става, капитане?

Умората на Макайвър се изпари.

— Не те разбирам.

— Всички тези обаждания на Сиамаки, телексите, момчетата напускат Техеран без разрешения, измъкват и изнасят резервни части. — Той вдигна палец към капандурата. — И министерски ругатни като гръм от ясно небе.

— Екипажите трябва да се сменят, резервните части са прекалено много. Благодаря ви за помощта. — Макайвър тръгна да го заобиколи, но Вазари застана на пътя му.

— Има нещо дяволски ненормално тук! Не ми казвайте, че… — Той млъкна, защото чу приближаващите се по стълбите стъпки. — Чуйте, капитане — прошепна той бързо, — аз съм на ваша страна, споразумели сме се с вашия капитан Еър, той ще ми помогне…

Зелената лента се качи в стаята и каза нещо на Вазари на фарси. Очите на младежа се разшириха.

— Какво каза той? — попита Макайвър.

— Есвандиари иска да слезете долу. — Вазари се усмихна ехидно, после отново излезе на покрива и клекна край антената.

В офиса на Есвандиари: 5,40 следобед.

Том Локхарт беше бесен, Макайвър също.

— Но изходните ни визи са валидни и имахме разрешение да изпратим персонала днес, сега, веднага.

— Със съгласието на министър Киа разрешителните ви се отменят, докато не пристигне персоналът за смяна — каза грубо Есвандиари. Той седеше зад бюрото, Киа беше до него, а Локхарт и Макайвър стояха изправени пред тях. Върху бюрото лежаха на купчина разрешителни и паспорти. Наближаваше залез-слънце.

— Ага Сиамаки също е съгласен.

— Съвсем правилно. — Киа се забавляваше и изпитваше удоволствие от осуетяването на плановете им. Проклети чужденци! — Няма нужда от цялото това бързане, капитане. Много по-добре е нещата да се правят поред, много по-добре.

— Полетът е редовен, министър Киа — процеди Макайвър през зъби. — Имаме разрешителните. Настоявам хеликоптерът да замине по график.

— Тук е Иран, не Англия — усмихна се презрително Есвандиари. — Съмнявам се, че дори и там можете да бъдете толкова настоятелен. — Той беше много доволен от себе си. Министър Киа беше очарован от подаръка му — доходи от бъдещ петролен кладенец — и веднага му бе предложил място в Съвета на компанията. После, за негово огромно удоволствие, му бе обяснил, че за изходните визи трябва да се платят такси. „Нека чужденците да се поизпотят малко — беше добавил министърът. — До събота сами ще ти се натискат да ти бутнат, да кажем, по триста щатски долара на глава.“

— Както казва министърът — важно заяви той, — трябва да сме изправни. А сега простете, но съм зает и…

Вратата се отвори и в малкия офис влезе Старк. Лицето му беше на петна, лявата му ръка висеше на превръзката, а здравата беше стисната в юмрук.

— По дяволите, какво ти става, Есвандиари? Не можеш да отмениш разрешителните.

— За Бога, Дюк, какво правиш тук? — избухна Макайвър.

— Разрешителните са отложени, не отменени. Отложени! — Лицето на Есвандиари се изкриви. — И колко пъти трябва да ви казвам, че трябва да чукате, невъзпитани типове такива! Да чукате! Това не е вашият офис, а моят, аз управлявам тази база, не вие, и ние с министър Киа имахме съвещание, което вие прекъснахте! Сега си вървете, всички се махайте! — Той се обърна към Киа, сякаш двамата бяха сами, и каза на фарси със съвсем друг глас. — Господин министре, искрено се извинявам за всичко това — виждате с какво трябва да се занимавам. Аз енергично препоръчвам да се национализират всички чуждестранни въздухоплавателни средства и да се използват наши пило…

Старк се озъби. Юмрукът му отново се сви.

— Слушай ти, кучи сине…

— Махай се! — Есвандиари посегна към чекмеджето си, където държеше пистолет. Но така и не го извади. През вратата влезе молла Хусаин. Зад гърба му се трупаха Зелени ленти. Внезапно настъпи тишина.

— В името на Аллаха, какво става тук? — попита Хусаин на английски и закова студените си, сурови очи в Есвандиари и Киа. Есвандиари веднага скочи на крака и започна да обяснява на фарси, Старк се намеси и скоро двамата започнаха да се надвикват. Хусаин нетърпеливо вдигна ръка.

— Първо вие, ага Есвандиари. Моля, говорете на фарси, така че комитетът да ви разбира.

Изслуша безстрастно дългата объркана реч на фарси, а четиримата му Зелени ленти се тълпяха на вратата. После направи знак на Старк.

— Капитане?

Старк беше пестеливо кратък и безцеремонен. Хусаин кимна на Киа.

— Сега вие, господин министре. Мога ли да видя пълномощното ви да отменяте разрешенията на властите в Ковис и изходните визи?

— Да отменям ли, ваше преподобие? Да отлагам? Не и аз — възрази Киа непринудено. — Аз съм само слуга на имама, Аллах да му даде мир, и на лично назначения от него премиер и неговото правителство.

— Негово превъзходителство Есвандиари каза, че сте одобрили отлагането.

— Аз само изразих съгласието си с неговото желание прехвърлянето на екипажите да става поред.

Хусаин погледна към бюрото.

— Това ли са визите и паспортите?

Устните на Есвандиари пресъхнаха.

— Да, ваше превъзходителство.

Хусаин ги взе и ги връчи на Старк.

— Хората и хеликоптерите ще тръгнат веднага.

— Благодаря, ваше превъзходителство — каза Старк. Стоенето на крака го беше уморило много.

— Нека да ти помогна. — Макайвър взе паспортите и визите. — Благодаря ви, ага — обърна се той любезно към Хусаин, въодушевен от победата им.

Очите на Хусаин бяха студени и сурови както винаги.

— Имамът каза: ако чужденците искат да си отидат, нека си вървят, ние нямаме нужда от тях.

— Ъъъ… да, благодаря — повтори Макайвър. Близостта на този човек не му харесваше. Той побърза да се измъкне. Локхарт го последва.

— Боя се, че и аз също трябва да се кача на хеликоптера, ваше превъзходителство — каза Старк на фарси и обясни какво му бе казал докторът, добавяйки на английски: — Не ми се тръгва, но това е положението. Иншаллах.

— Ти нямаш нужда от изходна виза — кимна разсеяно Хусаин. — Качвай се, аз ще обясня на комитета. Ще изпратя хеликоптера. — Той бавно излезе и се качи на кулата, за да информира полковник Чангиз за решението си.

Не им трябваше много време, за да заредят 125. Старк се качи последен по стълбичката на хеликоптера. Краката му вече трепереха. Доктор Нът му беше дал достатъчно болкоуспокояващи хапове, за да го качи на борда.

— Благодаря ви, ваше превъзходителство — извика той на Хусаин през рева на двигателите. Все още се страхуваше от него и все пак го харесваше. — Божият мир да бъде с вас.

Хусаин го изгледа странно.

— Корупцията, лъжите и мошеничеството са противни на Божиите закони, нали?

— Да, да, така е. — Старк забеляза нерешителността му. После мигът отмина.

— Божият мир да бъде с теб, капитане. — Хусаин се обърна и закрачи гордо назад. Вятърът малко го ободри.

Старк болезнено изкачи стъпалата, използвайки здравата си ръка, искаше му се да върви изправен. На върха се хвана за перилата и се обърна за момент: главата му се маеше и силна болка пронизваше гърдите му. „Толкова много неща оставихме тук, толкова много, прекалено много, не само хеликоптери, резервни части и материални неща — нещо много повече. Проклятие, трябваше да остана, а не да заминавам.“

Той безрадостно махна за сбогом на тези, които оставаха, и вдигна палец, осъзнавайки с болка, че е благодарен, че не е между тях.

В офиса Есвандиари и Киа гледаха как 125 бавно рулираше за излитане. „Проклети да са от Аллах, дано изгорят всички затова, че се намесиха“ — мислеше си Есвандиари. После преглътна яростта си и се съсредоточи върху голямото празненство, което уреждаха избрани негови приятели, отчаяно желаещи да се срещнат с министър Киа, и което щеше да бъде последвано от представление на танцьорки, а после и от временни женитби.

Вратата се отвори. За негово удивление влезе Хусаин, сиво-синкав от ярост. Зелените ленти също нахълтаха вътре. Есвандиари стана.

— Да, Ваше превъзходителство. Какво мога да напра… — Той млъкна, защото един от влезлите го блъсна грубо, та Хусаин да седне зад бюрото. Киа остана на мястото си, озадачен.

— Имамът, дано Аллах му даде мир, е наредил на комитетите да прогонват корупцията, където я открият — почна Хусаин. — Ние сме комитетът на летището в Ковис. И двамата сте обвинени в корупция.

Киа и Есвандиари пребледняха и заговориха едновременно, твърдяха, че обвинението е нелепо и има някаква грешка. Хусаин се пресегна и рязко издърпа златната верижка на златния часовник от пояса на Есвандиари.

— Кога и с какво купихте това?

— С моите… със спестяванията ми и…

— Лъжец! Подкупи за две длъжности. Комитетът знае. А сега какво ще кажете за плановете ви да измамите държавата, като тайно предлагате на корумпираните държавни служители бъдещите приходи от петрол срещу бъдещи услуги?

— Но това е смешно, ваше превъзходителство, лъжа, всичко е лъжа — изпадна в паника Есвандиари.

Хусаин погледна Киа, който също бе станал пепелявосив.

— Какви държавни служители, ваше превъзходителство? — запита Киа. Мъчеше се да запази спокойствие, сигурен, че враговете му се опитват да го хванат в капан далеч от мястото, където има влияние. Сиамаки? Трябва да е той!

Хусаин направи знак на един от хората си, той излезе и доведе радиооператора Вазари.

— Повтори пред тях това, което ми разказа — заповяда моллата.

— Както вече ви казах, бях на покрива, ваше превъзходителство — нервно почна Вазари. — Проверявах една от линиите ни и ги подслушах през капандурата. Чух го да му предлага… — той недвусмислено посочи с пръст Есвандиари, очарован от възможността да си отмъсти. „Ако не беше Есвандиари, лудият Затаки нямаше да ме тормози така, никога нямаше да ме пребият почти до смърт!“ — … говореха на английски и той каза: „Мога да уредя да се отклоняват приходи от новите кладенци, мога да направя така, че да не ги включат в списъците и да пренасочвам средства към вас…“

Есвандиари се ужаси. Нали беше отпратил предвидливо от сградата на офиса целия ирански персонал, а освен това, за по-сигурно, бе говорил на английски! Сега с него беше свършено. Чу, че Вазари свърши, и започна да говори Киа — тихо, спокойно, като отрече съучастничеството си, той започна да твърди, че само е изпитвал този нечестив и корумпиран човек.

— Помолиха ме да направя това посещение тъкмо с тази цел. Изпратен съм от правителството на имама, Аллах да го пази, ваше превъзходителство, точно с тази цел: да изкоренявам корупцията там, където тя съществува. Поздравявам ви, че сте толкова непримирим. Ако ми позволите, веднага щом се върна в Техеран, ще ви препоръчам на самия Революционен комитет — и разбира се, лично на премиер-министъра.

Хусаин погледна Зелените ленти.

— Виновен ли е, или не Есвандиари?

— Виновен е, ваше превъзходителство.

— Виновен ли е, или не този човек — Киа?

— Виновен е! — изкрещя Есвандиари, преди те да успеят да отговорят.

Един от Зелените ленти вдигна рамене.

— Всички техеранци са лъжци. Виновен е. — И другите кимнаха и повториха думите му като ехо.

— Техеранските молли и аятоласи не са лъжци, ваше превъзходителство, членовете на Революционния комитет не са лъжци, нито пък имамът, Аллах да го пази, а той, може би, също може да се нарече техеранец, защото сега живее там. Така се случи, че и аз също живея там. Роден съм в свещения град Кум, ваши превъзходителства — добави той, благославяйки за първи път в живота си този факт.

Един от Зелените ленти наруши мълчанието.

— Това, което казва той, е вярно, нали, ваше превъзходителство? — Той се почеса по главата. — За техеранците…

— Че не всички техеранци са лъжци ли? Да, вярно е. — Хусаин погледна Киа със съмнение.

— Пред Аллаха! Кажете виновен ли сте, или не?

— Разбира се, че не съм виновен. Кълна се в Аллаха!

Киа гледаше невинно. „Глупак! Мислиш си, че можеш да ме хванеш с това. Законът ми дава право да се защитавам, ако сметна, че животът ми е застрашен от фалшиви молли!“

— Как ще обясните факта, че сте едновременно министър в правителството и директор на тази хеликоптерна компания?

— Пълномощният министър… — Киа спря, тъй като Есвандиари се разкрещя и с изкривено от гняв лице занарежда обвинения. — Извинете ме, ваше превъзходителство, но при този шум е невъзможно да се говори.

— Изведете го! — Есвандиари беше избутан навън. — Е?

— Пълномощният министър за Комитета по гражданска авиация ме помоли да участвам в Съвета на „Иран Хеликоптърс“ като представител на правителството — рече Киа, изопачавайки истината, сякаш споделяше държавна тайна, и добави също толкова важно и други преувеличения. — Не сме сигурни в лоялността на директорите. Ако ми позволите, ще добавя също, съвсем поверително, ваше превъзходителство, че до няколко дни всички чуждестранни авиокомпании ще бъдат национализирани…

Той им говореше доверително, модулирайки гласа си по такъв начин, че да им въздейства най-добре, и когато реши, че е дошъл най-подходящият момент, спря и въздъхна.

— Кълна се пред лицето на Аллаха, че не съм корумпиран, както и вие, ваше превъзходителство, и въпреки че нямам вашето велико призвание, аз също съм посветил живота си в служба на народа.

— Аллах да ви пази, ваше превъзходителство — възкликна един от Зелените ленти. Другите бяха съгласни с него и дори част от съмненията на Хусаин се разсеяха. Той имаше намерение да го поразпита още малко, но се чу далечният глас на мюезина от въздушната база, който ги приканваше за вечерна молитва, и той се укори, че се е отвлякъл от Бога.

— Свободен сте, ваше превъзходителство — рече Хусаин, приключвайки трибунала и стана.

— Благодаря ви, ваше превъзходителство. Нека Аллах да пази вас и всички молли, за да ни спасят — нас и нашата велика ислямска нация — от делата на Сатаната.

Хусаин ги поведе навън. Там, следвайки примера му, всички ритуално се пречистиха, обърнаха се към Мека и започнаха да се молят — Киа, Зелените ленти, персоналът от офиса, работниците, кухненският персонал — всички доволни и щастливи, че още веднъж всеки от тях може да засвидетелства открито смирението си пред Аллаха и неговия пророк. Единствено Есвандиари плачеше през унизителните си молитви.

После Киа отново влезе в офиса. Сред тишината той седна зад бюрото и си позволи една тайна въздишка и множество тайни поздравления. „Как се осмелява този кучи син, Есвандиари, да отправя обвинения срещу мен! Срещу мен, министър Киа! Аллах да го изгори дано — него и всички врагове на държавата. — Навън се чуха гърмежи. Той спокойно извади цигара и я запали. — Колкото по-скоро напусна този куп оборски тор, толкова по-добре!“ — помисли си той. Внезапен вихър разлюля кулата. По прозорците запръска ситен дъжд.

57

Ленгех: 6,50 вечерта.

Залезът беше зловещ, оловните, траурни по края облаци закриваха почти цялото небе.

— До сутринта съвсем ще се сгъстят, Скраг — каза американският пилот Ед Воси; тъмните му къдрави коси се развяваха от вятъра, който духаше откъм Ормузкия проток към Абадан. — Проклет вятър.

— Ние ще се оправим, приятел. Но Руди, Дюк и другите? Ако се задържи така или пък се влоши още повече, ще са като срещу поток без гребло.

— Дяволите да го вземат този вятър! Защо избра тъкмо днес да смени посоката? Сякаш боговете ни се присмиват.

Двамата стояха под флагщока на носа, обърнат към Залива; вълните се надигаха оловносиви, а далеч в пролива гребените им се белееха. Зад тях бяха базата и летището, все още влажни от преминалата тази сутрин внезапна дъждовна буря. По-надолу и надясно се намираха плажът и платформата, от която отплаваха. От деня, в който се появи акулата, никой не бе дръзнал да отиде там, а стояха в плитчините, в случай че някоя друга ги причаква наоколо.

— Ще бъда дяволски доволен, когато всичко свърши — изпуфтя Воси.

Скрагър кимна разсеяно. Мислите му продължаваха да са заети с изгледите за времето, мъчеше се да отгатне какво ще стане през следващите дванадесет часа — нещо, което винаги беше трудно през този сезон, когато обикновено ведрият залив избухваше във внезапна и чудовищна ярост. Триста шестдесет и три дни в годината преобладаващият вятър беше от североизток. Сега не беше. Базата беше утихнала. Бяха останали само Воси, Вили Ньорхтрайтер и двама механици. Всички други пилоти и механици заедно с британския им офисмениджър бяха тръгнали преди два дни, във вторник, когато той беше на път, завръщайки се от Бандар-е Делам с Касиги.

Вили ги беше измъкнал всичките от Ал Шаргаз по море.

— Слава Богу, нямахме никакви неприятности — му каза той с възторг, когато се приземи. — Твоят план свърши работа. Изпращането им с кораб беше умно — много по-добре, отколкото с хеликоптер, а и по-евтино. Комитетът само сви рамене и си присвои един от фургоните.

— Сега в базата ли спят?

— Някои от тях — трима или четирима. Погрижих се да ги нахраним добре с ориз и хорищ. Не са лоша група. Масуд се опитва да поддържа добри отношения с тях — Масуд беше техният мениджър от „Иран Ойл“.

— Защо остана, Вили? Знам какво изпитваш към това бягство, казах ти да останеш на кораба, няма нужда от теб.

— Разбира се, че има, Скраг! За Бога, ще имаш нужда от истински пилот до себе си — може да се загубиш.

„Добрият стар Вили — помисли си Скрагър. — Радвам се, че остана. И заедно с това съжалявам.“

Откакто се върна от Бандар-е Делам във вторник, Скрагър се чувствуваше много несигурен. Нямаше конкретна причина — само чувството, че природните стихии, над които нямаше контрол, дебнеха, за да се стоварят върху тях. Болката в корема му бе намаляла, но все още от време на време в урината му се появяваше кръв. Това, че не предупреди Касиги за „Вихрушка“, също допринасяше за безпокойството му. „По дяволите — помисли си той, — не можех да рискувам и да се раздрънкам за «Вихрушка». Направих най-доброто, което можах, като отпратих Касиги при Гавалан.“

Вчера, в сряда, Воси беше превозил Касиги отвъд Залива. Той беше дал на Воси поверително писмо до Гавалан, в което обясняваше какво се бе случило в Бандар-е Делам и своята дилема относно Касиги, оставяйки Гавалан да вземе решение. Освен това разказваше подробности от срещата си с Жорж дьо Плеси, който беше сериозно обезпокоен, че над комплекса Сири отново ще се изсипят неприятности:

„Щетите на Сири от добива и преноса по тръбопроводите са по-големи от първоначално очакваните и не мисля, че този месец комплексът изобщо ще добие нещо. Касиги е бесен и е изпратил вече три танкера в Сири да товарят през следващите три седмици съгласно споразумението, което имат с Жорж. Станалото станало, Анди. Много са малко шансовете ни да избегнем саботажите, ако терористите наистина прибегнат до тях. Разбира се, не съм казал нищо на Жорж. Направи каквото можеш за Касиги и до скоро виждане.“

Скраг

В разговора им по радиото тази сутрин, по време на полета от Ал Шаргаз, Гавалан бе съобщил само, че е получил доклада му и го преглежда. Иначе беше уклончив.

Скрагър не беше споменал за Макайвър, Гавалан също. Той се усмихна радостно. „Залагам си живота, че мръсникът Дънк е карал 206! Никога не бих предположил, че старият книжен плъх Макайвър ще го направи. Обзалагам се, че се е чувствал като прасе в кочина при този шанс и не бих се учудил. Аз бих направил същото…“

— Скраг!

Той се огледа. Един поглед към лицето на Вили Ньорхтрайтер му беше достатъчен.

— Какво става?

— Току-що разбрах, че Масуд е дал всичките ни паспорти на жандармите — всички до един!

Воси и Скрагър го зяпнаха.

— Защо го е направил, по дяволите? — изруга Воси. Скрагър се изрази по-вулгарно.

— Беше във вторник, Скраг, когато другите заминаха с кораба. Естествено имаше и един жандарм, който ги изпращаше, преброи ги и точно тогава поиска от Масуд паспортите ни. Тъй че Масуд му ги даде. Ако бях аз, щях да направя същото.

— За какво ги искаше, по дяволите?

— За да преподпише разрешителните ни за престой от името на Хомейни, Скраг, искаше да сме редовни. Нали и ти ги моли сто пъти! — Скрагър псува цяла минута и нито веднъж не използува една и съща дума два пъти.

— За Бога, Скраг, все ще си ги вземем — рече Воси неуверено. — Трябва да си ги вземем или „Вихрушка“ ще се провали.

— Знам бе, братче! — Скрагър мълчаливо пресяваше всички възможности.

— Може би ще можем да вземем нови в Ал Шаргаз или в Дубай — ще кажем, че сме ги загубили — обади се Вили.

— За Бога, Вили! — избухна Воси. — За Бога, така бързо ще ни набутат в пандиза, че няма да успеем да разберем кое е горе, кое е долу. Спомняш ли си Мастерсън?

Преди две години един от механиците им беше забравил да поднови алшаргазкото си разрешително и се беше опитал да измами имиграционните власти. А след това, въпреки че разрешителното му бе просрочено само с четири дни, а паспортът му — редовен във всяко отношение, имиграционните власти веднага го вкараха в затвора, където той гни сред ужасни несгоди шест седмици, а когато го пуснаха, беше изгонен завинаги. „По дяволите — беше казал служителят от британското консулство, — вие сте невероятен късметлия, че се отървахте така леко. Знаете закона. Втълпяваме ви го до посиняване…“

— Да пукна, ако замина без паспорта си — заяви Воси. — Не мога. Моят е зареден с проклетите визи за всички държави от Залива, Нигерия, Обединеното Кралство и всичко ще иде по дяволите — ще ми отнеме месеци, за да получа нови, месеци, ако изобщо някога… а какво ще кажете за Ал Шаргаз, а? Чудесно място, но без шибания паспорт и валидна виза директно ни прибират в пандиза!

— Прав си, Ед. Дяволски противно е, а утре е празник и всичко ще бъде затворено по-яко от гъз на комар.

— Вили, спомняш ли си кой беше жандармът? От редовните ли беше, или от Зелените ленти?

След минутен размисъл Вили каза:

— Не беше от Зелените ленти, Скраг, беше редовен. Онзи старият, със сивата коса.

— Кешеми? Сержантът?

— Да, Скраг. Точно той.

Скрагър отново изруга.

— Ако дъртият Кешеми каже, че трябва да чакаме до събота или до следващата събота, свърши тя! — В този район жандармите действаха все още както и преди, като военни, с изключение на това, че сега бяха свалили символите на шаха и си бяха сложили на ръцете ленти с надрасканото на тях име на Хомейни.

— Не ми поръчвайте вечеря — каза Скрагър и се изгуби в здрача.

В полицейския участък в Ленгех: 7,32 вечерта.

Жандармерийският ефрейтор се прозя и закима любезно, докато говореше на фарси на радиста на базата Али Паш, когото Скрагър беше довел със себе си, за да превежда. Скрагър чакаше търпеливо, свикнал прекалено добре с иранските нрави, за да ги прекъсва. Приказваха си вече половин час.

— О, вие питахте за паспортите на чужденците! Те са в сейфа, там, където трябва да бъдат — казваше жандармът. — Паспортите са ценни и ние ги държим под ключ.

— Съвършено правилно, ваше преподобие, но капитанът на чужденците би искал да си ги получи обратно, моля. Той казва, че са му необходими за смяната на екипажите.

— Разбира се, че може да си ги получи обратно. Нали са негова собственост! Нима той и неговите хора дълги години не са изпълнявали много милосърдни мисии в полза на нашия народ? Разбира се, ваше преподобие, веднага щом бъде отворен сейфът.

— А може ли да бъде отворен сега? Чужденецът би оценил много високо вашата любезност. — Али Паш беше също така учтив и бавен, чакаше жандармът да даде доброволно исканата информация. Той беше техеранец с приятна външност, към тридесетте, обучен в американското радиоучилище в Исфахан и работеше в „Иран Хеликоптърс“ в Ленгех от три години. — Без съмнение това ще бъде много учтиво.

— Разбира се, но той не може да ги получи, докато го няма ключът.

— А мога ли да се осмеля да попитам къде е ключът, ваше преподобие?

Жандармерийският ефрейтор махна с ръка към големия старомоден сейф, съвсем не на място в занемарената канцелария.

— Вижте, ваше преподобие, сам можете да се уверите, че ключът не е в ключалката. Най-вероятно сержантът го е взел да го съхранява.

— Изключително мъдро и правилно, ваше преподобие. Вероятно негово превъзходителство сержантът сега си е вкъщи?

— Негово превъзходителство ще бъде тук сутринта.

— В Свещения ден? Мога ли да изкажа радостта ни, че нашата жандармерия има толкова високо чувство за дълг, щом работи така усърдно? Предполагам, че няма да дойде много рано?

— Сержантът си е сержант, а канцеларията се отваря в седем и тридесет сутринта, въпреки че, разбира се, полицейският участък работи денонощно. — Жандармът изгаси цигарата си в пепелника. — Елате утре сутринта.

— О, благодаря, ваше преподобие. Ще имате ли нещо против още една цигара, докато обясня на капитана?

— Благодаря, ваше преподобие. Рядкост е да получиш чуждестранна цигара, благодаря ви. — Цигарите бяха американски и бяха високо оценени, но никой не го отбеляза.

— Мога ли да ви предложа огънче, ваше преподобие? — Али Паш запали и своята цигара и предаде на Скрагър това, което бяха говорили.

— Попитай го дали сержантът си е вкъщи сега, Али.

— Питах го, капитане. Той каза, че негово превъзходителство ще бъде тук сутринта.

Али Паш скри досадата си. Беше твърде учтив, за да каже на Скрагър, че още в първите няколко секунди беше разбрал, че този човек не знае нищо, няма да направи нищо и че целият този разговор и посещение са пълна загуба на време. И, разбира се, че жандармите биха предпочели да не бъдат обезпокоявани през нощта по такъв незначителен въпрос. Какво значение има? Губили ли са те някога паспорт? Разбира се, че не и какво ги интересува някаква си смяна на екипажи?

— Ако ми разрешите, ще ви дам един съвет, ага. Елате сутринта.

Скрагър въздъхна. „Сутринта“ можеше да означава и утре, и вдругиден. Нямаше смисъл да опитва отново.

— Благодари му от мое име и му кажи, че ще бъда тук рано-рано сутринта.

Али Паш се подчини. „Божа воля“ — помисли си жандармът. Беше уморен, гладен и притеснен, че беше изминала още една седмица, без да получат заплати, от месеци не получаваха заплати — а лихварите от пазара го притискаха да си плати дълговете и любимото му семейство беше на границата на гладуването.

— Shab bekhayr, ага — каза той на Скрагър. — Лека нощ.

— Shab be khayr, ага. — Скрагър чакаше. Знаеше, че сбогуването им ще бъде също толкова любезно и дълго усуквано, колкото и разговорът им.

Навън, по тесния път, който всъщност беше главният път на пристанищния град, той се почувствува по-добре. Любопитни зяпачи, всичките мъже, бяха заобиколили очуканото му комби с крилатата емблема на С-Г на вратата.

— Салаам — каза той живо и неколцина отговориха на поздрава му. Пилотите от базата бяха популярни, базата и петролните платформи бяха главният източник на много доходна работа, милосърдните им мисии бяха добре известни, а и Скрагър беше познат на мюезина.

— Това е шефът на пилотите — прошепна един добре осведомен старец на съседа си. — Онзи, който помогна на младия Абдула Турик да влезе в болницата в Бандар-е Аббас, където обикновено влизат само хора с благороден произход. Той дори отиде да посети селото му, точно край Ленгех, и даже отиде на погребението му.

— Турик?

— Абдула Турик, внукът на моята сестра. Младежът, който падна от петролната платформа и го изядоха акулите.

— А, да, спомням си. Младежът, за когото се говори, че е бил убит от леви терористи.

— Не толкова високо, не толкова високо, не се знае кой ни слуша. Мир на теб, пилоте, моите поздравления, пилоте!

Скрагър им махна сърдечно и подкара колата.

— Но базата е в другата посока, капитане. Къде отиваме? — попита Али Паш.

— Да посетим сержанта, разбира се. — Скрагър си подсвиркваше през зъби, без да обръща внимание на очевидното неодобрение на Али Паш.

Къщата на сержанта се намираше на мрачна, мръсна улица, все още разкаляна от сутрешната внезапна буря и на пръв поглед изглеждаше просто като поредната врата във високите зидове зад канавката. Вече притъмняваше, тъй че Скрагър остави фаровете да светят и слезе. Никакви признаци на живот по цялата улица. Само няколко от високите прозорци мъждиво светеха. Усещайки нервността на Али Паш, той каза:

— Ти остани в колата. Няма проблеми, вече съм бил тук и преди. — Той енергично затропа по вратата с желязното чукче, усещайки върху себе си многобройни очи.

Първия път, когато дойде тук, преди около година, беше донесъл огромна кошница с храна и две заклани овце, няколко торби ориз и консерви с плодове като подарък от базата за празника на „техния“ сержант по случай получаването на Бронзовия медал на шаха за проявена храброст в акция срещу пиратите и контрабандистите, които се бяха превърнали в напаст из тези води. Последния път, съвсем наскоро, той бе придружил разтревожен жандарм, който искаше от него веднага да докладва за трагедията на Сири Едно, когато бяха извадили Абдула Турик от гъмжащата от акули вода. Нито веднъж не го бяха поканили в къщата — стоеше в малкия двор, зад високата дървена врата. И двата пъти беше през деня.

Вратата се отвори със скърцане. Скрагър не беше подготвен за внезапно лумналата светлина, която го заслепи за момент. Светлинният кръг се поколеба и се насочи към колата, концентрирайки се върху Али Паш, който пъргаво изскочи навън, поклони се и извика:

— Поздрав, ваше преподобие главен офицер, мир вам. Извинете ме, че чужденецът нарушава вашето уединение и се осмелява да…

— Поздрав — прекъсна го грубо Кешеми, изключи светлината и насочи отново вниманието си към Скрагър.

— Салаам, ага Кешеми — поздрави Скрагър. Очите му свикнаха с тъмнината и той видя наблюдаващия го мъж — остри черти на лицето, разкопчана униформа и револвер в разхлабения кобур.

— Салаам, капитане.

— Съжалявам, че идвам тук, ага, и то нощем — каза Скрагър бавно и внимателно, тъй като знаеше, че английският на Кешеми е толкова ограничен, колкото и неговият фарси, тоест почти несъществуващ.

— Loftan, gozar nameh. Loftan. — Моля, нуждая паспорти. Моля.

Жандармерийският сержант изгрухтя от изненада, а после махна с яката си, жилава ръка към града.

— Паспортите в участък, капитане.

— Да, но извинете, няма ключ. — Скрагър показа с жестове отварянето на врата с ключ. — Няма ключ — повтори той.

— А, да. Разбирам. Да, няма ключ. Утре. Утре ти вземеш.

— Възможно ли е тази вечер? Моля. Сега? — Скрагър почувствува изпитателния, критичен поглед върху себе си.

— Защо тази вечер?

— Е-е, за смяна на екипажите. Хора до Шираз, смяна на екипажите.

— Кога?

Скрагър знаеше, че трябва да рискува.

— Събота. Ако имам ключ, отивам в станция и връщам веднага.

Кешеми поклати глава.

— Утре. — После заговори остро на Али Паш, който тутакси се поклони и отново му благодари разточително, извинявайки се за безпокойството.

— Негово превъзходителство казва, че можете да ги вземете утре. По-добре, ъ-ъ, по-добре ще е да тръгваме, капитане.

Скрагър се усмихна насила.

— Mamnoon am, ага — Благодаря ви. — Mamnoon am, ага Кешеми.

Искаше му се да помоли Али Паш да попита сержанта дали може да получи паспортите веднага щом отворят участъка, но не се осмели да безпокои повече ненужно жандарма.

— Ще дойда след първата молитва. Mamnoon am, ага. — Скрагър подаде ръка и Кешеми я стисна. И двамата почувстваха силата на другия. После Скраг се качи в колата и я подкара.

Кешеми замислен затвори вратата и я залости.

През лятото вътрешното дворче с високите си стени, асми и малко фонтанче беше прохладно и привлекателно, но сега беше скучно. Той го пресече и отвори отсрещната врата, която водеше към главната всекидневна, и отново я залости. Някъде отгоре се чу кашлица на дете. Горящите дърва намаляваха студа, но къщата като цяло беше студена, никоя от вратите и никой от прозорците не прилягаше плътно.

— Кой беше? — извика от стълбището жена му.

— Нищо, нищо важно. Чужденецът от въздушната база. Възрастният. Искаше паспортите.

— По това време на нощта? Аллах да ни пази! Всеки път, когато се чука на вратата, очаквам по-големи неприятности — ония проклетници Зелени ленти или подлите леви терористи! — Кешеми кимна разсеяно, но не каза нищо, просто топлеше ръцете си на огъня и едва ли чуваше нейното дрънкане. — Защо му е притрябвало да идва тук? Чужденците са толкова невъзпитани! За какво са му притрябвали паспортите по това време на нощта? Даде ли му ги?

— Те са заключени в сейфа ни. Обикновено нося ключа със себе си, но сега е загубен. — Детето отново се закашля. — Как е малката?

— Още има температура. Донеси ми гореща вода, това ще помогне. Сложи и малко мед.

Той сложи чайника на огъня и въздъхна, заслушан в мърморенето й.

— Паспорти по това време на нощта! Защо да не могат да чакат до събота? Толкова са невъзпитани и нетактични! Ключът е загубен, така ли каза?

— Да.

— Мохамед, за какво са му притрябвали паспортите на чужденеца по това време? През нощта?

— Не знам. Странно, много странно.

58

Летището в Бандар-е Делам: 7,49 вечерта.

Руди Луц стоеше под стрехата на площадката на своя фургон и наблюдаваше поройния дъжд.

— Scheiss — промърмори той.

Вратата зад него беше отворена и сноп светлина искреше в едрите дъждовни капки. От магнетофона се лееше нежната музика на Моцарт. Вратата на съседния фургон, който им служеше за офис, се отвори и той видя Поп Кели да излиза с отворен чадър и да шляпа през локвите към него. Но не забеляза иранците, скрити в сенките. Някъде из базата мяучеше и фучеше котарак.

— Здрасти, Поп. Влез. Получи ли го?

— Да, няма проблеми. — Кели се отърси от дъждовните капки. Вътре фургонът беше топъл и уютен, чист и подреден. Капакът на вградената уредба беше свален, в музиката се примесваха атмосферни смущения, кафеварката на печката вече съскаше.

— Кафе?

— Благодаря, ще си налея.

Кели му връчи документа и влезе в кухненския бокс. Книжата съдържаха набързо нахвърляни колони от цифри: температури, посоки на вятъра и силата му на всеки няколко хиляди стъпки, атмосферни налягания и утрешната прогноза.

— Кулата в Абадан каза, че е коригирано към днешна дата. Твърдят, че са включени всички данни на „Бритиш Еъруейз“ за днес. Не изглежда толкова зле, а?

— Ако е вярно. — Прогнозата предвиждаше намаляване на валежите около полунощ и спадане на силата на вятъра. Руди усили музиката, Кели седна до него и снижи глас.

— Може да е добре за нас, но е зле за Ковис. И все пак ще трябва да заредим във въздуха, за да стигнем до Бахрейн. — Отпи с наслада от кафето си — горещо и силно, с лъжичка кондензирано мляко. — Какво би направил, ако беше на мястото на Анди?

— С трите бази на гърба ми бих… — чу се лек шум отвън. Руди стана и погледна през прозореца. Нищо. После отново мяученето на котарака, но по-близо. — Проклети котки, карат ме да потръпвам от страх.

— Аз обичам котките — засмя се Кели. — В къщи имаме три: Матю, Марк и Люк. Двете са сиамски, другата е на ивици. Бети казва, че момчетата я врънкали да вземе и Джон, че да ги закръглят на четири.

— Как е тя?

С днешния полет на „Бритиш Еъруейз“ до Абадан беше пристигнал Шандор Петрофи за четвъртия 212, заедно с поща от Гавалан, изпратена по него поради неприятностите в Главната квартира в Абърдийн — първата им поща от седмици насам.

— Отлично, всъщност превъзходно — три седмици до термина. Моето момиче обикновено е като часовник. Ще се радвам да си бъда отново вкъщи, когато роди. — Кели цял засия. — Докторът казва, че според него този път най-после щяло да е момиче.

— Моите поздравления! Това е великолепно. — Всички знаеха, че Кели се надява на чудо, но седем момчета и едно момиче — това са много гърла за хранене. Руди си помисли колко му е трудно да издържа и да плаща училищните такси само на три деца и без ипотека на къщата — къщата беше оставена на жена му от баща й, Бог да благослови дъртия безобразник. — Много гърла, не мога да си представя как се справяш.

— О, справям се, слава Богу. — Кели погледна към прогнозата и се намръщи. — Знаеш ли, ако бях на мястото на Анди, бих натиснал копчето и не бих отлагал.

— Ако зависеше от мен, аз бих зарязал и забравил цялата тази налудничава идея. — Руди не повиши глас, а се наведе по-близо. — Знам, че може би компанията ще бъде закрита и Анди може би ще го преживее тежко. Но ние всички можем да си намерим друга работа, дори по-добре платена, имаме семейства, за които трябва да мислим, а и всички тези нарушения са ми крайно неприятни. Как, по дяволите, ще се измъкнем? Невъзможно е. Ако ни…

Светлина от фарове на кола освети прозореца, приближаващият се шум от мощен двигател се усили, после замря отвън.

Руди се лепна на прозореца. Видя от колата да излиза Затаки с няколко Зелени ленти, а после Нумир, управителят на базата им, да идва от фургона на офиса с чадър.

— Scheiss — промърмори Руди отново, намали музиката, бързо огледа фургона за уличаващи доказателства и пъхна прогнозата в джоба си.

— Салаам, полковник — поздрави той, като отвори вратата. — Мен ли търсехте?

— Салаам, капитане, да, вас. — Затаки влезе в стаята, преметнал през рамо американски автомат. — Добър вечер — каза той. — Колко хеликоптера има тук сега, капитане?

— Четири 212 и… — започна Нумир.

— Попитах капитана — кипна Затаки, — не теб. Ако ми е необходима информация от теб, ще те попитам! Капитане?

— Четири 212 и два 206, полковник.

За техен ужас и особено за ужас на Нумир Затаки каза:

— Добре. Искам два 212 да се явят в „Иран-Тода“ утре в осем часа сутринта, за да работят по разпореждане на ага Уотанабе, тамошния шеф. От утре ще докладвате ежедневно. Познавате ли го?

— Ъ-ъ, да… веднъж имаха КАЗЕВАК и им помогнахме да се оправят. — Руди се опитваше да се овладее. — А те ще работят ли на празника, полковник?

— Да. Вие също.

— Но аятолахът каза… — почна пак Нумир.

— Той не е законът. Млъкни. — Затаки погледна Руди. — Бъдете там в осем сутринта.

Руди кимна.

— Да… добре. Мога ли, ъ-ъ, мога ли да ви предложа кафе, полковник?

— Благодаря. — Затаки подпря автомата си на стената и седна до вградената маса с приковани върху Поп Кели очи. — Не съм ли ви срещал в Ковис?

— Да, да, срещали сме се — отвърна Кели. — Там е… там е обичайната ми база. Аз, ъ-ъ, докарах един 212. Аз съм Игнатиус Кели. — Той отново потъна в стола си срещу Затаки, също толкова скапан, колкото и Руди под пронизващия, втренчен поглед. — Нощ за риби, нали?

— Какво?

— Е, дъждът.

— А, да — съгласи се Затаки. Радваше се, че говорят на английски, с което попълваше познанията си на този език. Беше убеден, че иранците, които могат да общуват на този интернационален език и имат образование, ще бъдат търсени после, независимо дали са молли, или не. След посещението в Ковис и вземането на хапчетата, предписани му от доктор Нът, той се чувствуваше много по-добре и заслепяващото го главоболие беше намаляло. — Ще ти попречи ли дъждът да летиш утре?

— Не, не…

— Зависи — извика Руди от кухнята — дали фронтът ще се влоши, или ще се подобри. — После донесе подноса с две чаши, захар и кондензирано мляко, опитвайки се все още да се справи със сполетялата ги нова беда. — Моля, заповядайте, полковник. Що се отнася до „Иран-Тода“ — рече той предпазливо, — всичките ни хеликоптери са наети по договор с „Иран Ойл“ и тук за това отговаря ага Нумир. — Нумир кимна, понечи да каже нещо, но размисли. — Имаме договори с „Иран Ойл“.

Тишината стана по-плътна. Всички гледаха внимателно Затаки. Без да бърза, той сложи три препълнени лъжички захар в кафето си, разбърка го и отпи.

— Много е хубаво, капитане. Да, много хубаво и да, знам за „Иран Ойл“, но реших, че „Иран-Тода“ има предимство пред „Иран Ойл“ сега-засега и утре вие ще доставите два 212 на „Иран-Тода“ в осем часа сутринта.

Руди хвърли поглед към управителя на базата, който избягваше очите му.

— Но… добре, да предположим, че с „Иран Ойл“ всичко е наред, то…

— Наред е — каза Затаки на Нумир. — Нали, ага?

— Да, да, ага — кимна покорно Нумир. — Аз, разбира се, ще информирам районната главна квартира за вашите… вашите забележителни указания.

— Добре. Значи всичко е уредено. Добре.

„Не е уредено“ — искаше да изкрещи ужасеният Руди.

— Мога ли да попитам колко, ъ-ъ, колко ще ни плащате по новия договор? — попита той. Чувствуваше се като глупак.

Затаки нарами оръжието си и стана.

— Споразумението ще изготви „Иран-Тода“. Благодаря. Капитане, ще се върна тук след първата молитва утре. Вие ще летите с един от двата хеликоптера, а аз ще ви придружавам.

— Зашеметяваща идея, полковник — внезапно избухна Поп Кели и на Руди му се прииска да го убие. — Няма нужда да идвате преди, осем, за нас така ще е по-удобно — ще имаме достатъчно време, за да пристигнем там, да кажем, в осем и петнадесет. Чудесна идея да работим за „Иран-Тода“, направо зашеметяваща. Винаги сме искали този договор, просто не можем да ви се отблагодарим, полковник! Фантастично! Всъщност, Руди, би трябвало да вземем всичките четири хеликоптера и да информираме момчетата веднага, за да спестим време! Да, сър, ще ги зарадвам вместо вас! — Той се втурна навън.

Руди се пулеше след него вбесен.

59

Край летището на Ал Шаргаз: 8,01 вечерта.

Нощта беше красива и мека, изпълнена с благоухание на цветя. Гавалан и Петикин седяха на терасата на хотел „Оазис“, в самия край на пустинята. Пиеха бира преди вечеря, Гавалан пушеше тънка пура и се взираше в далечината, където небето, пурпурночерно и осеяно със звезди, се срещаше с още по-тъмната земя. Димът се виеше нагоре. Петикин се въртеше в шезлонга си.

— Така ми се иска да можех да направя нещо повече.

— Така ми се иска старият Мак да беше тук, бих му счупил проклетия врат — каза Гавалан и Петикин се засмя.

Няколко от гостите бяха вече в ресторанта зад тях, сред колосаните покривки и искрящите чаши, под високия таван с олющена боя. „Оазис“ беше стар и разнебитен, строен в стил ампир, бивша сграда на Британското дипломатическо представителство от времето, когато Англия е била единствената сила в Залива, държала в подчинение пиратите и поддържала мира. Музика, древна като комбото, долиташе иззад високите врати — пиано, виола и контрабас; две възрастни дами и господин с побеляла коса на пианото.

— Господи, това не е ли „Чу Чин Чоу“?

— Позна, Анди! — Петикин се обърна и видя между вечерящите Жан-Люк, който бъбреше с Ногър Лейн, Родригес и няколко други механици. Отпи от бирата си и забеляза, че чашата на Гавалан е празна. — Още една?

— Не, благодаря. — Гавалан зарея поглед в дима. — Смятам да намина към метеорологичната служба, а после да хвърля един поглед на офиса ни.

— Ще дойда с теб.

— Благодаря, Чарли, но защо не останеш за всеки случай, ако ни потърсят по телефона?

— Разбира се, както кажеш.

— Не ме чакай за вечеря, ще дойда за кафето. На връщане ще се отбия в болницата, за да видя Дюк. — Гавалан стана, мина през ресторанта, поздравявайки хората си там, и влезе във фоайето, видяло и по-добри дни.

— Мистър Гавалан! Извинете ме, ефенди, но ви търсят по телефона. — Мъжът на рецепцията посочи телефонната кабина отстрани. Тя беше тапицирана с червен плюш, но нямаше климатична инсталация и не осигуряваше уединение.

— Ало? Тук е Гавалан — каза той.

— Здрасти, шефе, тук е Лиз Чен… само да докладвам, че ни се обадиха за двете партиди от Люксембург и че ще пристигнат късно. — „Партиди от Люксембург“ беше кодовото наименование на двата товарни самолета 747, които той беше поръчал. — Не могат да пристигнат в петък — гарантират едва за неделя, 16 часа.

Гавалан беше обезсърчен. Тези, които правеха чартърите, го бяха предупредили, че графикът им е много претоварен и е възможно двадесет и четири часово закъснение. Беше му много трудно да уреди самолетите. Очевидно беше, че не можеше да се обърне към никоя от авиокомпаниите, поддържащи редовни линии, обслужващи Залива или Иран, и трябваше да изтъква мъгляви причини за чартърите и техните товари.

— Веднага се връщай при тях и се опитай да уредиш по-ранна дата. Ще бъде по-безопасно, ако пристигнат в събота, много по-безопасно. Какво има още?

— „Импириъл Еър“ предложиха да поемат полетите на новите ни Х-63.

— Кажи им да се гръмнат. Друго?

— „Екс Текс“ са ревизирали офертата си за новите договори за Саудитска Арабия, Сингапур и Нигерия и са ги намалили с десет процента.

— Потвърди офертата с телекс. Уреди ми обяд с тузарите в Ню Йорк във вторник. Друго?

— Имам списъка с номерата на частите, който искаше.

— Добре, почакай. — Гавалан извади тефтерчето, което винаги носеше със себе си, и намери страницата, която търсеше. Там бяха написани сегашните ирански регистрационни знаци на останалите им десет 212, всички започващи с EP, означаващо Иран, после H за хеликоптер и накрая последните две букви. — Готова ли си? Почвай.

— AB, RV, KI…

Докато му ги четеше, той записваше буквите в колонката от другата страна. За всеки случай не записваше новата пълна регистрация — „G“, означаващо Великобритания, и „Н“ за хеликоптер, а само двете нови букви. После й повтори списъка за по-сигурно.

— Благодаря, записах всичко. Ще ти позвъня за останалото довечера, Лиз. Обади се на Морийн и й кажи, че всичко е наред.

— Добре, шефе. Преди половин час се обади сър Иън, пожелава ви късмет.

— О, страхотно! — Гавалан безуспешно се бе опитвал да се свърже с него през цялото време, докато беше в Абърдийн. — Къде е той? Остави ли някакъв номер?

— Да. Той е в Токио: 73-73-84. Каза, че ще остане там малко и ако го изпуснете, ще се обади утре. Каза също, че ще се върне до две седмици и би искал да ви види.

— Още по-добре. Каза ли за какво?

— Петрол, за китайските лампи — каза секретарката му загадъчно.

Интересът на Гавалан се засили.

— Чудесно. Уреди ми среща с него колкото е възможно по-скоро. Ще ти се обадя по-късно, Лиз. Трябва да действам по задачите.

— Добре. Искам само да ви напомня, че утре е рожденият ден на Скот.

— Боже Господи, бях забравил. Благодаря ти, Лиз. Ще говорим по-късно. — Той затвори, щастлив, че е получил вест от Иън Дънрос, благославяйки телефонната система на Ал Шаргаз и преките телефонни връзки, после набра номера. В Токио беше пет часа напред. Точно след един през нощта.

— Да? — обади се сънено женски глас.

— Добър вечер. Извинявайте, че се обаждам толкова късно, но ми съобщиха да се обадя на сър Иън Дънрос. Тук е Андрю Гавалан.

— А, да. Иън го няма в момента и няма да се върне до утре, толкова съжалявам. Може би към десет часа. Можете ли да оставите телефонния си номер, мистър Гавалан?

Разочарован, Гавалан й го даде.

— Има ли друг номер, на който да го потърся?

— Съжалявам, но няма.

— Ако обичате, помолете го да ми се обади, по което и да е време. — Той й благодари отново и затвори замислено.

Отвън го чакаше взетата под наем кола. Той се качи и подкара към портала на летището.

Над главата му един 707 захождаше за кацане с включени светлини. Светлините на крилата и опашката премигваха.

— Добър вечер, мистър Гавалан — каза Сибълс, служителят в метеорологичната служба. Той беше англичанин, дребен, слаб, сух човечец, прекарал десет години в Залива. — Заповядайте. — Подаде му дългото копие на прогнозата за времето. — Тук времето през следващите няколко дни ще бъде променливо. — Той му даде още три страници. — Ленгех, Ковис и Бандар-е Делам.

— А последният ред какво е?

— Всичко е едно и също, десет-петнадесет възела вятър, неколкостотин фута долна граница на облаците — извинявам се, просто не мога да свикна с метричната система — около сто метра долна граница. Времето постепенно се подобрява. През следващите няколко дни вятърът би трябвало да се нормализира в безобиден северозападен. От полунощ нататък предвиждаме слаб дъжд, обширна ниска облачност и мъгла над по-голямата част от Залива, югоизточен вятър със скорост около двадесет възела, придружен от повсеместни гръмотевични бури, турбуленции тук-там. — Той вдигна поглед и се усмихна: — Искам да кажа вихрушки.

Стомахът на Гавалан се обърна, въпреки че думата беше произнесена съвсем обикновено и Сибълс не беше посветен в тайната. „Поне мисля, че не е“ — помисли си той. Това беше второто странно съвпадение за деня. Другото беше един американец, който обядваше на съседната маса с някакъв шаргазец и чието име не бе доловил. „Желая ви успех утре“ — беше казал мъжът добродушно с приятна усмивка, когато тръгваше.

— Моля?

— Да ви се представя — Глен Уесон, от „Уесон Ойл Маркетинг“, а вие сте Андрю Гавалан, нали? Чухме, че вие и вашите хора организирате… „надбягване с камили“ в оазиса Дез-ал утре, нали така?

— Не ние, мистър Уесон. Ние не се занимаваме много с камили.

— Наистина ли? Би трябвало да опитате, да, сър, много е забавно. Както и да е, желая ви успех.

Би могло да е и случайно съвпадение. Надбягванията с камили бяха развлечение за чужденците тук, весело и шумно развлечение, а Дез-ал беше любимо място за ислямския уикенд.

— Благодаря, мистър Сибълс, до утре. — Той сложи прогнозата в джоба си, слезе по стълбите в крайното фоайе и се отправи към офиса, който беше изолиран настрани. „Нито категорично «да», нито категорично «не» — мислеше си той. — В събота е по-сигурно, отколкото утре. Плащаш си парите и си теглиш късмета. Не мога да го отлагам повече.“

— Какво ще решиш? — беше го попитала жена му Морийн на тръгване завчера призори. Абърдийн беше почти наводнен от изливащия се порой.

— Не знам, девойче. Мак има добър нюх, той ще ми помогне.

И сега Мак го няма! Мак е пощурял, Мак лети без медицинско, Мак е удобно вързан в Ковис и няма друг изход, освен „Вихрушка“. Ерики е Бог знае къде, а бедният стар Дюк е бесен, че са го свалили от графика, но имаше страхотен късмет, че дойде тук. Доктор Нът беше прав. Рентгеновата снимка показа, че няколко парчета от костта са пробили левия му дроб, а около половин дузина други застрашават артерията. Той погледна към часовника във фоайето. Осем и двадесет и седем — вече трябва да е излязъл от упойката.

„Трябва скоро да взема решение. Заедно с Чарли Петикин трябва скоро да реша.“ Той мина през вратата с надпис: „Вход забранен“, и тръгна по коридора с двойно остъклени прозорци по цялата му дължина. На перона 707 следваше водещата кола към стоянката, надписът на колата беше на английски и фарси. Няколко четиридесетместни витлови „Фокервулфа“ бяха стройно паркирани в редица наблизо, един джамбо на „Пан Ам“, част от обичайната евакуация в Техеран, и половин дузина частни реактивни самолети, между които и техният 125. „Иска ми се да е събота — помисли си той. — А може би не.“

На вратата на служебния им апартамент пишеше: „С-Г Хеликоптърс, Шейк Ейвиейшън“.

— Здрасти, Скот.

— Здрасти, татко. — Скот се ухили. Беше дежурен сам и седеше пред радиостанцията с книга в скута и с превръзка на дясната си ръка. — Нищо ново, освен това, че ти поръчаха да се обадиш на Нюбъри вкъщи. Да го избера ли?

— Един момент, благодаря. — Гавалан му подаде метеорологичния доклад. Скот го разгледа набързо. Телефонът иззвъня. Без да спре да чете, той го вдигна.

— „С-Г“? — Заслуша се за момент. — Кой? О, да. Не, няма го, съжалявам. Да, ще му предам. Дочуване. — Той остави слушалката и въздъхна. — Новото момиче на Джони Хог, Александра — Мануела я нарича „Горещата каша“, защото е сигурна, че той ще си изгори човката. — Гавалан се засмя. Скот вдигна поглед от доклада. — Просто не знам. Може да стане много добре, но ако вятърът се засили, може да стане напечено. В събота е по-добре от петък.

Сините му очи бяха вперени в баща му, който се взираше през прозореца. Пътниците слизаха от реактивния самолет.

— Съгласен съм — каза Гавалан уклончиво. — Има нещо… — Той спря, тъй като радиостанцията оживя:

— Ал Шаргаз, тук е Техеран, кабинетът на директора, чувате ли ме?

— Тук е Ал Шаргаз, кабинет на директора, чуваме ви не много ясно, но силно, продължавайте — отвърна Скот.

— Директорът Сиамаки иска да говори с мистър Гавалан незабавно.

Гавалан поклати глава и прошепна:

— Няма ме.

— Мога ли аз да приема съобщението, кабинет на директора? — каза Скот в микрофона. — Малко е късно, но ще се свържа с него, щом стане възможно.

Очакване. Атмосферни смущения. После ненавистният за Гавалан арогантен глас.

— Тук е управляващият директор Сиамаки. Кажете на Гавалан да ми се обади довечера. Ще бъда тук до десет и тридесет тази вечер или по всяко време след девет утре. Непременно! Разбрано?

— Ясно, кабинет на директора — каза Скот мило. — Прието. Край!

— Гаден глупак — промърмори Гавалан. — Какво, по дяволите, прави в кабинета по това време на нощта?

— Сигурно слухти, а ако възнамерява да „работи“ и в Светия ден — това е доста подозрително, нали?

— Мак каза, че ще изчисти сейфа от важни материали и ще изхвърли своя и резервния ключ в канавката. Обзалагам се, че тези педерасти имат копия — каза Гавалан раздразнено. — Трябва да чакам до утре за удоволствието да си побъбря с него. Скот, има ли някакъв начин да го хванем, че подслушва разговорите ни?

— Не, не и ако използуваме честотите на нашата компания, а те са всичко, което имаме.

Баща му кимна.

— Когато дойде Джони, напомни му да бъде утре на разположение да излети по всяко време. — Част от плана на „Вихрушка“ беше да се използува 125 като височинен УКВ ретранслатор за връзка с онези хеликоптери, които бяха оборудвани единствено с УКВ. — От седем часа нататък.

— Значи стартът е утре?

— Още не. — Гавалан вдигна телефона и избра. — Мистър Нюбъри, моля, мистър Гавалан отговаря на обаждането му. — Роджър Нюбъри беше служител в Британското консулство, който им беше помогнал много, улеснявайки получаването на разрешителните. — Здравей, Роджър, липсвал съм ти? Извинявай, не вечеряш, нали?

— Не. Радвам се, че се обади. Имам да ти съобщя две неща. Първо, малко лоши новини — току-що чухме, че Джордж Толбът е бил убит.

— Мили Боже, как е станала?

— Боя се, че е доста гнило, просто инцидент. Бил в един ресторант, където били и няколко високопоставени аятоласи. Пластична бомба на терористи е хвърлила във въздуха цялата постройка и него заедно с нея, вчера на обед.

— Ужасно!

— Да. С него е бил капитан Рос. Той също е ранен. Мисля, че го познаваш, нали?

— Да, да, срещал съм го. Той помогна на съпругата на един от нашите пилоти да се измъкне от бъркотията в Табриз. Хубав млад мъж. Лошо ли е ранен?

— Не знам, всичко е малко объркано, но нашето посолство в Техеран вчера е уредило да го настанят в кувейтската международна болница, утре ще имам точен доклад и ще те осведомя. Сега, ти питаше дали можем да открием местонахождението на вашия капитан Ерики Йоконен… — Пауза и шумолене на хартия. Гавалан стискаше палци. — Тази вечер получихме телекс от нашия човек в Техеран, точно преди да тръгна от офиса. „В отговор на Ваше запитване относно капитан Ерики Йоконен Ви уведомяваме, че смятаме, че той се е измъкнал от похитителите си и сега заедно с жена си е в двореца на Хаким хан. Очакваме нов доклад утре, щом тези сведения се потвърдят.“

— Имаш пред вид Абдула хан, нали, Роджър? — Гавалан развълнувано покри с ръка микрофона и прошепна на Скот: — Ерики е спасен!

— Фантастично! — отвърна Скот, чудейки се каква е лошата новина.

— Телексът определено гласи Хаким хан — каза Нюбъри.

— Няма значение. Слава Богу, че е жив и здрав. — „И благодаря на Бога, че още едно голямо препятствие по пътя на «Вихрушка» е преодоляно!“ — Можеш ли да му предадеш едно съобщение от мен?

— Мога да опитам. Ела утре. Не мога да гарантирам, че ще стигне до него, положението в Азербайджан е доста неясно. Но, разбира се, можем да опитаме.

— Просто не знам как да ти се отблагодаря, Роджър беше много любезно от твоя страна, че ме осведоми. Ужасно съжалявам за Толбът и младия Рос. Ако има нещо, което мога да направя, за да помогна на Рос, кажи ми, моля те.

— Да, да, ще ти кажа. Между другото, думичката се знае — небрежно подметна Нюбъри.

— Моля?

— Да кажем, „Турбуленция“ — каза деликатно Нюбъри.

За момент Гавалан онемя, после се съвзе.

— О-о?

— Изглежда, че някой си мистър Касиги е искал да обслужвате от вчера „Иран-Тода“ и ти си му казал, че няма да можеш да му дадеш отговор до тридесет дни. Така че ъ-ъ… събрахме две и две и заедно с всички слухове ударихме в целта. Думичката се знае.

Гавалан се опиташе да запази хладнокръвие.

— Това, че не можем да обслужваме „Иран-Тода“, си е чисто делови въпрос, Роджър, нищо повече. Да се оперира, където и да било в Иран сега е дяволски трудно, знаеш го. Не мога да се занимавам допълнително и с бизнеса на Касиги.

— Наистина ли? — Тонът на Нюбъри беше унищожителен. После добави остро: — Ако това, което чуваме, е вярно, ние категорично, много категорично ви съветваме да не го правите.

— Сигурно не ме съветваш да подкрепям „Иран-Тода“, когато цял Иран се разпада, нали? — Галаван беше непреклонен.

Отново пауза. Въздишка. И после:

— Добре, не бива да те задържам, Анди. Може би ще обядваме заедно? В събота.

— Да, благодаря. Бих, бих искал — Гавалан затвори.

— Кое беше лошото? — попита Скот.

Гавалан му разказа за Толбът и Рос, а после и за „Турбуленцията“.

— Твърде близко е до „Вихрушка“, за да е шега.

— А какво е това за Касиги?

— Искаше два 212 от Бандар-е Делам веднага да започнат да обслужват „Иран-Тода“. Трябваше да се запъна.

Срещата им беше кратка и безцеремонна:

— Извинете, мистър Касиги, невъзможно е да ви обслужваме тази или следващата седмица. Не бих могъл да го обсъждам дори и за следващите тридесет дни.

— Моят президент би оценил това много високо. Разбира се, вие го познавате?

— Да, да, познавам го и ако можех да помогна, бих го направил. Извинете, но е просто невъзможно.

— Но тогава… можете да предложите някаква алтернатива? Аз трябва да получа хеликоптери.

— Какво ще кажете за някоя японска компания?

— Няма такива. Има ли… има ли някой друг, който да ми помогне?

— Не ми е известно. „Гърни“ никога няма да се върнат, но може би познават някого. — Беше му дал телефонния им номер и обърканият японец се беше втурнал да урежда нещо…

Гавалан погледна към сина си.

— Ужасен срам, но нищо не можех да направя, за да му помогна.

— Ако се знае думичката… — Скот издърпа вратовръзката през главата си. — Щом се знае думичката — знае се. И за това е още по-важно да се натисне копчето.

— Или да отменим цялата операция. Мисля да се отбия да видя Дюк. Намери ме, ако някой се обади. Ногър ли ще поеме дежурството от теб?

— Да. В полунощ. Жан-Люк още има резервация за ранния полет за Бахрейн, а Петикин — за Кувейт, потвърдил съм ги. — Скот го наблюдаваше.

Гавалан не отговори на неизречения въпрос.

— Добре си направил. — Той видя усмивката на сина си и кимването и сърцето му внезапно се изпълни с любов, загриженост, гордост и страх за него, примесени със собствените му надежди за бъдещето, което зависеше от способността му да измъкне всички от иранското тресавище. С изненада се чу да казва:

— Замислял ли си се да се откажеш от летенето, момчето ми?

— А?

Гавалан се усмихна на изненадата на сина си. Но сега, когато вече го беше казал, реши да продължи.

— Това е част от дългосрочен план, засягащ теб и семейството. Само между нас казано, всъщност имам два. Разбира се, и двата зависят от това, дали ще успеем да се задържим в бизнеса, или не. Първият е: ти зарязваш летенето и отиваш в Хонконг за две години, за да изучиш бизнеса на „Струан“, после в Абърдийн за около година, след което отново в Хонконг, където ще се установиш. Вторият е да отидеш на преквалификационен курс за Х-63 в Щатите за шест месеца, може би за година, да изучиш бизнеса, а после — в Северно море за един сезон. След това в Хонконг.

— Винаги завършва с Хонконг?

— Да. Много скоро Китай ще се отвори за петролни проучвания и Иън и аз искаме „Струан“ да са готови с цялостното хеликоптерно обслужване, сонди, пълното оборудване и въобще цялостната дейност. — Той се усмихна странно. „Петрол за лампите в Китай“ беше кодовото наименование на тайния план на Иън Дънрос, в който Линбар Струан не участвуваше. — Новата компания ще се казва „Еър Струан“ и нейният район на действия и сфера на отговорности ще бъде Китай, моретата на Китай и целият китайски басейн. Окончателното ни решение е ти да я оглавиш.

— Там няма особено големи възможности — каза Скот с престорено безразличие. — Мислиш ли, че „Струан“ има бъдеще? — А после пусна усмивката си.

— Всичко това е само между нас. На Линбар не сме казали нищо.

Скот се намръщи.

— Ще одобри ли той моето отиване там, присъединяването ми към „Струан“ и работата по всичко това?

— Той мрази мен, Скот, не теб. Няма нищо против срещите ти с неговата племенница, нали?

— Още не. Не се е противопоставил — поне засега.

— Сроковете са добри и ние трябва да имаме план за бъдещето — за семейството. Ти си на най-подходящата възраст и мисля, че би могъл да го направиш. — Очите на Гавалан светнаха. — Ти си наполовина Иън Дънрос, ти си пряк потомък на Дърк Струан и поради това имаш задължения, които са над и вън от собственото ти аз. Ти и сестра ти наследихте дяловете на майка ви, ти ще влезеш във Вътрешния съвет, ако си достатъчно умен. Това влечуго Линбар все ще трябва да се пенсионира някой ден — даже и той не е в състояние да съсипе напълно „Ноубъл Хаус“. Какво ще кажеш за моя план?

— Бих искал да го обмисля, татко.

„Какво има да му мислиш, момчето ми“ — помисли си Гавалан.

— Лека нощ, Скот, може да се отбия пак по-късно. — Той внимателно го потупа по здравото рамо и излезе. „Скот няма да ме провали“ — помисли си той с гордост.

В просторната зала на митницата и имиграционната служба се прецеждаха пътници, други чакаха багажа си. Таблото за пристигащите самолети съобщаваше, че полет 52 на „Гълф Еър“ от Маскат, столицата на Оман, е пристигнал навреме и ще продължи след петнадесет минути за Абу Даби, Бахрейн и Кувейт. Щандът за вестници беше още отворен и той го обиколи, за да види какво има. Посегна за лондонския „Таймс“, но забеляза заглавието: „Министър-председателят Калаган изказва похвала за трудови успехи“ и се отказа. „За какво ми е притрябвало това“ — помисли си той. После видя Джени Макайвър. Тя седеше сама, близо до изхода за качване, с малък куфар до себе си.

— Здравей, Джени. Какво правиш тук?

Тя му се усмихна мило.

— Отивам в Кувейт.

Той също се усмихна ласкаво.

— Защо, по дяволите?

— Защото имам нужда от почивка.

— Не ставай смешна. Копчето още не е натиснато и, във всеки случай, няма какво да правиш там. Ще пречиш. Ще бъдеш много по-добре и по-свободна, ако чакаш тук. Джени, за Бога, бъди разумна.

Безжизнената й усмивка дори не трепна.

— Свърши ли?

— Да.

— Аз съм разумна, най-разумният човек, когото познаваш. Дънкан Макайвър не е разумен. Той е най-заблуденият, най-жалкият глупак, когото някога съм срещала, и ще отида в Кувейт. — Всичко това беше казано с олимпийско спокойствие.

Гавалан благоразумно смени тактиката.

— Защо просто не ми каза, че ще отидеш, вместо да се измъкваш по такъв начин? Щях да се тревожа до смърт, като разберях, че те няма.

— Ако те бях питала, щеше да ме принудиш да остана. Помолих Мануела да ти каже по-късно кога ще излетя, името на хотела и телефонния номер. Но се радвам, че си тук, Анди. Можеш да ме изпратиш, мразя да се изпращам сама — о, много добре разбираш какво имам предвид!

Той забеляза колко е бледа.

— Добре ли си, Джени?

— О, да. Аз просто… е, просто трябва да ида там, трябва да ида, не мога да стоя тук, а и нали част от всичко това беше моя идея, аз също нося отговорност и не искам нищо, нищо да се провали.

— Няма да се провали — увери я Гавалан и двамата чукнаха на дървената седалка. После той я хвана под ръка. — Всичко ще бъде наред. Слушай, има една добра новина. — Той й каза за Ерики.

— О, това е чудесно. Хаким хан? — Джени се порови в паметта си. — Това не беше ли братът на Азадех, онзи, който живееше в… сети се де, аз забравих… някакво място близо до Турция. Не се ли казваше Хаким?

— Тогава може би телексът е бил верен и „Хаким хан“ не е случайно. Това е великолепно за тях.

— Да. Разправяха, че баща им бил ужасен старец. — Тя вдигна поглед към него. — Решил ли си вече? Ако е утре?

— Не, все още не, не окончателно.

— Ами времето?

Той й каза.

— То няма да бъде решаващото — каквото и да е — каза тя.

— Бих искал Мак да е тук. Той би решил най-мъдро в ситуация като тази — въздъхна Гавалан.

— Не по-мъдро от теб, Анди. — Говорителят повика пътниците за полет 52 и те погледнаха към таблото за заминаващите. Станаха.

— Не мога да ти гарантирам, но при тези условия Мак би решил да го направи утре.

— А? Откъде знаеш?

— Познавам Дънкан. Довиждане, скъпи Анди. — Тя бързо го целуна и не погледна назад.

Той изчака, докато тя не се изгуби от погледа му. После дълбоко замислен излезе навън, без да забележи Глен Уесон, който стоеше до щанда за вестници и прибираше писалката си.

Четвърта част

Петък

2 март 1979 г.

60

Ал Шаргаз — хотел „Оазис“: 5,37 сутринта.

Гавалан стоеше до прозореца, вече облечен. Беше още тъмно, само на изток небето започваше да просветлява. На половин миля от него откъм брега се носеше мъгла на парцали и изчезваше бързо към пустинята. Небето беше зловещо безоблачно на изток, но наблизо бавно се трупаха облаци. От прозореца се виждаше по-голямата част от летището. Светлините на пистата бяха запалени, един малък реактивен самолет вече рулираше за излитане, а вятърът, обърнал се от юг, носеше миризмата на керосин. На вратата се почука.

— Влез! А, добро утро, Жан-Люк, добро утро, Чарли.

— Добро утро, Анди. Трябва да тръгваме, ако искаме да хванем нашия полет — каза Петикин, като нервно сливаше думите. Той летеше до Кувейт, Жан-Люк — до Бахрейн.

— Къде е Родригес?

— Чака долу.

— Тогава най-добре тръгвайте. — Гавалан беше доволен от спокойния си глас. Петикин се зарадва, Жан-Люк промърмори: „Merde“. — С твое позволение, Чарли, предлагам да натиснем копчето в седем нула нула по плана — ако някоя от базите не дръпне щепсела преди това. В такъв случай ще опитаме утре пак. Съгласни ли сте?

— Съгласни. Някой да се е обаждал?

— Още не.

— Е, излитаме в широката синева. — Петикин едва сдържаше вълнението си. — Хайде, Жан-Люк!

Веждите на Жан-Люк скочиха нагоре.

— Mon Dieu, настъпи часът на скаутите! — рече той и се запъти към вратата. — Анди, новините за Ерики са чудесни, но как ще се измъкне?

— Не зная. Първото, което ще направя, е да се видя с Нюбъри в консулския отдел и да се опитам да му изпратя съобщение да се измъква през Турция. И двамата ми се обадете, щом кацнете. След шест часа ще бъда в офиса. До скоро.

Затвори вратата след тях. Системата беше задействана. Освен ако някоя от базите не отменеше операцията.

Ленгех: 5,49 сутринта.

Слабата утринна светлина едва проникваше през облаците. Облечен в шлифер, Скрагър вървеше бавно през ръмящия дъжд и локвите към кухнята, в която светеше единствената светлина в базата. Вятърът се мъчеше да му отнесе фуражката, хвърляше в лицето му ситни капчици.

За негова изненада Вили вече беше в кухнята, седеше до печката и пиеше кафе.

— Добро утро, Скраг. Кафе? Тъкмо го направих. — Той посочи с глава към ъгъла.

Един от Зелените ленти се беше свил на пода и спеше дълбоко до топлата печка. Скрагър кимна и съблече шлифера.

— За мене чай, синко. Рано си станал. Къде е готвачът?

Вили вдигна рамене и постави чайника на печката:

— Закъснява. Реших да закуся рано. Ще си приготвя няколко бъркани яйца. Да ти направя ли и на тебе?

Скрагър изведнъж почувствува, че е страшно гладен.

— Става! За мене четири и две препечени филийки, пък ще обядвам нещо по-леко. Имаме ли хляб? — Погледна към Вили, който отваряше хладилника. Три хляба, много яйца и масло. — Аха, добре! Не мога да ям яйца без препечени филийки с масло. Вкусът им е друг. — Той погледна часовника си.

— Вятърът се е обърнал почти от юг и стига до тридесет възела.

— Носът ми подсказва, че ще отслабне.

— На мене и задникът ми подсказва, че ще отслабне, но пак си е гаден.

— Бъди спокоен, приятелю — засмя се Скрагър.

— Ще съм много по-спокоен с паспорта в джоба.

— Съвсем правилно, аз също — но планът си остава. — Когато снощи се прибра от сержанта, Воси и Вили го чакаха. Далече от любопитни уши той им разказа какво беше станало.

— По-добре да предупредим Анди — каза веднага Воси и Вили се съгласи. — Може би ще трябва да се откажем.

— Не — отвърна Скрагър. — Ето как виждам нещата: ако Анди не се обади за „Вихрушка“ сутринта, разполагам с цял ден, за да взема паспортите ни. Ако се обади, това ще стане точно в седем нула нула. Значи имам достатъчно време, за да стигна до участъка в седем и тридесет и да се върна до осем. Докато ме няма, вие задействате плана.

— Господи, Скраг, ще из…

— Ед, ще ме изслушаш ли? Ще тръгнем при всички случаи, но ще заобиколим Ал Шаргаз, където знаем, че ще си имаме неприятности, и кацаме в Бахрейн — там познавам началника на пристанището. Оставяме се на милостта му — може дори да ни се случи „авария“ на брега. Междувременно, щом се измъкнем от иранското небе, се обаждаме по радиото в Ал Шаргаз някой да ни посрещне и да ни плати гаранцията. Това е най-доброто, което мога да измисля, и така поне сме осигурени и в двата случая.

„Наистина е най-доброто“ — помисли си той, докато гледаше как Вили се суети край печката. Маслото в тигана започваше да цвърчи. — Нали щяхме да ги ядем бъркани?

— Така се бъркат. — Гласът на Вили беше напрегнат.

— Много добре знаеш, че не — рязко каза Скрагър. — Трябва да сложиш вода или мляко и…

— Слушай бе — сопна се Вили, — ако не ги искаш… Извинявай, не исках да се репча, Скраг. Извинявай.

— И аз съм прекалено нервен, приятелю. Няма проблеми.

— Те, ъ-ъ, така ги прави майка ми. Слагаш яйцата, без да ги бъркаш, белтъците се изпържват и тогава светкавично слагаш малко мляко и ги бъркаш. Така белтъците остават бели, а жълтъците — жълти… — Вили усети, че не може да спре. Беше спал лошо, сънува кошмари, имаше лошо предчувствие, а сега, на сутринта, не се чувстваше по-добре.

В ъгъла мъжът със зелената лента се размърда, миризмата на маслото стигна до носа му и той се прозя, кимна им сънливо, намести се по-удобно и отново заспа.

Чайникът кипна и Скрагър си направи чай, после погледна часовника си. Беше пет и петдесет и шест. Вратата се отвори и влезе Воси, изтърсвайки дъждовните капки от чадъра си.

— Здрасти, Скраг! Ей, Вили, дай кафе и две немного изпържени, а за гарнитура бекон и пръжки.

— Да ти приседне дано!

Всички се засмяха. Напрежението си казваше думата. Скрагър пак погледна часовника си. „Престани! Престани! — заповяда си той. — Трябва да си спокоен, тогава и те ще са спокойни.“ Личеше си, че и двамата са готови да избухнат.

Ковис: 6,24 сутринта.

Макайвър и Локхарт бяха в кулата и гледаха дъжда и надвисналите облаци. И двамата бяха с летателни костюми. Макайвър седеше пред радиостанцията, Локхарт беше застанал до прозореца. Не бяха запалили лампите — светеха само червените и зелените светлинки на апаратурата. Не се чуваше никакъв звук, само приятното бръмчене и не толкова приятното свирене на вятъра в счупените прозорци и тракането на антенните стойки.

Локхарт погледна ветромера. Двадесет и пет възела, на пориви до тридесет, от юг-югозапад. При хангара двама механици миеха и без това чистите 212, а също и 206, който Макайвър беше докарал от Техеран. В кухнята светеше. Бяха останали само няколко от кухненските работници, Макайвър беше казал на служителите и работниците да не идват в петък. След шока от бързата екзекуция на Есвандиари „за корупция“ не им трябваше втора покана, за да си тръгнат.

Локхарт погледна часовника си. Секундната стрелка се движеше безкрайно бавно. Отдолу мина камион. Още един. Вече беше точно шест и половина.

— Сиера Едно, тук Ленгех. — Скрагър се обаждаше по плана. Макайвър въздъхна облекчено. Локхарт се навъси още повече.

— Ленгех, тук Сиера Едно, чувам те на пет и пет. — Гласът на Скот от Ал Шаргаз беше ясен, без смущения. Сиера Едно беше кодът за офиса на летището в Ал Шаргаз, Гавалан не искаше да привлича излишно внимание към шейхството.

Макайвър превключи на предаване.

— Сиера Едно, тук Ковис.

— Ковис, тук Сиера Едно, вие сте на пет и четири.

— Сиера Едно, тук Бандар-е Делам. — И двамата чуха, че гласът на Руди трепери.

— Бандар-е Делам, тук Сиера Едно, вие сте на пет и две.

След това станцията млъкна. Чуваше се само пращенето на статичното електричество. Макайвър изтри дланите си.

— Дотук добре. — Кафето му беше изстинало и имаше ужасен вкус, но той го допи.

— Руди. Беше малко напрегнат, нали? — попита Локхарт.

— Сигурен съм, че и моят глас е напрегнат. А и на Скраг. — Макайвър го погледна загрижено.

Локхарт не отвърна на погледа му, отиде и включи електрическия чайник. На бюрото имаше четири телефона — два вътрешни и два директни. Въпреки твърдостта си Локхарт провери единия от директните телефони, после другия. И двата още не работеха. „Мъртви от дни. Мъртви като мен. Няма как да се свържа с Шаразад, няма поща.“

— В Ал Шаргаз има канадски консул — дрезгаво изрече Макайвър. — Оттам могат да те свържат с Техеран.

— Сигурно.

Порив на вятъра разтърси картоните на счупените прозорци. Локхарт не обръщаше внимание на това, което ставаше отвън, мислеше си за Шаразад, надяваше се тя да дойде при него. Да дойде, но за какво? Чайникът засвири. Той го гледаше. Откакто напусна апартамента, беше заключил съзнанието си за бъдещето. През нощта то се върна отново, колкото и да се опитваше да му попречи.

От базата се чу първият призив на мюезина:

— Елате на молитва, елате при съвършенството, молитвата е по-добра от съня…

Бандар-е Делам: 6,38 сутринта.

Подгизнало утро, лек дъжд, по-слаб вятър от вчера. Руди Луц, Шандор Петрофи и Поп Кели седяха в караваната на Руди на тъмно и пиеха кафе. Марк Дюбоа стоеше пред вратата, за да пази от подслушвачи. Никъде в базата не се виждаха светлини. Руди погледна часовника си.

— За Бога, надявам се да е днес.

— Или днес, или никога. — Кели беше много мрачен. — Обади се, Руди!

— Още една минута.

Руди виждаше през прозореца търбуха на хангара и техните 212. Нито една от машините нямаше резервоари за далечни полети. Някъде в тъмното Фоулър Джойнс и тримата механици тихо товареха последните туби с резервно гориво, довършваха приготовленията, които бяха започнали предпазливо снощи, докато пилотите отвличаха вниманието на Нумир и постовете. Преди да си легнат и четиримата поотделно си бяха направили изчисления за далечината на полета. Разликите бяха от порядъка на десет морски мили.

— Ако вятърът се задържи с тази сила, всички сме в проклетото море — рече тихо Шандор. Трудно се чуваше поради музиката, но без нея не беше сигурно — Фоулър Джойнс беше забелязал Нумир да се навърта край караваната.

— Да — съгласи се Марк Дюбоа, — не стигат около десет километра.

— Може би да се откажем от Бахрейн и да се отклоним към Кувейт, а, Руди?

— Не, Шандор, трябва да оставим Кувейт открит за Ковис. Шест хеликоптера с иранска регистрация, и шестте да се насочат там? Ще се побъркат. Представяш ли си?

— Къде, по дяволите, са новите регистрационни номера, които ни обещаха? — попита Кели. Напрежението му растеше с всеки миг.

— Ще ни посрещнат. Чарли Петикин отива в Кувейт, Жан-Люк — в Бахрейн.

— Mon Dieu, това си е лошият ни късмет — каза с отвращение Дюбоа. — Жан-Люк винаги закъснява, винаги. Тези Pied Noirs, те мислят като араби.

— Ако Жан-Люк се издъни този път — закани се Шандор, — ще стане на кайма. Слушайте, за горивото. Може би ще успеем да вземем допълнително от „Иран-Тода“. Ще изглеждаме страшно подозрително, натоварени с толкова бензин само за да стигнем дотам.

— Обади се, Руди! Време е.

— Окей, окей! — Руди пое дълбоко дъх и взе микрофона. — Сиера Едно, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? Тук…

Щабът в Ал Шаргаз: 6,40 сутринта.

— … Бандар-е Делам, чувате ли ме?

Гавалан седеше пред станцията заедно със Скот. Ногър Лейн се беше опрял на едно бюро зад тях, Мануела седеше на другия стол. Всички бяха напрегнати, вперили поглед във високоговорителя, всички мислеха, че обаждането със сигурност означава неприятности, тъй като „Вихрушка“ изискваше радиомълчание преди седем нула нула и по време на самото бягство, освен при авария.

— Бандар-е Делам. Тук Сиера Едно — гърлено изрече Скот. — Вие сте на пет и две, говорете.

— Не знам какви са плановете ви за деня, но ние имаме някои планирани полети за тази сутрин и искаме да ги изтеглим напред. Одобрявате ли?

— Изчакайте една минута — каза Скот.

— Проклятие — промърмори Гавалан. — Важно е всички бази да тръгнат едновременно. — Станцията отново пропука.

— Сиера Едно, тук Ленгех. — Гласът на Скрагър бе много по-силен и ясен, и по-рязък. — Ние също имаме полети, но колкото по-късно, толкова по-добре. Как е времето при вас?

— Изчакайте минута, Ленгех — Скот погледна към Гавалан, изчакваше.

— Повикай Ковис — нареди Гавалан и всички се поотпуснаха. — Първо ще проверим, при тях.

— Ковис, тук Сиера Едно, чувате ли ме? — Тишина. — Ковис, тук Сиера Едно, чувате ли ме?

— Тук Ковис, говорете. — Гласът на Макайвър беше напрегнат и се чуваше на пресекулки.

— Разбрахте ли?

— Да. Предпочитам твърдата прогноза по плана.

— Това решава въпроса. — Гавалан взе микрофона. — Сиера Едно, до всички бази, времето при нас е променливо. Ще ви дадем твърда прогноза в седем нула нула.

— Разбрано. — Скрагър беше щастлив.

— Разбрано. — Руди се беше засегнал.

— Разбрано. — В гласа на Макайвър се чувстваше облекчение.

Радиостанцията отново млъкна.

— По-добре да се придържаме към плана. Не искам да тревожим излишно въздушния контрол или пък онзи досадник Сиамаки да ни създава повече трудности от обикновено. Руди би могъл да отмени, ако има нещо спешно, все още има време. — Гавалан говореше, без да се обръща специално към никого. Стана и се протегна, после отново седна. Чуваше се пращенето на статично електричество. Прослушваха и аварийния канал 121,5. Самолетът на „Пан Ам“ излетя и прозорците задрънчаха.

Мануела се размърда на стола, не се чувстваше на мястото си, нищо че Гавалан беше казал: „Мануела, ти също слушай, ти единствена от нас говориш фарси.“ Времето не я притискаше толкова. Мъжът й беше в безопасност, ранен, но в безопасност, и сърцето й пееше от радост за щастливия късмет, който го бе измъкнал от смъртоносния водовъртеж. „Точно така е, миличък“ — му беше казала тя снощи в болницата.

— Може би, но без помощта на Хусаин щях още да съм в Ковис.

„Ако не беше този молла, изобщо нямаше да те ранят“ — помисли си тя, но не го каза, не искаше да го вълнува.

— Да ти донеса ли нещо, мили?

— Нова глава!

— След малко ще ти донесат хапче. Лекарят каза, че след шест седмици ще можеш да летиш и че си як като бик.

— Чувствам се като смачкано пиле.

Тя се беше засмяла.

Остави мислите си да се носят без притеснение, не беше нужно да се измъчва от чакането като другите, особено Джени. Оставаха две минути. Пращене. Пръстите на Гавалан барабаняха. Излетя някакъв частен реактивен самолет, тя виждаше и друг самолет в заход към пистата с цветовете на „Алиталия“. Дали това не беше полетът, с който Паула се връща от Техеран?

Минутната стрелка на часовника докосна 12 и Гавалан взе микрофона.

— Сиера Едно до всички бази: прогнозата ни е уточнена и очакваме подобряване на времето, но внимавайте за малки вихрушки. Разбрахте ли ме?

— Сиера Едно, тук Ленгех. — В гласа на Скрагър се долавяше оживление. — Разбрано, и ще внимаваме за вихрушки. Край.

— Сиера Едно, тук Бандар-е Делам, разбрано, и ще внимаваме за вихрушки. Край.

Тишина. Секундите течаха. Гавалан несъзнателно прехапа долната си устна. Изчака, след това превключи на предаване:

— Ковис, чувате ли ме?

Ковис: 7,04 сутринта.

Макайвър и Локхарт бяха вперили поглед в станцията. Почти едновременно погледнаха часовниците си.

— За днес е отменено — промърмори Локхарт, изпотен от облекчение, и си помисли: „Отлагане на присъдата с още един ден. Може би телефоните ще проработят, може би днес ще говоря с нея…“

— Все пак трябва да се обадят, това е част от плана, при всички случаи ще се обадят.

Макайвър изключи и включи отново. Всички лампи изгаснаха, а също и скалите.

— По дяволите! — изруга той и включи на предаване. — Сиера Едно, тук Ковис, чувате ли ме? — Мълчание. Той повтори още по-тревожно: — Сиера Едно, тук Ковис, чувате ли ме?

Мълчание.

— Какво им става? — процеди през зъби Локхарт.

— Ленгех, тук Ковис, чувате ли ме? — Никакъв отговор. Изведнъж Макайвър се сети, скочи и изтича до прозореца. Главният кабел към антената висеше свободно и се мяташе от вятъра. Проклинайки, Макайвър отвори рязко вратата към покрива и излезе на студа. Пръстите му бяха силни, но гайките бяха много ръждясали и не мърдаха. Видя, че запоеният кабелен пръстен е прояден от ръждата и се е счупил. — Проклетия…

— Дръж. — Локхарт беше до него и му подаваше клещите.

— Благодаря. — Макайвър започна да изстъргва ръждата. Дъждът още не беше спрял, но и двамата не го усещаха. Някъде далеч проехтя гръмотевица. Над Загрос блеснаха светкавици, по-голямата част от планината беше закрита от облаци. Докато работеше, Макайвър набързо разказа на Локхарт как Вазари бе оправял кабела. — Когато дойдох сутринта, направих едно рутинно обаждане и разбрах, че работи, чувахме се ясно в шест и тридесет, в шест и четиридесет също. Сигурно след това вятърът е изтръгнал кабела… — Клещите му се изплъзнаха, той си поряза пръста и изруга.

— Дай на мене.

— Не, няма нищо. Само секунда.

Локхарт се върна в кулата. Седем и седем минути. Още беше тихо. По-нататък, във въздушната база, се движеха няколко камиона, но никакви самолети. Долу при хангара двамата им механици продължаваха да бърникат нещо по хеликоптерите, както беше по план. Фреди Еър беше при тях. В този момент той видя Вазари с колелото по вътрешния път. Сърцето му подскочи:

— Мак, Вазари идва от базата.

— Спри го. Кажи му каквото щеш, но го спри. — Локхарт се спусна по стълбите. Сърцето на Макайвър биеше до пръсване. — Хайде, за Бога — каза той и се наруга, че не бе проверил кабела. Проверявай, проверявай и пак проверявай, сигурността не е авария, тя се планира!

Клещите отново изпуснаха. Той ги стисна пак и гайките вече се завъртяха по болта. Едната страна вече беше затегната. За секунда се изкуши да рискува, но предпазливостта надви нетърпението му и той затегна и другата. Дръпна кабела за проверка. Затегнат. Забърза обратно, от него се лееше пот. Седем и шестнадесет минути.

За миг сърцето му спря. „Хайде, Макайвър, за Бога!“ Пое си дълбоко дъх и това помогна.

— Сиера Едно, тук Ковис, чувате ли ме?

— Ковис, Сиера Едно, говорете — веднага се чу разтревоженият глас на Скот.

— Имате ли някаква информация за времето за нас?

Изведнъж долетя гласът на Гавалан, още по-разтревожен:

— Ковис, изпратихме следното съобщение точно в седем нула нула: прогнозата ни е уточнена и очакваме подобряване на времето, но внимавайте за малки вихрушки. Разбрахте ли ме?

— Разбрано — въздъхна Макайвър, — и ще внимаваме за малки вихрушки. Другите приеха ли?

— Потвърждавам, да…

Щабът в Ал Шаргаз.

— … повтарям: да — повтори Гавалан в микрофона. — Какво стана?

— Няма проблеми — чу се отново гласът на Макайвър. Сигналът беше слаб. — Ще се видим скоро, край.

Радиото пак млъкна. В стаята изведнъж избухнаха радостни възгласи, Скот прегърна баща си и изохка от болката, която прониза рамото му, но в бъркотията никой не забеляза. Мануела целуна Гавалан и каза:

— Отивам да се обадя в болницата, Анди, връщам се след секунда. И хукна.

Ногър подскачаше от радост нагоре-надолу, а Гавалан рече щастливо:

— Мисля, че всички, които не са пилоти, заслужават по голяма бутилка бира!

Ковис.

Макайвър изключи апарата и се отпусна на стола. Идваше на себе си. Чувствуваше се странно замаян, ръцете му тежаха. „Няма значение, тръгваме!“ — рече си той. В кулата беше тиха, само вятърът клатеше със скърцане вратата, която беше оставил отворена в бързината. Затвори я и видя, че дъждът е спрял. Облаците все още помрачаваха небето. Забеляза, че пръстът му продължава да кърви. До станцията имаше хартиени салфетки, той откъсна парче от една и го уви грубо около раната. Ръцете му трепереха. Импулсивно излезе и коленичи до кабела. Напрегна всички сили, за да го изтръгне. След това провери отново кулата, избърса потта от челото си и слезе по стълбите.

Локхарт и Вазари бяха в офиса на Есвандиари. Вазари беше небръснат и мърляв, във въздуха се носеше някакво любопитно напрежение. „Няма време да се безпокоя за това — помисли си Макайвър. — Скраг и Руди са вече във въздуха.“

— Добро утро, сержанте — поздрави любезно Макайвър, чувствайки внимателния поглед на Локхарт. — Мислех си, че днес съм ви освободил — нямаме важни полети.

— Да, капитане, така е, но аз, ъ-ъ, не можах да заспя и… Не се чувствам в безопасност в базата. — Вазари забеляза зачервеното лице на Макайвър и грубата хартиена превръзка. — Добре ли сте?

— Да, всичко е наред, просто си порязах пръста на счупения прозорец. — Макайвър погледна Локхарт, който се потеше не по-малко от него. — По-добре да тръгваме, Том. Сержанте, ще правим наземни изпитания на 212. — Видя острия поглед на Локхарт.

— Слушам, сър. Ще информирам базата — каза Вазари.

— Не е необходимо. — За миг Макайвър се почуди, после се сети какво да му каже. — Във ваш интерес е, щом сте тук, да се подготвите за посещението на министър Киа.

— Какво? — Кръвта се дръпна от лицето на сержанта.

— Трябва скоро да пристигне за обратния полет до Техеран. Нали вие бяхте единственият свидетел срещу него и горкия перко Есвандиари?

— Да, но аз ги чух — избухна Вазари. Трябваше да се оправдае. — Киа е копеле и лъжец, както и Перкото, и замисляха престъпление. Забравихте ли, че той нареди да набият Еър? Можеха да го убият, забравихте ли това? Всичко, което казах за Есвандиари и Киа, е вярно, вярно е.

— Сигурен съм, че е така. Вярвам ви. Но Киа ще бъде дяволски обезпокоен, ако ви види, нали? Служителите — също, те бяха много ядосани. Положително ще ви издадат. Може би ще успея да отклоня Киа — каза Макайвър, за да го предразположи, надяваше се да го задържи на тяхна страна, — а може би не. На ваше място бих се разкарал. Не се мотайте наоколо. Хайде, Том. — Макайвър се обърна да тръгне, но Вазари застана на пътя му.

— Не забравяйте, че аз предотвратих кървавата баня, като казах, че товарът на Шандор се е изместил. Ако не бях аз, щеше да е мъртъв, ако не бях аз, щяха да изправят всички ви пред някой комитет… трябва да ми помогнете… — По лицето му вече течаха сълзи. — Трябва да ми помогнете…

— Ще направя каквото мога — каза Макайвър и излезе. Жал му беше за Вазари. С мъка се сдържа да не изтича при другите, виждаше тревогата им. Локхарт го настигна.

— „Вихрушка“ ли? — попита той. Едва успяваше да върви в крак с Макайвър.

— Да, Анди натисна копчето по план. Скраг и Руди са приели и вероятно вече са на път. — Думите излитаха от устата на Макайвър една през друга. Не забеляза внезапното отчаяние на Локхарт. Вече бяха стигнали при Еър и механиците. — Вихрушка! — дрезгаво извика той и гласът му прозвуча като бойна тръба.

— Чудесно. — Гласът на Фреди Еър беше спокоен, за разлика от другите той сдържаше възбудата си. — Защо се забавихме? Какво стана?

— Ще ти кажа по-късно. Пускай двигателите и да тръгваме! — Макайвър се насочи към първия 212, Еър — към втория. Механиците вече скачаха в кабините. В този момент една служебна кола с полковник Чангиз и няколко войници зави в двора и спря пред офиса. Всички войници бяха с автомати и зелени ленти на ръкавите.

— А, капитане, вие ли ще летите с министър Киа за Техеран? — Чангиз изглеждаше объркан и ядосан.

— Да, да, аз. В десет, в десет маса.

— Получих съобщение, че иска да изтегли пътуването си по-рано — в осем часа, но вие няма да заминавате преди десет, за колкото е разрешението ви. Ясно?

— Да, но…

— Щях да ви се обадя, но телефоните ви пак не работят, а и радиото ви нещо не е наред. Не поддържате ли оборудването си? Работеше, след това прекъсна. — Полковникът погледна към трите хеликоптера, наредени един до друг, и тръгна към тях. — Не знаех, че днес имате служебни полети.

— Само наземни изпитания на едната машина, а на другата трябва да се провери апаратурата за смяната на екипа на сонда Абу Сал утре, полковник — рече бързо Макайвър и добави, за да отклони вниманието му: — Какъв е проблемът с министър Киа?

— Няма проблеми — отвърна Чангиз раздразнено, после погледна часовника си и реши да не проверява хеликоптерите. — Накарайте някой да ви оправи радиото, а вие елате с мене. Молла Хусаин иска да ви види. Ще се върнем навреме.

— С удоволствие ще докарам капитан Макайвър след малко — почна Локхарт. — Тук има някои неща, които той трябва…

— Хусаин иска да види капитан Макайвър, не вас — веднага! Вие се занимайте с радиото! — Полковникът нареди на хората си да го чакат, седна зад кормилото и посочи на Макайвър да седне до него. Невъзмутим, Макайвър се подчини. Чангиз подкара, а шофьорът му тръгна към офиса. Войниците се пръснаха, занадничаха в хеликоптерите. И двата 212 бяха натъпкани с последните важни резервни части, натоварени предната вечер. Като се опитваха да изглеждат безгрижни, механиците затвориха вратите на кабините и започнаха да ги лъскат.

Еър и Локхарт гледаха след заминаващата кола.

— Ами сега какво? — попита Еър.

— Не знам. Не можем да тръгнем без него. — На Локхарт му се гадеше.

Бандар-е Делам: 7,26 сутринта.

Четирите 212 бяха изкарани от хангара и готови за излитане. Фоулър Джойнс и другите трима механици се мотаеха в задната част на кабините и чакаха нетърпеливо. Тежките четиридесет-галонови варели с резервно гориво бяха завързани по местата им. Имаше и много кашони с резервни части. Куфарите бяха завити с брезент.

— Айде бе, тяхната мила ма… — изпсува Фоулър и изтри потта си. Въздухът в кабината беше наситен с керосинови изпарения.

През отворената врата на кабината виждаше Руди, Шандор и Поп Кели, които още чакаха в хангара. Всичко беше готово по плана, липсваше само последният пилот, Дюбоа. Закъсняваше с десет минути и никой не знаеше дали управителят на базата Нумир или някой от Зелените ленти не го е спрял. В този момент видя Дюбоа да излиза и едва не припадна. С галско безразличие Дюбоа беше понесъл куфара си, а шлифера си беше преметнал през ръка. Докато минаваше покрай офиса, на прозореца се появи Нумир.

— Да тръгваме — изграчи Руди и влезе в кабината колкото можеше по-спокойно, щракна колана и натисна „Пуск двигатели“. Шандор го последва. Поп Кели включи секунда след тях, роторите им набираха скорост. Без да бърза, Дюбоа метна куфара си на Фоулър, постави внимателно шлифера върху един кашон и седна на пилотската седалка. Включи веднага, без изобщо да закопчава колана или да прави проверки. Фоулър ругаеше несвързано. Двигателите чудесно набираха обороти и Дюбоа си тананикаше някаква песничка, намести слушалките си и сега вече, когато всичко беше готово, закопча колана. Не видя как Нумир изтича от офиса.

— Къде отивате? — крещеше Нумир на Руди през страничния прозорец.

— „Иран-Тода“, пише го в документите — Руди продължаваше процедурата по пуска. Стрелките навлизаха в зеления сектор.

— Но не сте искали разрешение за „пуск на двигателите“ от Абадан и…

— Днес е Свещен ден, ага, можеш да го направиш вместо нас.

— Това е ваша работа! — извика ядосано Нумир. — Трябва да изчакате Затаки. Трябва да изчакате полков…

— Точно така, искам да съм сигурен, че хеликоптерът ми ще бъде готов, щом той пристигне — много е важно да остане доволен, нали?

— Да, но защо Дюбоа носеше куфар?

— А, нали ги знаете французите — отвърна Руди първото, което му дойде на ума. — Много държат на дрехите, а той е сигурен, че ще го базират в „Иран-Тода“ и си носи резервна униформа. — Палецът му застана над превключвателя на лоста за управление. „Недей — заповяда си той — не бъди нетърпелив, всички знаят какво да правят, не бъди нетърпелив.“

В този момент през праха зад Нумир Руди видя как камионът на зелените бавно влиза през главния портал и спира. Не се чуваше от шума на двигателите. Но не беше Затаки, само обикновени зелени гвардейци, които слязоха и застанаха на групичка, наблюдавайки с любопитство хеликоптерите. Никога досега четири машини не бяха стартирали едновременно.

— Готов съм, mon vieux — чу той гласа на Дюбоа в слушалките, след това се обади Поп Кели, след него — Шандор. Руди превключи на предаване и каза в микрофона: — Давай! — Наведе се към прозореца и направи знак на Нумир: — Няма нужда и останалите да чакат, аз ще чакам.

— Но заповедта ви е да се движите в група и разрешението… — Гласът на управителя на базата беше заглушен от включените на пълна мощност двигатели. Процедурата на аварийно излитане по плана, която пилотите тайно бяха договорили предната вечер, вървеше нормално. Дюбоа излетя надясно, Шандор — наляво, Кели — право напред: пръснаха се като ято бекасини. За секунди бяха във въздуха и надалече, летяха ниско над земята. Лицето на Нумир стана мораво: — Нали ви се каза…

— Това е за твоята безопасност, ага, опитваме се да те предпазим — надвика Руди воя на двигателите и му махна с ръка да се приближи. Всички стрелки вече бяха в зелените сектори. — Така е по-добре, ага, така ще свършим работата и няма да има проблеми. Трябва да предпазим и тебе, и „Иран Ойл“. — Чу в слушалките тревожния глас на Дюбоа, който наруши задължителното радиомълчание:

— Някаква кола е почти пред портала!

В този миг и Руди я видя и позна Затаки на предната седалка. Включи двигателите на максимална мощност.

— Ага, ще го вдигна на няколко метра, броячът на оборотите ми подскача…

Нумир викаше нещо, но думите му се изгубиха в шума. Затаки беше на по-малко от сто метра. Руди усети как роторите захапаха въздуха, машината се издигна. За миг изглеждаше, че Нумир ще скочи на ската, но той се сниши и се дръпна встрани, ската го закачи и той падна. Руди набра инерция и бавно се отдалечи. Останалите бяха заели позиция над блатото. Приближи се към тях, поклати хеликоптера настрани, вдигна палец и поведе полета към Персийския залив, на четири мили от тях.

Нумир се изправи. Задавяше се от ярост. Колата на Затаки спря до него.

— Какво става, за Бога? — викна побеснял Затаки и скочи от колата. Хеликоптерите вече изчезваха в мъглата и шумът на двигателите заглъхваше. — Трябваше да ме чакат!

— Зная, зная, полковник, казах им, но те… те просто излетяха и… — Юмрукът го удари в лицето, Нумир извика и падна. Останалите зелени гледаха безразлично, свикнали с такива избухвания. Един вдигна Нумир и го плесна, за да се свести.

Затаки ругаеше към небето и когато гневният му изблик премина, нареди:

— Вземете това камилско лайно и ме последвайте. — Профуча край отворения хангар и видя двата 206 в задната му част, около тях имаше резервни части, един вентилатор сушеше прясно боядисани места — грижливият камуфлаж на Руди, който трябваше да им даде още няколко минути преднина. — Ще накарам тия кучета да съжаляват, че не са ме изчакали — промърмори Затаки. Главата пак го болеше.

Ритна вратата на офиса и изтича до радиопредавателя:

— Нумир, веднага ме свържи с тях!

— Но Джахан, нашия радиооператор, го няма още, а аз…

— Действай!

Ужасен, Нумир включи радиото. Устата му кървеше.

— Базата вика капитан Луц! — изфъфли той, изчака, след това повтори й добави: — Спешно!

В хеликоптерите.

Бяха само на три метра над блатистата местност и на неколкостотин метра от летището, когато ядосаният глас на Затаки наруши тишината:

— Всички хеликоптери да се върнат в базата, да се върнат в базата! Върнете се!

Руди регулира малко мощността на двигателя и баланса. Видя как Марк Дюбоа в най-близкия хеликоптер му маха, а после показва среден пръст на слушалките. Руди се усмихна и направи същото, след това усети, че по лицето му тече пот.

— ВСИЧКИ ХЕЛИКОПТЕРИ ДА СЕ ВЪРНАТ! ВСИЧКИ…

На летището.

— … ХЕЛИКОПТЕРИ ДА СЕ ВЪРНАТ — крещеше Затаки в микрофона. — ВСИЧКИ ХЕЛИКОПТЕРИ ДА СЕ ВЪРНАТ!

В отговор се чу само пращенето на статично електричество. Затаки рязко тупна микрофона на масата.

— Свържи ме с кулата в Абадан! БЪРЗО! — извика той и ужасеният Нумир, с кръв по брадата, превключи каналите. След шестото повикване, този път на фарси, се свърза.

— Тук е кулата в Абадан, слушаме ви, ага — долетя нечий глас.

Затаки изтръгна микрофона от ръката му.

— Говори полковник Затаки от Революционния комитет на Абадан — каза той на фарси. — Обаждам се от летище Бандар-е Делам.

— Мир вам, полковник — Гласът беше изпълнен с уважение. — Какво можем да направим за вас?

— Четири от нашите хеликоптери излетяха без разрешение, отиват към „Иран-Тода“. Върнете ги веднага.

— Един момент, моля. — Чуваха се приглушени гласове. Затаки чакаше, по лицето му бяха избили петна. Чакаше и чакаше, след това се чу: — Сигурен ли сте, ага? Не ги виждаме на екрана на радара.

— Разбира се, че съм сигурен. Върнете ги!

Отново се чуха приглушени гласове, отново чакаха. Затаки щеше да се пръсне. После някакъв глас каза на фарси:

— Нарежда се на четирите хеликоптера, които са излетели от Бандар-е Делам, да се върнат в базата си. Моля, потвърдете, че се връщате. — Съобщението беше предадено неумело, след това повторено. — Може би радиото им не работи, ага, Бог да ви благослови — добави гласът.

— Продължавайте да ги викате! Летят ниско и се насочват към „Иран-Тода“!

Пак се чуха приглушени гласове, после пак нещо на фарси като преди и изведнъж се намеси някакъв глас с американски акцент:

— Окей, аз ги поемам! Говори контролна кула Абадан. Хеликоптери по направление 090 градуса, чувате ли ме?

Кабината на Дюбоа.

Посоката му по компаса беше 091 градуса. В слушалките отново се чу резкият глас:

— Тук контролна кула Абадан, хеликоптери по направление 090 градуса на една миля от брега, чувате ли ме? — Пауза. — Контролна кула Абадан, хеликоптери по направление 090, превключете на канал 121,9… чувате ли ме? — Това беше аварийният канал, който всички летателни апарати трябваше да прослушват автоматично. — Хеликоптери по направление 090 градуса, на една миля от брега, върнете се в базата. Чувате ли ме?

Дюбоа виждаше през мъглата как брегът бързо се приближава, беше на по-малко от половин миля, но летяха много ниско и се съмняваше, че ги виждат на радара. Погледна наляво. Руди посочи към слушалките и след това вдигна пръст към устните си да запазят мълчание. Марк вдигна палец и предаде съобщението на Шандор, който летеше вдясно, обърна се и видя Фоулър Джойнс да идва от кабината, за да седне до него. Посочи му резервните слушалки, които висяха над седалката. Гласът вече беше по-нервен:

— Всички хеликоптери по направление от Бандар-е Делам към „Иран-Тода“, върнете се в базата! Чувате ли ме?

Фоулър вече имаше връзка с него чрез слушалките и каза в интеркома:

— Да се запуши ефирът дано!

Гласът се обади отново и усмивките им изчезнаха:

— Контролна кула Абадан вика полковник Затаки. Чувате ли ме?

— Да, говорете.

— Доловихме за миг следа на радара, може би нищо не е, но би могло да бъде хеликоптер или хеликоптери в плътна група по направление 090… — Предаването заглъхна. — … това ще ги отведе направо към…

На летището.

— … „Иран-Тода“. Да не искат разрешение за пуск на двигателите и да не поддържат радиовръзка, са сериозни нарушения. Моля, дайте ни позивните им и имената на пилотите. Радиото на „Иран-Тода“ още не работи, иначе щяхме да се свържем с тях. Предлагам да изпратите някой там да арестува пилотите и да ги доведе веднага във „Въздушен контрол“ в Абадан, да отговарят за нарушаване на въздушните разпоредби. Чувате ли ме?

— Да… да, разбирам. Благодаря. Един момент. — Затаки бутна микрофона в ръцете на Нумир. — Отивам в „Иран-Тода“! Ако се върнат, докато ме няма, арестувайте ги! Съобщете на „Въздушен контрол“ каквото искат да знаят! — Той изфуча навън, като остави трима души с автомати в базата.

— Контролна кула Абадан — започна Нумир, — тук Бандар-е Делам: HVV, HGU, HKL, HXC, и четирите са 212. Пилоти Руди Луц, Марк Дюбоа…

В кабината на Поп Кели.

— … Шандор Петрофи и Игнейшъс Кели, преведени от „Иран Ойл“ със заповед на полковник Затаки в „Иран-Тода“.

— Благодаря, Бандар-е Делам, дръжте ни в течение.

Кели погледна надясно и ентусиазирано вдигна палец на Руди, който прие сигнала…

Кабината на Руди.

… и го предаде на Дюбоа, който също прие. После отново се взря в мъглата.

Плътно групираните хеликоптери бяха почти над бреговата линия. „Иран-Тода“ беше вляво от тях, на около половин миля, но Руди не я виждаше поради мъглата. Той ускори малко, за да излезе напред, след това зави и вместо на юг се насочи на изток. При това положение курсът им целенасочено минаваше точно над инсталацията и той увеличи височината само малко, колкото да минат над постройките. Комплексът беше под тях, но той знаеше, че хората на земята са разбрали за тях от внезапния вой на двигателите при появяването им. Когато преминаха, той отново се сниши и задържа на този курс, сега се насочи към сушата в продължение на малко повече от десет мили. Земята тук беше пуста, наоколо нямаше села. Според плана им той отново зави на юг към морето.

Видимостта изведнъж започна да се влошава. Тук долу, на височина пет-шест метра, видимостта беше едва четвърт миля, на места границата между небето и морето се размиваше и релефът изобщо не се различаваше. Някъде напред, на около шестдесет мили, беше остров Харг с изключително мощния си радар, а след още двеста и двадесет мили първата суша — Бахрейн. Поне два часа полет, а с този вятър дори повече — югоизточният вятър от тридесет и пет възела беше преминал в относително постоянен насрещен вятър със скорост двадесет възела.

Над вълните беше опасно, но само така можеха да се изплъзнат под радара, ако някой следеше екрана, и да избегнат прехващащите изтребители, ако ги изпратят след тях.

Руди мръдна лоста, разклати хеликоптера, след това докосна за миг бутона на предавателя.

— Делта четири, делта четири — каза ясно той кода за Ал Шаргаз, който означаваше, че и четирите хеликоптера от Бандар-е Делам са в безопасност и напускат брега. Видя Дюбоа да сочи нагоре — искаше да се издигнат по-високо. Поклати глава, посочи напред и надолу — нареждаше им да останат ниско и да се придържат към плана. Те послушно се разгърнаха, заедно напуснаха сушата и навлязоха в сгъстяващата се мъгла.

Ал-Шаргаз, офисът на С-Г.

Гавалан говореше развълнуван по телефона с болницата.

— Свържете ме с капитан Старк, моля ви… Ало, Дюк, обажда се Анди, исках само да ти кажа, че получихме „делта четири“ от Руди преди минута, нали е чудесно?

— Чудесно, страхотно! Фантастично! Четири се измъкнаха, остават пет!

— Да, но са шест, не забравяй Ерики…

61

Ленгех: 8,04 сутринта.

Скрагър още чакаше в преддверието на полицейския участък. Седеше тъжно на една дървена пейка пред жандармерийския капрал, който го гледаше отвисоко иззад бюрото, разположено зад преграда на височината на гърдите.

Скрагър отново погледна часовника си. Беше пристигнал в седем и двадесет, в случай че канцеларията отвори рано, но капралът дойде чак в осем без петнадесет, посочи му учтиво пейката и го покани да чака. Най-дългото чакане в живота му.

„Руди и момчетата от Ковис сигурно вече летят — помисли си той унило. — И ние щяхме да излетим, ако не бяха тези проклети паспорти. Още една минута и край. Не смея повече да чакам — не смея, ще ни трябва цял час да се измъкнем, а сигурно някъде между трите бази ще има издънка, все ще се намери някой досадник, който да задава въпроси и да тръгне да се обажда. А пък и онова влечуго Сиамаки.“ Снощи Скрагър бе прослушал раздразнените повиквания на Сиамаки до Гавалан в Ал Шаргаз и до Макайвър в Ковис, който му каза, че щял да го чака днес на летището в Техеран.

„Проклето влечуго! Все пак, изглежда, че постъпих добре, като не се обадих на Анди да отмени операцията. По дяволите, нашият път е най-лесен и ако бях отложил «Вихрушка» за утре, щеше да възникне нещо друго или при нас, или при някой от останалите и Мак нямаше да може да избегне днес полета до Техеран с проклетия Киа. Не мога да рискувам така, просто не мога. Мак беше нервен като пред първи полет.“

Вратата се отвори и той видя двама жандарми, които влачеха някакъв пребит младеж с разпокъсани мръсни дрехи.

— Какъв е този? — попита капралът.

— Крадец. Хванахме го да краде, капрал, крадеше ориз на пазара Ишмаел, глупакът му с глупак. Хванахме го по време на патрула, тъкмо преди да се съмне.

— Такава е била Божията воля. Сложете го във втора килия. — После капралът извика към младежа на фарси. Скрагър, който не разбираше езика, се стресна: — Кучи син! Как може да си толкова глупав да те хванат? Не знаеш ли, че вече не ти се полага само бой! Колко пъти трябва да ви се казва? Сега важи ислямският закон. Ислямският закон!

— Аз… бях гладен… моята…

Единият от жандармите разтърси грубо ужасения младеж и той изстена.

— Гладът не е извинение! И аз съм гладен, семействата ни са гладни, всички са гладни, разбира се, че сме гладни! — И го изнесоха от стаята.

Капралът пак го наруга. Съжаляваше го. После погледна Скрагър, кимна му и продължи работата си. Колко глупаво беше чужденците да са тук на Свещен ден, но ако този старец иска да чака сержанта цял ден и цяла нощ, да си чака.

Писалката му шумно скърцаше и Скрагър стисна зъби. Беше осем и единадесет минути. Навъсеният Скрагър се надигна и благодари престорено на капрала, който учтиво го помоли да остане. След това тръгна към вратата и едва не се сблъска с Кешеми.

— О, прощавай, приятел! Салаам, ага Кешеми, салаам.

— Салаам, ага. — Кешеми забеляза облекчението и нетърпението на Скрагър, язвително му посочи да чака и се приближи до бюрото. Проницателният му поглед разбираше ясно чувствата на капрала. — Здравей, Ахмед, Бог да ти даде мир.

— И на ваше превъзходителство, сержант Кешеми.

— Какви са проблемите днес? Знам какво иска чужденецът.

— Имаше още едно ислямско-марксистко събрание почти в полунощ близо до доковете. Един муджахидин беше убит, прибрахме други седем в килиите — лесно беше, засадата стана добре благодарение на Бога, а Зелените ленти ни помогнаха. Какво ще правим с тях?

— Ще следваме новите разпоредби — рече търпеливо Кешеми. — Ще изправим арестуваните пред Революционния комитет, като дойдат утре сутринта. Друго? — Капралът му разказа за младежа. — Същото важи и за него — да се остави да го хванат кучият му син! — Кешеми влезе зад преградата, отиде до сейфа, извади ключа и го отвори.

— Слава на Бога, мислех, че ключът се е загубил — каза капралът.

— Беше, но Лафти го намери. Тази сутрин отидох у тях. Беше в джоба му. — Паспортите бяха върху кутиите с патрони. Той ги извади на бюрото, провери ги внимателно, подписа разрешителното от името на Хомейни, провери ги отново. — Заповядайте, пилот ага — той ги подаде на Скрагър.

— Mamnoon am, agha, khoda haefez. (Благодаря, ваше превъзходителство, довиждане.)

— Khoda haefez, agha. — Сержант Кешеми разтърси подадената му ръка и загледа замислено как Скрагър си тръгва. Видя през прозореца, че подкара забързано. Прекалено забързано. — Ахмед, имаме ли бензин в колата?

— Вчера имаше, ваше превъзходителство.

Летището на Бандар-е Делам: 8,18 сутринта.

Нумир тичаше като обезумял от един фургон на механиците към друг, но всичките бяха празни. Втурна се обратно към канцеларията си. Джахан, радистът, го погледна стреснато.

— Отишли са си! Всички са си отишли — пилоти, механици… и повечето от нещата им също ги няма! — изпелтечи Нумир. Лицето му още бе зачервено от удара на Затаки. — Кучи синове!

— Но… нали отидоха само до „Иран-Тода“, ваше пре…

— Казвам ти, че са избягали, и то с нашите хеликоптери!

— Но двата 206 са в хангарите, видях ги, а един вентилатор суши боята. Негово превъзходителство Руди няма да остави включен вентилатор, та…

— За Бога, казвам ти, че са си отишли! Джахан, мъж на средна възраст с очила, включи радиото.

— Капитан Руди, тук е базата, чувате ли ме?

Кабината на Руди.

И Руди, и неговият механик Фейгънуич чуха ясно повикването.

— Базата вика капитан Руди, чувате ли ме?

Руди мръдна малко настройката и отново се отпусна, погледна вляво и вдясно. Видя, че Кели сочи към слушалките и вдига два пръста — даваше му знак. Показа му, че е разбрал. След миг веселото му настроение помръкна. Чу се:

— Техеран, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Пилотите застинаха. Нямаше отговор. — Ковис, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Никакъв отговор. — Ленгех, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

— Бандар-е Делам, тук Ленгех, чуваме ви на пет без две, говорете.

Последва поток от думи на фарси. Руди не разбираше нищо. След това двамата радисти разговаряха известно време помежду си. След кратка пауза Джахан каза на английски:

— Техеран, тук Бандар-е Делам чувате ли ме? — Пращене. Той повтори повикването. Пращене. След това: — Ковис, чувате ли ме? — И отново тишина.

— Засега — промърмори Руди.

— Какво беше това, капитане? — попита, Фейгънуич.

— Засякоха ни. Няма и петнайсет минути, откакто излетяхме, и ни засякоха! — Навсякъде около тях имаше бази на изтребители, а пред тях беше голямата, модерна база на Харг. Не се и съмняваше, че ако ги открият, ще ги свалят. И съвсем правилно. Въпреки че сега бяха в пълна безопасност ниско над вълните, където видимостта беше едва четвърт миля, скоро мъглата щеше да се разсее и те щяха да бъдат безпомощни. Отново се чу гласът на Джахан.

— Техеран, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Пращене. — Ковис, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

Никакъв отговор.

Руди изруга наум. Джахан беше добър радист, упорит, и щеше да продължава да вика, докато Ковис или Техеран не се обадят. А после? „Това си е техен проблем, не мой. Моята работа е да си измъкна четворката в безопасност, за това трябва да се безпокоя. Трябва да си изведа четворката в безопасност.“

Вълните бяха на четири-пет метра под тях, още нямаха бели гребени, но бяха сиви и гадни, а вятърът не беше отслабнал. Погледна към Кели и размаха хоризонтално ръка — сигнал да се разгърнат и да не се опитват да поддържат визуална връзка, ако видимостта се влоши. Кели прие. Предаде по-нататък на Дюбоа, който предаде на Шандор най-вдясно и се зае да изстиска максималното от машината с най-малък разход на гориво, вперил поглед в белотата отпред. Скоро щяха да излязат над истинските морски дълбини.

Ленгех, летището: 8,31 сутринта.

— Божичко, Скраг, помислихме, че си арестуван — възкликна Воси. Двамата с Вили пресрещнаха колата му, прималели от облекчение, зад тях напираха тримата механици. — Какво стана?

— Взех паспортите, така че да тръгваме.

— Имаме проблем. — Лицето на Воси беше побеляло.

Скрагър се намръщи. Още беше потен от чакането и пътуването обратно.

— Сега пък какво?

— Али Паш е тук. Говори по радиостанцията. Дойде както обикновено и се опитахме да го отпратим, но той не искаше да си тръгне и…

— А през последните пет минути, Скраг — намеси се нетърпеливо Вили, — през последните пет или десет минути той се държи странно, за Бога, и…

— Скраг, все едно, че са му го натикали в задника! Никога не съм го виждал та… — Воси спря. Али Паш излезе на верандата пред радиокабината на офиса и нетърпеливо махна на Скрагър с ръка.

— Идвам веднага, Али — извика Скрагър. После прошепна на Бенсън, главния механик: — Ти и твоите момчета готови ли сте?

— Тъй вярно, сър. — Бенсън беше дребен, жилав и нервен. — Взех вашите неща във фургона малко преди да дойде Али Паш. Офейкваме ли?

— Почакайте, докато вляза в офиса. Всичко на…

— Имаме „Делта четири“, Скраг — каза Вили. — От останалите — нищо.

— Всички да чакат, докато дам сигнал. — Скрагър си пое дълбоко дъх и тръгна, поздравявайки Зелените ленти, край които минаваше. — Салаам, Али Паш, добър ден — рече той и забеляза нервността и безпокойството на младежа. — Нали ви освободих днес?

— Ага, случи се не…

— Само секунда, синко! — Скрагър се обърна и с престорена раздразнителност извика: — Бенсън, казах ти: ако искате да ходите на пикник с Дрю, вървете, но да се върнете до два часа, иначе мислете му! Какво чакате, по дяволите? Нали трябва да правите наземни изпитания?!

— Да, Скраг, извинявай, Скраг!

Едва не се засмя, като видя как Бенсън и американският механик Дрю скачат в стария фургон и заминават, а Воси и Вили покорно тръгват към кабините си. Олекна му, когато най-после влезе в офиса и остави куфарчето с паспортите на бюрото си.

— Е, какъв е проблемът?

— Вие ни напускате, ага — изненада го младежът.

— Ами, ние, ъ-ъ, ние не заминаваме — започна Скрагър. — Просто правим наземни изпи…

— Да, но си отивате, знам! Утре… утре няма смяна на екипите и защо са ви куфари — видях ага Бенсън с куфари — и защо са изписани всички резервни части, и всички пилоти и механици… — По лицето на младежа потекоха сълзи. — … вярно е.

— Слушай синко, ти си се разстроил. Иди почивай днес.

— Но вие си отивате като онези от Бандар-е Делам, отивате си днес, а с нас какво ще стане?

Думите му бяха заглушени от порой на фарси от радиото. Младежът избърса сълзите си и докосна копчето за предаване, отговори на фарси, след това добави на английски:

— Готовност едно — после отчаяно се обърна към Скрагър: — Това беше ага Джахан, повтори пак онова, което каза преди десет минути. Техните четири 212 са изчезнали, ага. Отишли са си, ага. Излетели са в седем и тридесет и две за „Иран-Тода“, но не са кацнали там, просто са продължили в морето.

Скрагър седна на стола си, мъчеше се да изглежда спокоен. Радиото отново проработи, вече на английски:

— Техеран, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

— Вика Техеран през пет минути, и Ковис, но няма отговор… — От очите на младежа отново потекоха сълзи. — От Ковис също ли са си отишли вече, ага? В Техеран няма ли ваши хора? Какво ще правим, като си идете? — На рампата първият 212 шумно заработи, вторият го последва веднага. — Ага — продължи разтревожен Али Паш, — първо трябва да искаме разрешение за „пуск на двигателите“ от Киш.

— Не е необходимо да ги безпокоим в почивния им ден, това не е полет, просто изпитания — отвърна Скрагър. Включи връзката с машините и потърка брадата си. Чувствуваше се омърсен и виновен. Харесваше Али Паш и това, което младежът казваше, беше вярно. Когато си отидеха, нямаше да има работа, а за хора като Али Паш съществуваше само Иран и само Бог знаеше какво щеше да стане тука. Чу се гласът на Вили:

— Скраг, броячът на оборотите ми се дига.

Скрагър взе микрофона.

— Изведи го до зелевата градина и направи изпитания. — Градината беше район на около пет мили навътре в сушата, далече от града, където изпитваха двигателите и можеха да тренират аварийни процедури. — Остани там, Вили. Ако има проблеми, обади ми се. Винаги мога да взема Бенсън, ако е необходимо някакво регулиране. Как е при тебе, Ед?

— Чудно, направо чудно. Скраг, ако нямаш нищо против, бих искал да потренирам аварийно изключване на двигателите, скоро трябва да се явявам за подновяване на разрешителното — Вили може да ме наблюдава, а?

— Окей. Обадете се след час. — Скраг отиде до прозореца, доволен, че остава с гръб към Али Паш и към тъжните му, обвиняващи очи. Двата хеликоптера излетяха и се насочиха към вътрешността на сушата. В офиса беше по-задушно от обикновено. Скрагър отвори прозореца. Али Паш седеше унил до радиото. — Защо не идеш да си почиваш, момче?

— Трябва да отговоря на Бандар-е Делам. Какво да им кажа, ага?

— Какво те попита Джахан?

— Каза, че ага Нумир искал да знае дали съм забелязал нещо странно, дали тук не е станало нещо странно: да се изписват резервни части, хеликоптерите да са излетели, къде са пилотите и механиците.

— Е, тук не става нищо странно. — Скрагър го наблюдаваше. — Аз съм тук, механиците отидоха на пикник, Ед и Вили правят рутинни проверки. Рутинни. Нали така? — Не откъсваше поглед от младежа, искаше той да мине на тяхна страна. Нямаше как да го убеди, нямаше какво да му предложи, нямаше пишкеш, освен… — Ти одобряваш ли това, което става тука, синко? — попита той внимателно. — Искам да кажа, това, което бъдещето ти предлага?

— Бъдеще? Моето бъдеще е в компанията. Ако… ако вие си тръгнете, тогава… тогава няма да имам работа, няма да… не мога да си позволя… Няма, не мога да си позволя, аз съм единствен син…

— Ако искаш да заминеш, синко, ще имаш работа и бъдеще. Ако искаш. Извън Иран. Гарантирано.

Младежът зяпна срещу него — изведнъж бе разбрал какво му предлага Скрагър.

— Но… какво е гарантирано, ага? Живот във вашия Запад, аз самичък? Ами близките ми, семейството, бъдещата ми годеница?

— Не мога да ти отговоря на това, Али Паш — рече Скрагър. Гледаше часовника си и усещаше как времето тече. Станцията присветваше и тихо бръмчеше. Той беше готов да се пребори с младежа, който бе по-висок от него, по-едър, по-млад с може би тридесет и пет години, а после да повреди радиото и да хукне. „Съжалявам, синко, но по един или друг начин ще трябва да ни съдействаш.“ Приближи се небрежно, зае по-добра позиция. — Както казвате вие, Иншаллах — усмихна се той предразполагащо и се приготви.

Когато чу тези думи от устата на любезния, странен възрастен мъж, когото толкова уважаваше, Али Паш усети как го облива вълна от топлина.

— Това е моят дом, ага, моята земя — рече простичко той. — Имамът си е имам и се подчинява само на Бога. Бъдещето си е бъдеще и е в ръцете на Бога. Миналото също си е минало.

И преди Скрагър да успее да го спре, Али Паш повика Бандар-е Делам и заговори на фарси в микрофона. Разговорът беше кратък, след това Али изведнъж прекъсна връзката и вдигна очи към Скрагър.

— Не ви обвинявам, че си отивате. Благодаря ви, ага, за… за миналото. — След това с подчертано отмерени движения изключи радиото, извади един прекъсвач и го сложи в джоба си. — Казах му, че ние… приключваме за днес.

— Благодаря, синко — въздъхна Скрагър. Вратата се отвори. Беше Кешеми.

— Искам да инспектирам базата — каза той.

Щабът в Ал Шаргаз.

— … а после, Анди, радистът на Ленгех — Али Паш, каза на Джахан: „Не, тука няма нищо странно“ — разказваше Мануела — и добави някак си рязко: „Приключвам за днес. Трябва да ходя на молитва.“ Нумир го повика веднага, искаше да изчака няколко минути, но нямаше отговор.

— Рязко? — попита Гавалан. Скот и Ногър слушаха внимателно. — Как рязко?

— Сякаш му е писнало или пък са му опрели пистолет до главата — не е обичайно един иранец да е толкова рязък — добави с безпокойство Мануела. — Сигурно просто си въобразявам, Анди.

— Значи ли това, че Скрагър е още там, или не? Скот и Ногър се намръщиха, ужасени от тази мисъл. Мануела нервно се размърда.

— Ако беше там, щеше да отговори лично, за да ни извести! Аз поне бих го направил. Може би… — Телефонът иззвъня и Скот вдигна слушалката: — С-Г. О, здрасти, Чарли, задръж така. — Подаде слушалката на баща си. — От Кувейт…

— Ало, Чарли. Всичко наред ли е?

— Да, благодаря. Аз съм на летището в Кувейт, обаждам се от офиса на Патрик в „Гърни“. — Въпреки че двете компании си съперничеха по целия свят, отношенията им бяха много приятелски. — Какво ново?

— Делта четири, все още нищо друго. Ще позвъня веднага щом Жан-Люк се обади от Бахрейн — той е при Деларне в „Гълф Ер де Франс“, ако го търсиш. Джени с тебе ли е?

— Не, върна се в хотела, но аз съм готов, щом пристигнат Мак и останалите.

— Каза ли на Патрик, Чарли? — попита го тихо Гавалан и чу пресиления му смях.

— Смешна работа, Анди! На тукашния човек на „Бритиш Еъруейз“, на двама други и на Патрик им е дошла щурата идея, че сме замислили нещо — нещо като да се измитаме. Представяш ли си?

— Не избързвай, Чарли, придържай се към плана — въздъхна Гавалан. Това означаваше да мълчи, докато хеликоптерите от Ковис не навлязат в системата за въздушен контрол на Кувейт, след това да се довери на Патрик. — Ще се обадя, щом науча нещо. Дочуване. А, чакай малко, съвсем забравих. Помниш ли Рос, Джон Рос?

— Как бих могъл да забравя? Защо?

— Чух, че е в Международната болница в Кувейт. Вижте как е, след като се оправите, моля те!

— Разбира се, Анди, веднага. Какво му е?

— Не знам. Обади се, ако имаш някакви новини. Дочуване. — И затвори телефона. Още една въздишка. — В Кувейт се е разчуло.

— Господи, щом там зна… — Звънът на телефона прекъсна Скот. — Ало? Момент. Господин Нюбъри, татко.

Гавалан пое слушалката.

— Добро утро, Роджър, как са нещата?

— А. Ами, аз, ъ-ъ, точно това исках да те питам. Как са нещата? Неофициално, разбира се.

— Добре, добре — отговори неангажиращо Гавалан. — Ще бъдеш ли в офиса си през целия ден? Ще намина, но ще се обадя, преди да тръгна.

— Да, моля те, мини. Ще бъда тук до обяд. Уикендът е дълъг, нали знаеш. Моля те, обади се веднага след като, ъ-ъ, чуеш нещо — неофициално. Веднага. Доста сме загрижени и… ами, ще го обсъдим, като дойдеш. Довиждане.

— Един момент. Чухте ли нещо за младия Рос?

— Да, да. Съжалявам, но доколкото разбирам, е ранен лошо, не очакват да оживее. Жалко, но е така. Ще те видя преди обед. Довиждане.

Гавалан остави слушалката. Всички го гледаха.

— Какво не е наред? — попита Мануела.

— Очевидно… изглежда, младият Рос е ранен лошо, няма да оживее.

— Каква гадост! Боже, не е честно… — промърмори Ногър. Той им беше разказал за Рос, за това как бе спасил живота им и живота на Азадех.

Мануела се прекръсти и отправи гореща молба към Мадоната да го запази, след това отново и отново я помоли да върне всички мъже невредими, всички, без пристрастия, и Азадех, и Шаразад, и да бъде мир, моля те, моля те, моля те…

— Татко, каза, ли ти Нюбъри какво е станало?

Гавалан поклати глава. Всъщност не го чу. Мислеше си за Рос. Той беше на едни години със Скот, по-твърд и здрав, по-опитен, а сега… „Горкото момче! Може би ще прескочи трапа… Боже, дано го прескочи! Какво да правим? Продължаваме, само това ни остава. Азадех ще бъде потресена, горкото момиче. Ерики също, дължи живота й на него.“

— Връщам се веднага — той излезе и се запъти към другия офис, откъдето можеше да се обади на Нюбъри на спокойствие.

Ногър стоеше до прозореца, гледаше към летището, но не виждаше нищо. Виждаше облещения фанатичен убиец на Табриз Едно, вдигнал високо отрязаната глава, виещ като вълк към небето — ангелът на внезапната смърт, който се превърна в дарител на живот за него, Арбъри, Дибъл и най-вече за Азадех. „Боже, ако си Бог, спаси го, както той спаси нас…“

— Техеран, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

— Точно на петата минута — промърмори Скот. — Джахан не пропуска нито секунда. Сиамаки нали каза, че ще бъде в офиса точно след девет?

— Да, така каза. — Всички погледнаха към часовника. Беше осем и петдесет и четири.

Летището в Ленгех: 9,01 сутринта.

Кешеми стоеше в хангара и гледаше двата 206, които бяха вътре. Скрагър и Али Паш го наблюдаваха нервно. За миг един слънчев лъч проби надвисналите облаци и блесна по повърхността на 212 на площадката на петдесетина метра от тях. До хеликоптера чакаше очукана полицейска кола, а до нея стоеше шофьорът й — капрал Ахмед.

— Летял ли си с някой от тези, почитаеми Паш? — попита Кешеми.

— С 206? Да, почитаеми сержанте — отвърна Али Паш с най-любезната си усмивка. — Капитанът понякога взема мене или другия радист, когато не сме на смяна. — Съжаляваше много, че дяволът го бе домъкнал тук днес, повече съжаляваше, защото вече бе неизбежно въвлечен в предателство — предателство, защото бе нарушил правилата, лъжеше полицията, не бе съобщил за странните неща, които ставаха. — Капитанът ще ви вземе винаги когато пожелаете — каза той любезно. Цялото му същество се бе концентрирало върху това да се измъкне от тресавището, в което го бяха завлекли дяволът и капитанът.

— Днес ще може ли?

Али Паш за малко да се разкрие пред внимателния му поглед.

— Разбира се, ако помолите капитана, разбира се, ага. Искате ли да го помоля?

Кешеми не каза нищо, просто излезе навън, без да го е грижа за Зелените ленти — половин дузина от тях го наблюдаваха с любопитство. Обърна се към Скрагър направо на фарси:

— Къде са днес всички, ага?

Али Паш превеждаше, но променяше думите, правейки ги да звучат по-добре и по-приемливо. Обясни, че тъй като днес е Свещен ден, без търговски полети, иранските служители правилно са били освободени, капитанът е наредил на хеликоптерите да отидат в определените райони за изпитания, а на останалите механици е разрешил да отидат на пикник, и че самият той си тръгва, за да иде в джамията веднага след като негово превъзходителство сержантът свърши работата си.

Скрагър бе съвсем объркан. Не разбираше фарси и му беше крайно неприятно, че ситуацията е извън негов контрол, но нямаше избор. Животът му и този на неговите хора бяха в ръцете на Али Паш.

— Негово превъзходителство пита какво планирате за останалата част на деня?

— Дяволски добър въпрос — промърмори Скрагър. После се сети за семейния девиз: „Могат да те обесят за едно агне, за една овца, така че по-добре вземи цялото проклето стадо“ — девиз, предаден на поколенията от неговия прародител, изселен в Австралия с доживотна присъда в началото на деветнадесети век. — Кажи му, моля те, щом свърши, че отивам до зелевата градина да проверя Ед Воси. Разрешителното му изтича и трябва да се поднови.

Гледаше и чакаше. Кешеми зададе въпрос, Али Паш отговори, а той през цялото време се чудеше какво да прави, ако Кешеми каже: „Добре, и аз идвам.“

— Негово превъзходителство пита дали бихте били така любезен да дадете на полицията малко бензин?

— Какво?

— Иска малко бензин, капитане. Иска да вземе назаем малко бензин.

— О! О, разбира се, разбира се, ага. — За миг Скрагър се изпълни с надежда. „Полека, синко — помисли си той. — Зелевата градина не е чак толкова далече и Кешеми не може да иска бензина, за да изпрати там колата, а той да полети с мене.“ — Хайде, Али Паш, ела да ми помогнеш — рече той. Не искаше да го оставя сам с Кешеми и го поведе към колонката. Махна с ръка към полицейската кола. Ветреният конус играеше на вятъра. Видя как облаците над тях се трупат, имаше и дъждовни, движеха се бързо, тласкани от насрещен вятър. Тук, долу, вятърът все още беше югоизточен, въпреки че се променяше откъм юг. „За нас е добре, но ще бъде проклет насрещен вятър за останалите“ — помисли мрачно той.

В хеликоптерите, приближаващи към остров Киш: 9,07 сутринта.

Четирите хеликоптера на Руди бяха на видимо разстояние един от друг, по-близо отпреди, летяха спокойно непосредствено над вълните. Видимостта беше между двеста метра и половин миля. Всички пилоти пестяха горивото, стремяха се към оптимален режим и Руди отново се наведе напред, за да почука по стъклото на индикатора за бензина. Стрелката леко потрепна и остана пак точно под половината на резервоара.

— Няма проблеми, Руди, работи добре — каза Фейгънуич по интеркома. — Имаме достатъчно време, за да дозаредим, нали? Движим се навреме и по разписание, нали така?

— Да. — Все пак Руди изчисли наново разстоянието и както винаги стигна до същия резултат: достатъчно, за да стигнат до Бахрейн, но недостатъчно за задължителното резервно количество гориво съгласно разпоредбите.

— Техеран, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Чу се отново гласът на Джахан в слушалките. Дразнеше го със своята настойчивост. За миг се изкуши да го изключи, но се отказа, защото беше твърде опас…

— Бандар-е Делам, тук Техеран. Приемаме ви на пет без четири, говорете!

Последва поток от думи на фарси. Руди долови „Сиамаки“ на няколко пъти, но почти нищо друго, тъй като двамата радисти говореха непрекъснато, а след това разпозна гласа на Сиамаки — раздразнен, арогантен и вече много ядосан:

— Изчакай така, Бандар-е Делам! Ал Шаргаз, тук Техеран, чувате ли ме? — После още по-ядосано: — Ал Шаргаз, говори директор Сиамаки, чувате ли? — Без отговор. Повикването беше повторено още по-гневно, след това отново последва порой на фарси.

— ОТПРЕД! Внимавай! — изведнъж изкрещя Фейгънуич.

Огромен танкер, дълъг почти четвърт миля, изникна пред тях в мъглата. Те бяха като джуджета пред него, а той внимателно плаваше към своето иракско пристанище, надул сирената за мъгла. Руди разбра, че е в капан: нямаше време да се издигне, нямаше място да избяга вляво или вдясно — щеше да се блъсне в другите, затова предприе аварийно спиране. Отляво Кели наклони опасно машината и едва мина покрай кърмата; Шандор, най-отдясно, мина безопасно пред носа. Дюбоа не беше в безопасност, но моментално даде максимална мощност, лостът — надясно и назад: издигаше се в прекалено стръмен завой нагоре, остър, остър, остър завой — 50-60-70-80 градуса; носът летеше към него, няма да успее, Божичко, няма да успее… Лостът — назад, гравитацията ги притисна с Фоулър към седалките, планширът на кораба се носеше право към тях… Изведнъж те с рев се понесоха на милиметри над предната палуба, ужасеният екипаж се пръсна. Когато бяха вече в безопасност, Дюбоа зави на сто и осемдесет градуса, за да се върне при Руди, с плахата надежда, че Руди е успял да смекчи удара и се е спасил в морето.

Руди беше дръпнал лоста назад, носът на хеликоптера беше вирнат нагоре, без газ, скоростта намаляваше; носът още малко нагоре — нямаше време да се моли, носът още по-нагоре — бордът на танкера все по-близо и по-близо; носът още по-нагоре — предупредителният сигнал за спадане на скоростта виеше, няма да успее, сигналът пищеше, всеки миг щяха да се сгромолясат в морето — танкерът беше само на метри от тях; Руди виждаше нитовете, люковете, ръждата, обелената боя, приближаваше се, но по-бавно, по-бавно… Твърде късно, твърде късно, но може би достатъчно, за да смекчи удара. Сега право надолу, лостът напред, пълна мощност за миг, за да смекчи ужасния удар… Изведнъж машината увисна на метър и половина над вълните, шумолящите витла се въртяха само на сантиметри от борда на танкера, който плавно минаваше край тях. Руди се отдръпна някак си метър назад, после още един, и увисна във въздуха.

Успя да фокусира погледа си. На мостика виждаше офицерите, които се бяха облещили срещу тях, повечето размахваха ядосано юмруци. Един мъж с почервеняло лице вече бе намерил мегафон и крещеше: „Идиот такъв!“, но те не го чуваха. Кърмата мина край тях, следата се пенеше, пръски посипаха стъклата. Пътят напред беше чист.

— Аз… май ще напълня гащит. — Омаломощен, Фейгънуич пропълзя в кабината.

„Можеш да го направиш и заради мене“ — помисли си Руди, но нямаше сили да го изрече. Коленете му трепереха, зъбите му тракаха. „Внимателно“ — промърмори той наум, след това даде газ, набра височина и скоро беше в пълна безопасност. Останалите не се виждаха. След това забеляза Кели — връщаше се, търсеше го. Кели също го видя и заклати машината от щастие, изравни се с него и вдигна палец. За да спести на останалите жизненоважно гориво и да не идват да търсят парчета, Руди доближи устни до микрофона и изсъска през зъби:

— Точка-точка-точка-тире, точка-точка-точка-тире, точка-точка-точка-тире. — Това беше тайният им код, който си бяха уговорили, и означаваше всеки да се насочи самостоятелно към Бахрейн. Известяваше ги, че е в безопасност. Чу как Шандор потвърждава със същия уговорен морзов код, след това Дюбоа се спусна до него от мъглата, добави малко имитация на смущения и бързо се отдалечи. Пои Кели обаче поклати глава — показваше, че предпочита да остане до него. Той посочи напред.

В слушалките отново се чу:

— Ал Шаргаз, говори ага Сиамаки от Техеран, чувате ли ме? — Пак нещо на фарси. — Ал Шаргаз…

Щабът в Ал Шаргаз.

— … Тук ага Сиамаки… — И отново фарси. Пръстите на Гавалан барабанеха по бюрото. Външно той бе спокоен, но отвътре — не. Не успя да се свърже с Петикин, преди да тръгне за болницата, и не можеше да направи нищо, за да накара Сиамаки и Нумир да млъкнат. Скот регулира малко силата на звука, намали словоизлиянията — двамата с Ногър се преструваха, че са равнодушни. Мануела дрезгаво рече:

— Вбесен е, Анди.

Ленгех: 9,26 сутринта.

Скрагър наливаше бензин с маркуча в полицейската кола. Пяната преля и го изпръска. Той измърмори някакво проклятие, отпусна ръчката и постави маркуча обратно върху колонката. Двама от Зелените ленти стояха наблизо и го гледаха внимателно. Капралът зави капачката на резервоара. Кешеми каза нещо на Али Паш.

— Негово превъзходителство пита дали не бихте му дали няколко туби по пет галона за резерва, капитане? Пълни, разбира се.

— Разбира се, защо не? Колко иска?

— Казва, че може да вземе три в багажника и две вътре. Пет.

— Пет да бъдат.

Скрагър намери туби и ги напълни, после натовариха полицейската кола. „Така е като «Молотов» коктейл“ — помисли си той. Бързо се трупаха буреносни облаци. В планините блесна светкавица.

— Кажи му, че ще е по-добре да не пуши в колата.

— Негово превъзходителство ви благодари.

— Винаги съм на негово разположение. — От планините долетя грохотът на гръмотевица. Отново блеснаха светкавици. Скрагър наблюдаваше как Кешеми бавно оглежда лагера. Двамата от Зелените ленти чакаха. Неколцина други клечаха на завет и гледаха безучастно. Не издържаше повече. — Е, ага, аз по-добре да тръгвам — каза той и посочи хеликоптера, после вдигна ръка към небето. — Окей?

— Окей? Какво окей, ага? — Кешеми го погледна странно.

— Да тръгвам. Сега. — Скрагър направи жест с ръка, имитирайки отлитане. Усмивката му беше замръзнала. — Мамнун ам, кода хафез. Благодаря, довиждане. — Той протегна ръка на Кешеми.

Сержантът погледна втренчено ръката, после него, острият му поглед го пронизваше.

— Окей — каза той. — Довиждане, ага. — И стисна здраво ръката му.

По лицето на Скрагър се стичаше пот и той се насили да не я изтрие.

— Мамнун ам. Кода хафез, ага. — Кимна и на Али Паш, искаше да се сбогува за последно и с него, но реши да не предизвиква късмета си, така че само го потупа по рамото. — До скоро, синко. Щастливи дни.

— Меко кацане, ага. — Али Паш гледаше как Скрагър се качи в кабината и се издигна и му махна, докато отлиташе. Скраг също му махна в отговор и видя очите му.

— Ако ми позволите, моля да ме извините, почитаеми сержант, ще заключа и ще вървя в джамията — каза Али Паш.

Кешеми кимна и се обърна отново към отлитащия хеликоптер. „Колко са ясни — мислеше си той, — старият пилот и този млад глупак. Толкова е лесно да разбереш мислите на хората, ако си търпелив и търсиш следи. Много е опасно да излиташ незаконно. Още по-опасно е да помагаш на чужденци да отлетят незаконно, а ти да останеш. Лудост! Колко са странни хората! Велик е Аллах!“

Един младеж от Зелените ленти с АК-47 се приближи и погледна многозначително към тубите с бензин в колата. Кешеми не каза нищо, само му кимна. Младежът кимна в отговор, погледът му беше твърд. После арогантно се отдалечи към останалите.

Сержантът седна на мястото на шофьора. „Прокажени кучи синове“ — помисли той язвително, — „вие още не сте законът в Ленгех, слава на Бога!“

— Време е да вървим, Ахмед, време е да вървим — каза той.

Докато капралът сядаше до него, Кешеми видя как хеликоптерът се издига над възвишението и изчезва. „Все още е толкова лесно да те хвана, старче — рече си той замислено. — Толкова е лесно да се алармира мрежата, нашите телефони работят, а ние имаме пряка връзка с базата на изтребителите в Киш. Достатъчни ли са няколко галона пишкеш за свободата ти? Още не съм решил.“

— Ще те оставя в участъка, Ахмед, след това съм свободен до утре. Ще задържа колата за днес.

Кешеми натисна съединителя. „Може би трябваше да отидем с чужденците — лесно щях да ги принудя да ни вземат, семейството ми и мене, но това би означавало да живеем от другата страна на нашия Персийски залив, да живеем сред араби. Никога не съм обичал арабите, никога не съм им имал доверие. Не, моят план е по-добър. Кротичко надолу по стария крайбрежен път цял ден и цяла нощ, след това с кораба на братовчеда до Пакистан, с много резервен бензин за пишкеш. Много от нашите хора вече са там. Ще уредя добър живот за жена ми и сина ми, и за малката Сусан, докато с Божията помощ можем отново да се върнем у дома. Сега тук има твърде много омраза, твърде много години минаха в служба на шаха. Добри години. Като шах той беше добър за нас, винаги ни плащаше.“

Северно от Ленгех: 9,32 сутринта.

Зелевата градина беше на десет километра североизточно от базата, сред запустяла, гола скалиста област в подножието на планините. Двата хеликоптера бяха един до друг, двигателите тихо работеха. Ед Воси стоеше до прозореца на кабината на Вили.

— Драйфа ми се, Вили.

— И на мене. — Вили намести леко слушалките на главата си. ВЧ беше включено, но според плана не биваше да се използува, освен в случай на авария. Само трябваше да се прослушва.

— Чуваш ли нещо, Вили?

— Не, само пукане.

— Гадост. Сигурно сериозно е загазил. Още една минута и отивам да проверя, Вили.

— Ще идем заедно. — Вили наблюдаваше светкавиците над хълмовете, видимостта беше около миля, а облаците — черни и се приближаваха. — Денят не е подходящ за разходки, Ед.

— Не е.

Внезапно лицето на Вили светна и той посочи напред:

— Ето го!

Машината на Скрагър се приближаваше, без да бърза, на около двеста метра. Воси хукна към кабината си и скочи вътре. В слушалките чу:

— Как ти е оборотомерът, Вили?

— Не е добре, Скраг — радостно рече Вили. Следваше плана, в случай че някой ги подслушва. — Помолих Ед да го погледне, но и той не е сигурен — на него радиото не му работи.

— Ще кацна да се посъвещаваме. Скрагър вика базата, чувате ли ме? — Нямаше отговор. — Скрагър вика базата, ще бъдем на земята за известно време.

Пак никакъв отговор.

Вили вдигна палец към Воси. И двамата дадоха газ, съсредоточиха вниманието си към Скрагър, който се приближаваше, подхождайки внимателно за кацане. Почти над земята Скрагър спря снишаването и поведе полета към брега. Бяха силно възбудени. Воси крещеше от радост, дори Вили се усмихваше.

— Божичко!…

Скрагър мина над билото и се спусна от другата страна. Вече се виждаха брегът и малкият фургон на скалистия бряг над вълните. Сърцето му подскочи. На мястото, където трябваше да кацне, имаше трима козари със стадо кози. Петдесет метра по-нагоре по брега имаше някаква кола и хора, играеха деца. Никога преди не бяха виждали никого там. Навътре в морето плаваше малка моторна лодка. Можеше да е рибарска, можеше да е някой от редовните патрули срещу контрабандисти или бегълци, защото тук, където Оман и пиратският бряг бяха толкова близо, открай време се проявяваше голяма бдителност.

„Вече не можем да променяме нищо“ — помисли си той. Сърцето му биеше силно. Забеляза, че Бенсън и другите двама механици го видяха, скочиха във фургона и подкараха към мястото, където трябваше да кацне. Зад него Вили и Воси бяха намалили газта, за да му дадат време. Без колебание той се спусна бързо, козите се пръснаха, козарите и онези на пикника се вцепениха. В мига, в който ските му опряха земята, той извика:

— Хайде!

Механиците нямаха нужда от подкана. Бенсън се втурна към вратата на кабината и я отвори, затича се обратно да помогне на другите двама, които бяха отключили задната врата на фургона. Заедно извадиха куфари, чанти и багаж и започнаха да товарят — кабината и без това беше натъпкана с резервни части. Скрагър се огледа и видя, че Вили и Воси са увиснали неподвижно над тях.

— Дотук добре — изрече той гласно и се съсредоточи върху зяпачите, които бяха преодолели изненадата си и се приближаваха. Все още нямаше истинска опасност. Въпреки това той провери дали пистолетът му е готов, просто за всеки случай, и му се прииска механиците да побързат, безпокоеше се да не би полицейската кола да се появи забързана по пътя. Втори товар. После още един, после последния… И тримата механици бяха потни, двама вече се качиха в кабината, тръшнаха вратата. Бенсън тупна на предната седалка до него, изруга и тръгна да излиза:

— Забравих да заключа фургона…

— Да върви по дяволите, тръгваме. — Скрагър даде газ и се издигна, Бенсън заключи вратата и си сложи колана. Летяха над вълните в мъглата на залива. Скраг погледна вляво и вдясно. Вили и Воси бяха застанали плътно на двата му фланга и му се прищя да може да съобщи „Лима Три“ на Гавалан. „Няма значение, ще стигнем за нула време.“

Подминаха първите сонди и малко му олекна. „Съжалявам, че оставих така Али Паш — помисли си той, — съжалявам, че оставих Жорж дьо Плеси и неговите момчета, съжалявам, че оставих двата 206, съжалявам, че си тръгвам. Е, направих каквото можах. Оставих препоръки и обещания за работа, когато се върнем, ако се върнем, за Али Паш и останалите в горното чекмедже на администратора заедно с всичките си пари.“

Провери курса, насочи се на югозапад към Сири, все едно че са в редовен полет, ако ги следят с радар. Близо до Сири щеше да завие на югоизток към Ал Шаргаз и целта. „Всичко е добре“ — помисли си той и докосна заешката лапа, която му бе дала Нел за късмет преди толкова много години. Минаха край още една сонда отляво — Сири Шест. Електрическата буря пукаше в слушалките му. Изведнъж ясно и силно се чу:

— Ей, Скрагър, ти и les gars не сте ли ниско, n’est pas?

Беше Франсоа Менанж, ръководителят на сондата, която току-що подминаха, и той прокле бдителността му. За да му запуши устата, включи на предаване:

— Трай, Франсоа, тихо, а! Тренираме. Не вдигай шум, братче!

Сега вече гласът се смееше:

— Bien sur, но сте луди да тренирате ниско в ден като днешния. Adieu.

Потта отново потече по лицето му. Още четири сонди, преди да може да завие към открито море.

Минаха през първата линия на бурята. Вятърът ги блъскаше, дъждът тропаше шумно по прозорците, обливаше ги, заслепяваха ги светкавици. Вили и Воси бяха плътно на местата си и той бе доволен, че лети с тях. „Сто пъти си помислих, че Кешеми ще каже: «Ела с мене», и ще ме вкара в затвора. Но не го направи и сега сме тук, а след малко повече от час и половина ще сме в безопасност и Иран ще бъде само спомен.“

62

Щабът на въздушна база Ковис: 9,46 сутринта.

— Разкажете ми още за министър Киа, капитане. — Моллата Хусаин седеше зад бюрото в канцеларията на командира на базата. Вратата се пазеше от гвардеец със зелена лента и сурово лице.

— Казах ви всичко, което знам — отвърна изтощен Макайвър.

— Тогава разкажете ми, моля ви, за капитан Старк. — Беше учтив, настойчив, не бързаше, сякаш имаше на разположение цял ден и цяла нощ, и целия утрешен ден.

— Разказах ви и за него, ага. Разказвах ви и за двамата почти два часа. Уморен съм и няма нищо повече за разказване. — Макайвър стана от стола, протегна се и отново седна. Нямаше смисъл да се опитва да излиза. Опита веднъж и зеленият мълчаливо го върна. — Освен ако нямате предвид нещо конкретно, нямам какво друго да добавя.

Не се беше изненадал, че моллата разпитва за Киа, и му беше разказал отново и отново как преди няколко седмици Киа изведнъж, просто ей така, бе направен директор, за беглите си контакти с него през последните няколко седмици, но не и за чековете за швейцарските банки, които бяха проправили пътя на 125 и 212 да се измъкнат. „Проклет да съм, ако изиграя такъв номер на Киа.“

За Киа беше разбираемо, но защо Дюк Старк? Къде е ходил на училище, какво яде, от колко време е женен, една жена ли има или повече, от колко време е в компанията, католик ли е или протестант — за всичко и всички, и после разказвай отново. Ненаситен беше. И винаги даваше един и същ тих, уклончив отговор на въпроса му защо.

— Защото той ме интересува, капитане.

Макайвър погледна през прозореца. Малки пръски дъжд. Ниски облаци. Далечни гръмотевици. Щеше да има възходящи течения и няколко истински вихрушки в буреносните облаци на изток — голямо прикритие за бягството през Залива. Какво ли става със Скраг, Руди и техните момчета? — Тази мисъл отново изплува в съзнанието му. Направи усилие да я отложи за по-късно, както и умората и тревогата си, и това какво, по дяволите, ще прави, когато свърши този разпит. Ако свърши. „Внимавай! Концентрирай се! Ще направиш грешка, ако мисълта ти не е сто процента тук, и тогава всички сте загубени.“

Знаеше, че резервите му са почти изчерпани. На всичкото отгоре през нощта беше спал лошо. Тревожеше го и огромната мъка на Локхарт по Шаразад. На Том му беше трудно да приеме истината, а той не можеше да му каже „Том, стари приятелю, нали така и така щяхте да се разделите? Тя е мюсюлманка, тя е богата, а ти никога няма да бъдеш, наследството й е сигурно, а твоето никакво го няма, семейството й е връзката с живота, а твоето не, тя може да остане, ти не можеш, защото мечът на възмездието винаги ще виси над главата ти, по дяволите!“ „Толкова е тъжно — помисли си той. — Изобщо имат ли някакъв шанс? По времето на шаха — може би. А при твърдостта на новите? Какво щях да направя, ако бях на негово място?“

Напрегна се да спре обърканите си мисли. Чувстваше как очите на моллата се впиват в неговите. Не бе отместил поглед от него, откакто Чангиз го доведе и си отиде.

А, да, проклетият полковник Чангиз. В колата по пътя насам и докато чакаха, той също питаше. Но неговите въпроси целяха само да установят колко често лети 125 за Ковис, колко Зелени ленти са разположени в тяхната част на базата, кога са пристигнали, колко са постоянно в базата и дали обкръжават и пазят самолета през цялото време, докато е на земята. Разпитът беше непринуден, полковникът не запита за нищо, което би показало повече от обикновен интерес, но Макайвър беше сигурен, че истинската причина бе да си състави маршрут за бягство — ако стане необходимо. Капанът беше предложената сделка: „Дори в една революция стават грешки, капитане. Повече от всякога са необходими приятели на високо място.“ Тъжно, но вярно. Почеши ме по гърба, иначе ще те одера. Моллата стана.

— Ще ви откарам.

— О, много добре, благодаря. — Макайвър предпазливо изгледа Хусаин. Кафяво-черните очи под гъстите вежди не издаваха нищо, кожата над високите скули бе опъната. Странно, хубаво лице, прикриващо дух с огромна решителност. За добро или за зло?

В радиокулата: 9,58 сутринта.

Вазари бе приклекнал до вратата на покрива и още чакаше. Когато Макайвър и Локхарт го оставиха в офиса, той се разкъсваше между желанието да избяга и желанието да остане, после дойдоха Чангиз и войниците от ВВС, почти едновременно с тях Павуд с други служители, така че той се спотаи горе, без да го видят, и оттогава се криеше. Точно преди осем пристигна Киа с такси.

От наблюдателния си пункт видя как Киа бе обхванат от пристъп на ярост, задето Макайвър не го чака до хеликоптера, готов за отлитане. Зелените ленти му предадоха нарежданията на Чангиз. Киа шумно протестира. Последва вдигане на рамене и Киа нахлу в сградата, заявявайки на висок глас, че ще се обади по телефона на Чангиз и веднага ще потърси по радиото Техеран, но Локхарт го пресрещна на стълбите и му каза, че телефоните не работят, радиото е повредено, а техник щял да дойде чак утре. „Съжалявам, господин министре, нищо не можем да направим — освен ако не искате да отидете лично до щаба — го чу да казва Вазари. — Сигурен съм, че капитан Макайвър няма да се забави, моллата Хусаин го повика.“ — Изведнъж почти цялата бомбастична напереност на Киа се стопи и това го зарадва, но не облекчи мъчителното му безпокойство и той остана на вятъра и на студа отчаян, покрусен и нещастен.

Временната му безопасност с нищо не успокои тревогата, страха и подозренията му във връзка с поведението на Киа днес и утре отново пред комитета — „необходимо е да се явите за допълнителен разпит“… „И защо тия копелета Локхарт и Макайвър бяха толкова нервни, а? И защо излъгаха оня кучи син, изменника Чангиз, за смяна на екипа на сонда Абу Сал? Никаква проклета смяна не е необходима там, освен ако не са дали такова нареждане през нощта. Защо сме останали само с трима пилоти и двама механици, когато в понеделник започва толкова много работа, защо са изписани толкова много резервни части? О, Господи, измъкни ме оттук, по дяволите.“

Беше толкова студено и така духаше, че той се върна вътре, но остави вратата открехната, за да може бързо да излезе. Погледна предпазливо през прозорците и пролуките между дъските. Ако внимаваше, можеше да огледа по-голямата част от базата, без да го видят. Еър, Локхарт и механиците бяха до хеликоптерите. Главният портал беше добре пазен от Зелени ленти. Оттатък в базата не се виждаше никакво движение. Побиха го тръпки. Носеха се слухове, че комитетът ще прави нова чистка и че тъкмо той е начело на списъка им, защото е свидетелствал против Есвандиари и министър Киа. „Кълна се в Пророка, чух, че искат да те видят утре. Рискувал си живота си, като си говорил така. Не знаеш ли, че първото правило за оцеляване тук от четири хиляди години насам е да си държиш езика зад зъбите и очите затворени за делата на онези горе, иначе много скоро главата ти ще бъде лишена от тях? Разбира се, че онези горе са корумпирани, някога да е било по-различно?“

Вазари изпъшка: беше безпомощен в този водовъртеж и почти сломен. Откакто Затаки го бе пребил толкова зле — счупен нос (вече не можеше да диша като хората), четири избити зъба и почти постоянно главоболие — духът му го беше напуснал, а също и куражът. Никога преди не бяха го били. Перкото и Киа били виновни! И какво от това? Какво от това? Какво ти влиза в работата? А сега и глупостта ти ще те унищожи.

По бузите му потекоха сълзи, „Господи, Господи, помогни, помогни ми…“ Внезапно в главата му проблесна „повредено“ и той се хвана за това. Каква повреда? Нали вчера радиото работеше?

Той избърса сълзите. Без да вдига шум, се плъзна към бюрото и включи тихо радиото, задържайки силата на звука на абсолютен минимум. Всичко изглеждаше наред. Провери скалите. Имаше доста смущения, но никакъв говор. Беше необичайно никой да не разговаря на честотата на компанията, някой някъде сигурно предаваше. Не смееше да усили звука, затова бръкна в едно чекмедже и извади слушалки, включи ги и така прекъсна високоговорителя. Сега можеше да усили звука колкото си иска. Интересно. Пак нищо. Внимателно превключи от канала на компанията на други канали. Нищо. Мина на СВЧ. Нищо, никъде. Пак на ВЧ. Не се хващаше дори рутинната записана прогноза за времето, която още се излъчваше от Техеран.

Беше добър радист, добре обучен и бързо откри неизправността. Един поглед през процепа на вратата към покрива потвърди, че кабелът е прекъснат. „Кучият му син! — помисли той. — Как, по дяволите, не забелязах, когато бях навън?“

Изключи внимателно и изпълзя отново навън, а когато стигна основата на мачтата и видя, че кабелът е срязан, но ръждата по края е била скоро почистена, го обзе гняв. След това вълнение. „Тия копелета — изруга той. — Тия лицемерни копелета Макайвър и Локхарт. Сигурно са слушали и предавали, когато дойдох. Какво са намислили, по дяволите?“

Бързо възстанови връзката. Включи ВЧ и ушите му моментално се изпълниха с фарси на честотата на компанията: щабът в Техеран говореше с Бандар-е Делам, после повика Ал Шаргаз и Ленгех и него в Ковис, ставаше дума за четири хеликоптера, които отивали не там, където трябва. „Иран-Тода“? Не беше от техните бази.

— Ковис, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? Позна гласа на Джахан от Бандар-е Делам. Пръстът му посегна автоматично към превключвателя, после спря. Засега нямаше нужда да отговаря. Честотата на компанията се изпълни с гласове: Нумир и Джахан от Бандар-е Делам и Гелани в Техеран, а Сиамаки крещеше и беснееше.

— Кучият му син — промърмори Вазари след няколко минути. Всичко си дойде на мястото.

В хеликоптерите близо до Сири: 10,05 сутринта.

Остров Сири беше на миля пред тях, но Скрагър и неговият екип трябваше да подминат още три сонди, преди да завият на югоизток към линията на международната граница. „Като минно поле“ — помисли Скрагър. Дотук беше безопасно, без повече изненади. Всички стрелки бяха в зелените сектори, двигателите пееха сладко. Механикът му Бенсън седеше до него и се взираше във вълните, които летяха непосредствено под тях. В слушалките се чуваше пращенето на статично електричество. От време на време минаващите отгоре самолети от международните полети съобщаваха координатите си на радара в Киш, който бе контролният пункт в района, и получаваха веднага отговор.

— Киш ще ни забележи, Скраг — обади се по интеркома Бенсън.

— Ние сме под радара им. Не се притеснявай.

— Притеснявам се. А ти?

Скрагър кимна. Киш беше пред тях, на около петнадесетина мили вдясно. Воси и Вили бяха от двете му страни и той вдигна палец — отвърнаха му, Воси с ентусиазъм.

— Още двадесет минути и минаваме границата — рече Скрагър. — Щом я пресечем, се вдигаме на двеста.

— Добре. Времето се оправя, Скраг — каза Бенсън. Облачната покривка над тях бе чувствително изтъняла, но видимостта беше почти същата. Все пак и двамата видяха навреме насочващия се в открито море тежко натоварен танкер. Скрагър и Вили направиха широк завой зад кърмата, но Воси демонстративно се издигна над танкера, а после увисна до него.

Изведнъж в слушалките се чу:

— Говори Киш. Контрол. Нисколетящият хеликоптер по курс 225, съобщете височината и целта на полета си.

Скрагър поклати машината встрани, за да привлече вниманието на Вили и Воси, след това посочи на югозапад и им махна натам — това беше заповед да останат ниско и да се отделят от него. Видя нежеланието им, но посочи пак рязко с пръст на югозапад, махна за сбогом и се издигна, оставяйки ги на повърхността на морето.

— А сега, Бенсън, дръж се здраво за топките — рече той и започна да предава. Движеше микрофона напред-назад, симулирайки лош сигнал: — Киш, тук хеликоптер HVX от Ленгех, насочвам се към Сири Девет с резервни части, курс 225. Стори ми се, че видях една преобърната арабска гемия, но беше грешка. — Сири Девет беше най-далечната сонда, която обикновено обслужваха, непосредствено преди границата между Иран и Емирствата, все още бе в строеж и не бе оборудвана със СВЧ като останалите. — Връщам се на двеста метра.

— Хеликоптер HVX, чувам ви на пет и две, предаването ви е с прекъсвания. Поддържайте курса и съобщете, когато се издигнете на двеста метра. Потвърдете, че в Ленгех сте информирани за новите задължителни разпоредби за искане разрешение за „пуск двигатели“: — Гласът на оператора с американски акцент се чуваше на пет и пет, ясен и отчетлив.

— Съжалявам, Киш, днес е първият ми ден на работа. — Скрагър видя как Вили и Вос изчезват в мъглата. — Трябва ли да искам разрешение за пуск на двигателите от Сири Девет, след като кацна. Ще бъда там поне един час. — Скрагър избърса една капка пот. От Киш имаха право да му наредят да кацне най-напред там, за да го скастрят, че е нарушил разпоредбите.

— Прието. Изчакайте.

— Ами сега, Скраг? — обади се разтревожен Бенсън в интеркома.

— Ще се посъвещават малко.

— А ние какво ще нравим?

— Зависи от това какво ще направят те — усмихна се Скрагър и превключи на предаване.

— Киш, HVX на двеста.

— Тук Киш. Поддържайте курса и посоката.

— HVX, прието. — Отново тишина. Скрагър преценяваше възможностите, опасността го забавляваше: — Това е по-хубаво от редовен полет, нали, синко?

— Честно казано, не. Ако мога да докопам Воси, ще го удуша.

— Станалото — станало — вдигна рамене Скрагър. — Може би сме били на радара, откакто сме тръгнали. Може би Кешеми е съобщил за нас. — Започна да си подсвирква беззвучно. Вече бяха подминали остров Сири, а сонда Сири Девет беше на пет километра пред тях. — Киш, тук HVX — каза Скрагър, продължавайки да мести микрофона. — Слизам от двеста на подход към Сири Девет.

— HVX, не кацай, поддържай двеста и задръж. Предаването ти е с прекъсвания, на пет и две.

— Тук HVX. Киш, моля повторете, в предаването ви има смущения. Повтарям, слизам от двеста на подход към Сири Девет — повтори бавно Скрагър, като продължаваше да симулира лошо предаване. Пак се усмихна на Бенсън. — Този трик го научих в Кралските въздушни сили, синко.

— HVX, тук Киш. Казах: поддържайте двеста и чакайте така.

— Киш, започва да друса и мъглата се сгъстява. Слизам от двеста през сто и осемдесет, ще се обадя при кацането и по-късно, за да искам „пуск двигатели“. Благодаря и приятен ден! — добави той и се помоли наум.

— HVX, предаването ви е със смущения. Прекратете кацането на Сири Девет. Завийте на 310 градуса, поддържайте двеста и се явете незабавно в Киш.

Бенсън пребледня. Скрагър се оригна.

— Повторете, Киш. Чувам ви на пет и едно.

— Повтарям, преустановете кацането в Сири Девет. Завийте на 310 градуса и се явете направо в Киш. — Операторът говореше бавно.

— Прието, Киш. Разбрано, да кацнем на Сири Девет и след това да се явим в Киш. Минавам през сто за подход на малка височина. Благодаря и приятен ден.

— Киш, тук полет JAL 664 от Делхи — включи се някой в разговора. — Над вас съм на десет хиляди и двеста, посока Кувейт по курс 300. Чувате ли ме?

— JAL 664, Киш. Поддържайте курса и височината. Свържете се с Кувейт на 118,8, приятен ден.

Скрагър се взря в мъглата. Вече виждаше полуизградената сонда. До един от опорните стълбове бе привързана работна баржа. Всички стрелки на уредите бяха в зелените сектори и — я, чакай малко, на двигател номер едно температурата се бе покачила, налягането на маслото бе спаднало. Бенсън също го бе забелязал. Почука по стъклото, наведе се към уреда. Стрелката за налягането на маслото мръдна малко нагоре, после отново се върна: температурата беше няколко градуса над нормалното — нямаше време да се безпокоят за това сега, трябваше да се приготвят! Екипът на площадката ги чу и ги забеляза, спряха да работят и се махнаха от добре очертаната площадка за хеликоптери. На петнадесет метра над сондата Скрагър каза:

— Киш, HVX каца. Приятен ден.

— HVX. Явете се направо в Киш след това. Поискайте „пуск двигатели“. Повтарям, явете се направо в Киш — Чуваше се съвсем ясно. — Чувате ли ме?

Скрагър нито отвърна, нито кацна. Просто на метър от площадката увисна във въздуха и махна на хората долу. Те го познаха и решиха, че това е само тренировъчен полет за запознаване на нов пилот с обекта — постоянен навик на Скрагър. Той им махна за последен път и полетя напред, спусна се красиво надолу от сондата, плъзна се над морето и бързо се насочи на югозапад.

Въздушна база Ковис: 10,21 сутринта.

Моллата Хусаин спря колата пред административната сграда. Макайвър слезе и каза:

— Благодаря.

Не знаеше какво да очаква — Хусаин бе мълчал, откакто излязоха от канцеларията. Локхарт, Еър и останалите бяха при хеликоптерите. Киа излезе важно, спря се, като видя моллата, после слезе по стъпалата.

— Добро утро, почитаеми Хусаин, моите поздравления, приятно ми е да ви видя. — Използваше министерски глас за почетен гост, но не равен с него, после се обърна рязко към Макайвър на английски: — Трябва да тръгваме веднага.

— Да, ага. Трябват ми само няколко минути да организирам нещата. — „Слава Богу, че не съм Киа“ — помисли си той, докато се отдалечаваше. Стомахът го присви. — Здрасти, Том.

— Добре ли си, Мак?

— Да. — И добави тихо: — Ще трябва да действаме по инстинкт. Не знам какво е намислил моллата. Трябва да изчакаме да видим какво ще прави с Киа, не знам дали Киа е загазил или не. Щом разберем, можем да тръгваме. — Сниши гласа си още повече. — Ще трябва да взема Киа — освен ако Хусаин не го прибере. Планирам да го взема за известно време, само да минем зад хълмовете, извън СВЧ обхвата. Ще се престоря, че има някаква авария, и ще кацна. Щом Киа излезе от кабината да се успокои, ще излетя и ще се видим на мястото на срещата.

— Не, Мак. По-добре ме остави аз да го направя. Не познаваш района, а тези пясъчни дюни си приличат като близнаци. По-добре е аз да го взема.

— Помислих си за това, но тогава трябва да взема един от механиците без разрешително. По-скоро бих рискувал Киа, отколкото някого от тях. Освен това може да се изкушиш да отлетиш за Техеран. Чак дотам. А?

— По-добре е да го изоставя някъде и да се срещнем на мястото. По-безопасно е.

Макайвър поклати глава. Гадно му беше, че измъчва приятеля си.

— Ти би тръгнал, нали?

Последва странна пауза, после Локхарт каза:

— Докато те чаках, ако можех да излетя, щях да го взема на борда и да ме няма. — Усмихна се криво. — Войниците казаха — в никакъв случай. Трябвало да чакаме. По-добре внимавай с тях, Мак, някои говорят английски. Какво стана с тебе?

— Хусаин просто ме разпитва за Киа и за Дюк.

Локхарт се втренчи в него.

— За Дюк? За какво?

— Всичко за него. Като го попитах защо, той ми отвърна само: „Защото ме интересува.“

Локхарт потръпна.

— Мак, мисля, че е най-добре аз да взема Киа. Можеш да не намериш мястото на срещата. Ти лети заедно с Фреди. Аз ще тръгна пръв и ще ви чакам.

— Съжалявам, Том, не мога да поема такъв риск. Ти заминаваш. На твое място бих направил същото, а рискът да върви по дяволите. Но не мога да те пусна да се върнеш. Да се върнеш сега, би било катастрофа. Катастрофа за тебе — сигурен съм, Том, — както и за останалите. Такава е истината.

— По дяволите истината — отвърна горчиво Локхарт. — Добре, но, за Бога, в момента, в който кацнем в Кувейт, аз си вземам полагаемия месец отпуска или си подавам оставката от С-Г, както искаш. Още първата секунда.

— Справедливо е, но ще стане в Ал Шаргаз. Трябва да заредим в Кувейт и да излетим оттам колкото е възможно по-бързо — ако имаме късмет да стигнем дотам и ако ни разрешат да излетим.

— Не. За мене Кувейт е крайният пункт.

— Както искаш — рече Макайвър вече по-твърдо. — Но ще се постарая да не намериш самолет за Техеран, Абадан или където и да е в Иран.

— Копеле мръсно! — Локхарт се ядоса, че Макайвър така лесно разгада намеренията му. — Проклет да си!

— Да, съжалявам. От Ал Шаргаз ще помогна с всичко, каквото мо… — Макайвър спря, защото Локхарт промърмори някаква ругатня. Обърна се. Киа и Хусаин още разговаряха до колата. — Какво има?

— В кулата.

Макайвър погледна нагоре и видя Вазари, прикрит зад един от запушените с дъски прозорци. Явно им даваше знак да се приближат. Докато го гледаха, Вазари отново ги подкани с жест, после се дръпна.

— Да пукне дано! — възкликна Локхарт. — Проверих кулата веднага след като ти тръгна, да не би да се е вмъкнал там. Нямаше го. Помислих, че е офейкал. — Лицето му почервеня от яд. — Всъщност не се качих чак догоре, така че би могъл да се скрие на покрива. Кучият му син! Сигурно през цялото време е бил там.

— Господи! Може би е открил скъсания кабел! — стресна се Макайвър.

— Ти стой тук. — Локхарт се намръщи. — Ако се опита да ни прави номера, ще го убия. — И тръгна.

— Чакай, и аз ще дойда. Фреди! — викна Макайвър. — Връщаме се след малко.

На минаване покрай Хусаин и Киа Макайвър подхвърли:

— Ще искам разрешение за излитане, господин министър. След пет минути?

— Иншаллах — изрече скептично моллата, преди Киа да успее да отговори.

Киа се обърна рязко към Макайвър:

— Капитане, нали не сте забравили, че трябва да бъда в Техеран за важно съвещание в седем часа довечера? Добре. — И им обърна гръб, продължавайки разговора с Хусаин. — Та какво казвахте, ваше превъзходителство?

Двамата пилоти влязоха в офиса. Беше им накипяло от грубостта на Киа. Подминаха Павуд и останалите служители и се насочиха към стълбата за кулата.

В кулата нямаше никого. Видяха, че вратата към покрива е открехната и чуха как Вазари прошепна:

— Насам.

Беше отвън, клекнал до стената.

— Знам какво сте намислили. — Вазари не мърдаше от мястото си. — Радиото не е повредено. — Той едва сдържаше вълнението си. — Четири хеликоптера са излетели от Бандар-е Делам и са изчезнали. Вашият управителен директор Сиамаки квичи, като че ли го колят, защото не може да се свърже с Ленгех, с нас или с Ал Шаргаз и Гавалан — те просто си траят, нали така? А?

— Какво общо има това с нас? — попита напрегнато Локхарт.

— Всичко, разбира се. Всичко, защото всичко съвпада. Нумир от Бандар-е Делам казва, че всички чужденци са си отишли, не е останал никой. Сиамаки казва същото за Техеран, дори съобщи на Нумир, че вашият прислужник, капитан Макайвър, вашият прислужник е казал, че повечето от личните ви вещи и на някой си капитан Петикин ги няма в апартамента.

— Това беше предпазна мярка, докато Петикин е в отпуск, а мене ме няма. Много кражби стават напоследък. — Макайвър вдигна рамене и отиде да включи радиото.

— Не се обаждайте още. Моля ви. Слушайте, за Бога, слушайте, умолявам ви… не можете да спрете истината. Вашите 212 и пилотите са изчезнали от Бандар-е Делам. Ленгех мълчи, така че и там е същото. Техеран са затворили, същото е. Само тука остава, а вие сте готови. — Имаше нещо странно в гласа на Вазари и те не разбираха какво е. — Аз няма да ви издам, искам да ви помогна. Кълна се, че искам да ви помогна.

— Да ни помогнеш за какво?

— Да избягате.

— И защо трябва да правиш това, дори и да е вярно? — попита ядосано Локхарт.

— Прави бяхте да не ми вярвате преди, капитане, но кълна се пред Бога, че сега можете да ми вярвате, сега съм наред, преди не бях, но сега съм, и вие сте единствената ми надежда да се измъкна. Утре трябва да се явя пред комитета и… погледнете ме, за Бога! — избухна той. — Аз съм смазан и ако не намеря добър доктор, ще си остана съсипан за цял живот, а може и да умра — тук нещо ме притиска, адски ме боли. — Вазари докосна горната част на счупения си нос. — Откакто това копеле Затаки ме би, главата ме боли и бях откачил, така беше, знам го, но още мога да помогна. Мога да ви прикрия оттук, ако ме вземете с вас. Само ме пуснете да се промъкна на последния хеликоптер — кълна се, че ще ви помогна. — Очите му се напълниха със сълзи. Двамата го гледаха втренчено.

Макайвър включи СВЧ:

— Кулата в Ковис, проба на IHC, проба. Последва дълга пауза, след това се чу глас със силен английски акцент:

— Кулата слуша, IHC, чуваме ви на пет и пет.

— Благодаря. Струва ми се, че отстранихме повредата. Чартърният ни полет на 206 за Техеран е след десет минути, а имаме също и сутрешен полет до сондите Четиридесета, Абу Сал и Горди с резервни части.

— Окей. Обадете се, когато излетите. Вашите от Бандар-е Делам се опитваха да се свържат с вас.

Макайвър почувствува, че пак започва да се поти.

— Благодаря, Ковис. Приятен ден. — Погледна Локхарт и включи. ВЧ. Веднага чуха гласа на Джахан на фарси и Локхарт започна да превежда:

— Джахан казва, че последните данни за полета им са, че са ги видели на североизток, навътре от брега… че Затаки… — За момент гласът му потрепери — … и че Затаки е наредил на четирите хеликоптера да обслужат „Иран-Тода“, трябва вече да са в „Иран-Тода“, и той щял да се обади или да изпрати съобщение… — След това Макайвър разпозна Сиамаки. Локхарт се потеше. — Сиамаки казва, че половин-един час няма да предава, но ще се обади, като се върне, и да се опитват да се свържат с нас и Ал Шаргаз… Джахан потвърди, че ще изчака, и ако има някакви новини, ще се обади.

Известно време станцията само пращеше. После се чу гласът на Джахан на английски:

— Ковис, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

— Щом от кулата са слушали всичко това, защо не сме вече в пандиза? — промърмори Локхарт.

— Днес е петък, няма причина да прослушват честотата на компанията. — Вазари избърса сълзите си, вече се владееше. — Екипът в петък е само от стажанти — няма полети, нищо не става, комитетът уволни всички офицери от радара и петима от сержантите — изпратиха ги в лагера. — Той потръпна и продължи забързано: — Може би едно от момчетата е хванало Бандар-е Делам един-два пъти. Е, Бандар-е Делам са изгубили връзка с някакви техни хеликоптери и какво от това, те са чужденци и такива работи стават винаги. Но, капитане, ако не затворите Бандар и Техеран, те ще… някой ще се ядоса. — Извади мръсна носна кърпа и избърса струйка кръв от носа си. — Ако превключите на другия канал, ще сте в безопасност, кулата не го слуша.

— Сигурен ли си? — погледна го Макайвър.

— Разбира се! Вижте, защо не… — Той се спря. Чуваха се приближаващи стъпки. Вазари безшумно се измъкна обратно в скривалището си на покрива. Киа затропа по стъпалата.

— Защо се бавите, капитане?

— Ами… чакам потвърждение на разрешението, господин министър. Съжалявам, казаха ми да чакам. Нищо не мога да направя.

— Разбира се, че можеш! Можем да излетим! Веднага! Омръзна ми да ча…

— И на мен ми омръзна, но не искам да ме гръмнат. — Не се сдържа Макайвър. — Ще чакате! Ще чакате! Разбрахте ли? Ще чакате, по дяволите, и ако не се държите по-добре, ще отменя цялото пътуване и ще спомена на моллата Хусаин за някои и други пишкеши, които бях забравил по време на разпита. Сега се махайте, по дяволите.

Очакваха, че Киа ще избухне, но той размисли и си отиде. Макайвър потърка с ръка гърдите си, проклинайки се, че не се бе сдържал. После завъртя палец към покрива и прошепна:

— Том, ами тоя?

— Не можем да го оставим. Ще ни издаде веднага. — Локхарт се озърна. Вазари стоеше на прага.

— Кълна се, че ще помогна — прошепна той отчаяно. — Слушайте, когато излетите с Киа, какво смятате да правите с него, да го изхвърлите ли, а? — Макайвър не отговори, все още не беше сигурен. — Божичко, капитане, трябва да ми повярвате! Вижте, обадете се на Бандар-е Делам по резервната линия и сдъвчете Нумир, както направихте с онова копеле. Кажете му, че сте наредили на всички хеликоптери да дойдат тук. Това ще успокои нещата за час-два.

Макайвър погледна Локхарт.

— Защо не? — възкликна разгорещено Локхарт. — По дяволите, това е добра идея, после излиташ с Киа и… и Фреди може да тръгва. Аз ще изчакам тук и…

— И после какво, Том? — попита Макайвър. Вазари се приближи, превключи на резервния канал и бързо се обърна към Локхарт:

— Вие се помотайте малко, капитане, а когато капитан Макайвър тръгне и Еър напусне района, кажете на Нумир, че сте сигурен, че неговите четири хеликоптера тъкмо са изключили ВЧ: не е необходимо да го използуват и са минали на СВЧ. Това ви дава извинение да излетите и да се поразходите, после право към резервното гориво. — Забеляза погледите им. — Господи, капитане, и децата знаят, че не можете да пресечете залива само с един резервоар, така че сигурно някъде сте си скрили гориво. На брега или на някоя от сондите.

Макайвър мое дълбоко въздух и натисна копчето за предаване:

— Бандар-е Делам, опитваме се да се свържем с вас от часове и…

— Джахан, свържи ме с ага Нумир — каза рязко Макайвър. Нумир веднага се обади, но преди директорът на „Иран Ойл“ да се впусне в тирада, Макайвър го пресрещна със своята: — Къде са ми четирите хеликоптера? Защо ги няма още? Какво става там? И как така действате толкова неефективно, та не знаете, че съм наредил на хеликоптерите и личния състав да се явят тук…

Ал Шаргаз, офисът на С-Г.

— … и защо не можете да запомните, че след края на седмицата екипажите трябва да се сменят в Бандар-е Делам? — Гласът на Макайвър се чуваше слабо, но ясно. Гавалан, Скот и Мануела бяха вперили очи във високоговорителя, слисани, че Макайвър все още е в Ковис — означаваше ли това, че Локхарт, Еър и останалите също са там?

— Търся ви цяла сутрин, капитане — обади се Нумир, неговият глас се чуваше по-слабо. — Вие сте наредили на нашите хеликоптери да отлетят за Ковис? Но защо? И защо не съм бил информиран? Тази сутрин те трябваше да отидат до „Иран-Тода“, но не са кацнали изобщо и са изчезнали! Ага Сиамаки също се опитва да се свърже с вас.

— Имаше повреда в нашето ВЧ. Аз наредих на моите хеликоптери да дойдат в Ковис. Не съм одобрявал изобщо полет до „Иран-Тода“, нищо не знам за „Иран-Тода“, така че този въпрос е приключен. И престани да вдигаш врява за нищо!

— Но това са наши хеликоптери и всички са заминали, всички — механици, пилоти и…

— Наредих всички да дойдат, тъй като предстои разследване. Повтарям, много съм недоволен от работата ви. И ще докладвам в този смисъл на „Иран Ойл“! Сега престани с обажданията.

В офиса бяха в шок. Това, че Макайвър беше още в Ковис, бе катастрофа. Операцията вървеше много зле. Беше десет и дванадесет минути, а Руди и неговите три машини още не се бяха появили в Бахрейн, „… но ние не знаем какъв е насрещният вятър, татко — бе казал Скот, — или колко време ще им отнеме да заредят в движение. Може да закъснеят с четиридесет и пет минути и въпреки това всичко друго е наред — ще пристигнат в Бахрейн, да речем, към единадесет — единадесет и четвърт.“ Всички обаче знаеха, че сигурно нямат толкова гориво на борда.

Още нямаше нищо от Скраг и неговите два хеликоптера, но това можеше да се очаква — те нямаха ВЧ в машините. Полетът им до Ал Шаргаз би трябвало да трае около час и половина. Ако бяха тръгнали примерно в седем и тридесет и се бяха измъкнали без произшествия към седем и четиридесет и пет, би трябвало да се очакват към девет и четвърт при всички случаи. „Няма защо да се безпокоиш, Мануела — бе казал Анди, — ти знаеш какво значи насрещен вятър, а ние не знаем кога всъщност са излетели.“

Толкова неща можеха да се объркат. Господи, колко е гадно да чакаш. Гавалан се почувствува много стар. Вдигна слушалката и набра Бахрейн.

— „Гълф Ер де Франс“? Моля ви, Жан-Люк Сесон! Жан-Люк, има ли нещо?

— Не, Анди. Току-що се обадих на кулата, но в системата няма нищо. Pas probleme. Руди ще пести гориво. От кулата ще ми се обадят веднага щом ги зърнат. Нещо за другите?

— Току-що разбрахме, че Мак е още в Ковис. — Гавалан чу ахване, последваха нецензурни изрази. — Съгласен съм. Ще ти се обадя. — Набра Кувейт. — Чарли, Джени при тебе ли е?

— Не, в хотела е. Анди, аз…

— Току-що чухме, че Мак е още в Ковис и…

— Боже Господи, какво е станало?

— Не знам, още предава. Ще се обадя пак, когато имам нещо определено. Не се обаждай още на Джени. Чао.

Отново гадното чакане, после ВЧ оживя:

— Техеран, тук Ковис, капитан Макайвър. Говорете.

— Ковис, тук Техеран, викаме ви цяла сутрин. Ага Сиамаки се опитваше да се свърже с вас. Той ще се върне след около час. Моля, потвърдете, че сте наредили на четирите 212 да отлетят за Ковис.

— Техеран, тук Ковис. Бандар-е Делам, слушайте и вие. — Макайвър говореше по-бавно и по-ясно, но беше много ядосан. — Потвърждавам, че всички мои 212 — повтарям, всички мои 212 — са под мой контрол. Всички. Няма да мога да говоря с ага Сиамаки, тъй като имам разрешение да излетя оттук за Техеран с министър Киа след пет минути, но ще очаквам ага Сиамаки да посрещне 206 на международното летище в Техеран. След няколко минути изключваме за ремонт — по нареждане на властите — и ще работим само по правилата за визуален полет. За ваша информация, капитан Еър отлита след пет минути с резервни части за сонда Абу Сал, а капитан Локхарт остава в готовност за посрещане на 212 от Бандар-е Делам съгласно плана. Разбрахте ли, Техеран?

— Потвърждавам, капитан Макайвър, но можете ли да ми ка…

— Разбра ли, Нумир — прекъсна го Макайвър, — или си по-безполезен от всякога?

— Да, но настоявам да ни инфор…

— Омръзнаха ми тези глупости. Аз съм управляващ директор на това предприятие и докато работим в Иран, така ще бъде — просто, директно и без фасони. Ковис изключва за ремонт по нареждане на полковник Чангиз и ще ви се обадим, щом включим отново. Останете на този канал, но да бъде чист за изпитания. Всичко ще се прави според плана. Край!

В този миг вратата се отвори и влезе Старк, а след него една разтревожена млада медицинска сестра. Мануела се смая. Гавалан скочи и му помогна да седне. Гърдите на Старк бяха целите бинтовани. Беше по долнище на пижама и широка хавлия.

— Добре съм, Анди — рече Старк. — Ти как си, миличка?

— Конроу, луд ли си?

— Не. Анди, кажи какво става!

— Наистина не мога да поема отго… — почна сестрата, но Старк търпеливо я прекъсна:

— Обещавам, само два-три часа, и ще внимавам много. Мануела, ще я отведеш до колата, нали, миличка? — И я погледна с онзи особен поглед между съпрузи, който не търпи възражение. Тя стана веднага и изведе сестрата. Когато излязоха, Старк рече: — Съжалявам, Анди, не издържах. Какво става?

Ковис: 10,48 преди обед.

Макайвър слезе по стълбите на кулата. Чувствуваше се гадно, сякаш му бяха извадили вътрешностите, и не бе сигурен дали ще успее да стигне до 206, камо ли да осъществи останалата част от плана. „Ще успееш — рече си той. — Стегни се.“

Моллата Хусаин още говореше с Киа, облегнат на колата му, с преметнат през рамото „Калашников“.

— Готови сме, господин министър — каза Макайвър. — Естествено, ако нямате нищо против, почитаеми Хусаин.

— Не, да бъде Божията воля — отвърна Хусаин със странна усмивка и любезно подаде ръка. — Довиждане, министър Киа.

— Довиждане, ваше преподобие. — Киа се завъртя и тръгна бързо към хеликоптера.

— Довиждане, почитаеми. — Макайвър подаде неловко ръка на моллата.

Хусаин се обърна, за да види как Киа влиза в кабината. На лицето му отново се появи странната усмивка.

— Писано е: „Божията мелница мели бавно, но сигурно.“ Нали така, капитане?

— Да. Но защо ми казвате това?

— Като подарък на сбогуване. Можете да го кажете на вашия приятел Киа, като кацнете в Техеран.

— Той не ми е приятел, тогава защо?

— Вие сте мъдър, че не го считате за приятел. Кога ще се видите отново с капитан Старк?

— Не зная. Скоро, надявам се. — Макайвър забеляза, че моллата погледна отново към Киа, и безпокойството му нарасна. — Защо?

— Бих искал да го видя скоро. — Хусаин свали автомата от рамото си, седна в колата и замина със Зелените ленти.

— Капитане! — Беше Павуд. Трепереше и беше разтревожен.

— Да, Павуд, една минутка. Фреди! — Макайвър махна на Еър и той се затича към него. — Да, Павуд?

— Моля ви, защо 212 са натоварени с резервни части и багаж, и не…

— Смяна на екипите — отвърна веднага Макайвър и се престори, че не забелязва как Еър се ококори. — Чакам четири 212 от Бандар-е Делам. Най-добре е да приготвите стаи за екипажите. Четирима пилоти и четирима механици. Трябва да пристигнат след около два часа.

— Но нямаме нареждане, нито причина за…

— Действайте! — Напрежението на Макайвър отново взе връх. — Аз съм дал нарежданията. Аз! Аз лично! Аз наредих на моите 212 да дойдат тук! Фреди, какво чакаш, по дяволите? Тръгвай с твоите части.

— Тъй вярно. А вие?

— Аз вземам Киа, Локхарт поема ръководството, докато се върна. Тръгвай. Не, стой, идвам с тебе. Павуд, какво чакаш, по дяволите? Капитан Локхарт страшно ще се ядоса, ако не си готов навреме. — Макайвър тръгна с Еър, като се молеше да е успял да накара Павуд да повярва.

— Мак, какво става, по дяволите?

— Почакай, докато стигнем при останалите. — Когато спряха до машините, Макайвър застана с гръб към Павуд, който още стоеше на стъпалата, и набързо му разказа всичко. — Ще се видим на брега.

— Добре ли си, Мак? — попита Еър, силно обезпокоен от цвета на лицето му.

— Разбира се, че съм добре. Излитай!

Край Бахрейн: 10,59 преди обед.

Руди и Поп Кели продължаваха да се борят в тандем с насрещния вятър, щадейки двигателите — бензиномерите показваха, че резервоарите са празни, червените предупредителни лампи светеха. Преди половин час и двамата спряха и увиснаха над морето. Механиците отвориха вратите на кабините и навеждайки се навън, отвориха капаците на резервоарите. След това развиха маркучите, пъхнаха ги в отворите и се върнаха в кабините. С помощта на импровизираните помип с мъка изпомпаха първо единия от четиридесетгалоновите варели до дъно, след това и втория. Никой от тях не бе зареждал преди по този начин във въздуха. Когато свършиха, и двамата повърнаха. Но операцията беше успешна.

Мъглата още беше гъста, морето се надигаше тежко под поривите на вятъра и след като едва се разминаха с танкера, всичко бе рутинно летяха напред, търсеха оптимална мощност, регулираха оборотите, отново регулираха и се молеха. Руди не бе виждал Дюбоа или Шандор. Един от двигателите му се закашля, но се оправи почти веднага.

Фейгънуич трепна.

— Още колко ни остава?

— Твърде много. — Руди включи СВЧ предавателя и наруши радиомълчанието: — Поп, превключи на ВЧ и прослушай — изрече той бързо и отново превключи: — Сиера Едно, тук Делта Едно, чувате ли ме?

— Високо и ясно, Делта Едно — отвърна веднага гласът на Скот. — Говорете.

— Намирам се край Бостън — кодът им за Бахрейн — височина двеста, курс 185, горивото е на привършване. Делта Две е с мене, Три и Четири летят самостоятелно.

— Добре дошли от Британия в слънчевите страни, G-HTXX и G-HJZI, повтарям G-HTXX и G-HJZI! Жан-Люк ви очаква. Още нямаме новини от Делта Три и Четири.

— НТХХ и HJZI! — Руди веднага прие новите им английски обозначения. — А какво става с Лима Три и Кило Две? — Лима означаваше трите хеликоптера от Ленгех, а Кило — двата от Ковис.

— Все още нямаме новини, освен че Кило Две е още на място. — Руди и Поп Кели бяха шокирани. После чуха.

— Тук щабът в Техеран, Ал Шаргаз, чувате ли?

Последва веднага гласът на Сиамаки: — Тук Сиамаки, кой говори по този канал? Кой е Кило Две и Лима Три? Кой е Сиера Едно?

Силният глас на Скот го прекъсна:

— Не се притеснявай НТХХ, някакъв глупак използува канала ни. Обадете се по телефона, като кацнете — добави той, за да ги предупреди да не говорят излишно.

— НТХХ, пред нас пясъчни плитчини — обади се напрегнато Поп Кели.

— Виждам ги. Сиера Едно, тук НТХХ, вече сме почти на брега…

Единият от двигателите пак се задави, по-лошо от преди, но се съвзе, стрелките на оборотомера се въртяха като пияни. След това Руди през мъглата видя брега, издадена в морето земя, след това плажа и разбра точно къде са.

— Поп, ти говори с кулата. Сиера Едно, кажи на Жан Люк, че съм…

Щабът в Ал Шаргаз.

Гавалан вече набираше Бахрейн, а от високоговорителя Руди забързано продължи:

— … на североизточния край на плажа Абу Сабх, източно… — последва пращене и после тишина.

— „Гълф Ер де Франс“? — Гавалан се свърза. — Моля ви, Жан-Люк. Жан-Люк, обажда се Анди. Руди и Поп са… Изчакай Едно…

Ясно се чу гласът на Кели:

— Сиера Едно, снижавам се след Делта Едно, той изключи двигателите…

— Тук Техеран, кой е изключил и къде? Кой говори по този канал? Тук Техеран, кой гово…

На брега на Бахрейн.

Плажът беше с хубав бял пясък, но точно тук почти нямаше хора. Навътре в морето имаше много яхти и увеселителни корабчета, ята сърфисти се носеха в лекия бриз, денят бе спокоен. Хотел „Старбрейк“ беше по-нагоре по брега, ослепително бял, с палми и градини, по терасите и плажа се виждаха многоцветните точки на сенниците. Машината на Руди излетя бързо от омарата над водата, роторите се въртяха, двигателите кашляха и вече не помагаха. Линията на снижение не му даваше възможност за избор, но той бе благодарен, че ще кацне на земята, а не в морето. Брегът се носеше към тях и той избра точно къде да кацне — до един самотен сенник, малко нагоре по брега към пътя. Използваше вятъра, за да се приближи, стабилизира машината, после дръпна общия лост за управление и измени ъгъла на витлата, за да вдигне за миг и омекоти падането, плъзна се напред няколко метра по неравната повърхност, наклони се малко, но не толкова, че да се удари, и бяха в безопасност.

— По дяволите… — ахна Фейгънуич. Отново дишаше, сърцето му проработи.

Руди започна да изключва приборите. Тишината беше зловеща. Сега вече ръцете и коленете му трепереха. По-нагоре по плажа и терасите хората бяха станали и ги гледаха. В този момент Фейгънуич пак ахна и го изплаши. Той се обърна и също ахна.

Под самотния сенник тя бе с тъмни очила и почти нищо друго — без горнище на банския и почти без долнище, руса и красива; беше се подпряла на лакът и ги гледаше. Стана, без да бърза, и си сложи нещо, което минаваше за горна част на бански.

— Божичко… — Фейгънуич нямаше думи. Руди махна с ръка и извика дрезгаво:

— Извинявайте, свърших горивото.

Тя се засмя и в този миг Кели се спусна от небето и развали всичко. И двамата го наругаха, а струята от роторите му изпъна сенника и дългата й коса, издуха кърпата й и пръсна пясък. Сега вече и Кели я видя, отдръпна се любезно, за да не духа към нея, приближи се към пътя и разсеян като другите, кацна до тях.

Международно летище Бахрейн: 11,13 преди обед.

Жан-Люк и механикът Род Родригес излязоха на бегом от сградата и се насочиха по пистата към една малка цистерна с обозначенията на „Гълф Ер де Франс“ — GAdeF, която бяха уредили под наем. Летището бе оживено, модерният терминал и сградите край него бяха великолепни, блестящо бели. Реактивни самолети на различни нации товареха или разтоварваха, току-що кацаше един джъмбо на JAL.

— On у va, да вървим — каза Жан-Люк.

— Разбира се, Саид. — Шофьорът засили звука на интеркома и с едно плавно движение запали двигателя, включи на скорост и потеглиха. Беше слаб палестинец-християнин с тъмни очила и гащеризон с маркировката на компанията. — Къде трябва да отидем?

— Знаеш ли къде е плажът Абу Сабх?

— О, да, Саид.

— Два от нашите хеликоптери са кацнали там без гориво. Да вървим!

— Смятайте, че вече сме там! — Шофьорът бързо смени скоростите и подкара бързо. От високоговорителя на интеркома се чу:

— Алфа Четири?

Той взе микрофона и продължи да кара важно с една ръка.

— Тук Алфа Четири.

— Свържете ме с капитан Сесон.

Жан-Люк позна гласа на Матиас Деларне, директора на „Гълф Ер де Франс“ за Бахрейн — стар приятел от дните във френските ВВС и Алжир.

— Тук Жан-Люк, стари приятелю — заговори той на френски.

Деларне отвърна бързо, също на френски:

— От кулата се обадиха да ми кажат, че още един хеликоптер е навлязъл в системата по очаквания курс, Дюбоа или Петрофи, а? От кулата се опитват да се свържат с него, но още нямат връзка.

— Само един ли? — Жан-Люк изведнъж се разтревожи.

— Да. Движи на правилен заход по правилата за визуален полет към хеликоптерна площадка 16. Проблемът, който обсъждахме, а?

— Да. — Жан-Люк бе казал на приятеля си какво всъщност става и за проблема с регистрационните знаци. — Матиас, предай от мое име на кулата, че това е G-HTTE в транзитен полет. — HTTE беше третият от определените му опознавателни знаци. — Ще изпратя Родригес да се оправи с Руди и Кели. Ние ще поемем Дюбоа или Шандор — ти и аз. Донеси резервния комплект. Къде ще се срещнем?

— Господи, Жан-Люк, след тази работа ще трябва да се запишем в Чуждестранния легион. Чакай ме пред офиса.

Жан-Люк прие и окачи микрофона.

— Спри тук! — Камионът спря моментално. Родригес и Жан-Люк едва не излетяха през предното стъкло. — Род, знаеш какво да правиш. — Той скочи навън. — Давай!

— Слушай, аз предпочитам да ходя пе… — Останалите думи се изгубиха. Жан-Люк затича обратно, а камионът потегли рязко със свирене на гуми през портала и по пътя към морето.

Ковис, в кулата: 11,17 преди обед.

Локхарт и Вазари наблюдаваха как 206 на Макайвър се издига към планината Загрос.

— Ковис, тук НОС — предаде Макайвър. — Вече излизам от системата ви. Приятен ден.

— НОС, тук Ковис. Приятен ден — отвърна Вазари. От високоговорителя на ВЧ се разнесе глас на фарси:

— Бандар-е Делам, тук Техеран, обадиха ли се вече от Ковис?

— Няма нищо. Ал Шаргаз, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Пращене на статично електричество, после повикването се повтори, — и отново тишина.

— Смятате ли, че капитан Еър вече е на мястото на срещата ви? — попита Вазари и избърса лицето си. Отчаяно се мъчеше да бъде от полза. Не беше трудно да усети, че Локхарт не го харесва, нито пък недоверието му. — А?

Локхарт само вдигна рамене. Мислеше си за Техеран и какво да прави. Бе казал на Макайвър да изпрати двамата механици с Еър:

— Просто в случай, че ме хванат, Мак, или че Вазари ни е разкрил или издал.

— Не прави глупости, Том! И да не вземеш да идеш в Техеран с 212, със или без Вазари.

— Няма начин да се промъкна в Техеран, без да алармирам цялата система и да проваля „Вихрушка“. Ще трябва да презареждам и ще ме спрат.

„Има ли начин?“ — питаше се той. Забеляза, че Вазари го гледа.

— Какво?

— Капитан Макайвър ще ви даде ли знак, ще се обади ли, като остави Киа? — Локхарт само го гледаше и Вазари мрачно продължи: — По дяволите, не разбирате ли? Каквото и да кажете, ще го направя. Вие сте единствената ми надежда да се измъкна…

Двамата почувствуваха, че някой ги гледа, и се обърнаха рязко. Павуд надничаше иззад перилата на стълбите.

— Така значи! — рече той тихо. — Да бъде Божията воля. И двамата сте заловени в предателство.

Локхарт направи крачка към него.

— Какво те тревожи? — започна той с пресъхнало гърло. — Няма нищо…

— Заловени сте. Ти и този предател! Всички бягате, измъквате се с нашите хеликоптери!

— Предател, а? — изсъска Вазари и лицето му се сгърчи. — Я си качи тук комунистическия задник! Знам всичко за тебе и другарите ти от Туде!

— Глупости! — Павуд пребледня. — Ти си заловен, ти си…

— Ти си предател, гадно комунистическо копеле! Капрал Али Федаги ми е съквартирант и комисар на базата, и твой шеф. Всичко знам за тебе — той се опита да ме привлече в партията преди месеци. Дигай си задника насам! — Павуд се поколеба и Вазари го предупреди: — Ако не дойдеш, обаждам се на комитета и изгърмявате — и ти, и Федаги, заедно с Мохамед Берари и дузина други, за които не ми пука… — Пръстите му докоснаха копчето на предавателя.

— Не — въздъхна Павуд и разтреперан се качи на площадката.

За миг никой не помръдна, после Вазари грабна хленчещия, вцепенен мъж и го събори в един ъгъл, стисна някакъв гаечен ключ и замахна да му счупи главата. Локхарт успя навреме да го хване за ръката.

— Защо ме спираш, за Бога? — Вазари се тресеше от страх. — Ще ни издаде!

— Няма нужда… няма нужда от това. — За момент гърлото му се стегна. — Имай търпение. Слушай, Павуд, ако си мълчиш, и ние ще мълчим.

— Кълна се в Бога, разбира се, че…

— Не можеш да им имаш доверие на тия копелета — просъска Вазари.

— Така е — рече Локхарт. — Бързо! Напиши го! Бързо! Всички имена, които помниш. Бързо — в три екземпляра! — Локхарт му пъхна химикалката в ръката. Вазари се поколеба, после грабна бележника и започна да пише. Локхарт се приближи към Павуд, който се присви, молейки за милост. — Млъкни и слушай, Павуд. Ще се разберем така: ти не казваш нищо и ние не казваме нищо.

— За Бога, разбира се, че няма да кажа нищо, ага, не съм ли служил вярно на компанията толкова години, не съм ли…

— Лъжец — прекъсна го Вазари и добави за ужас на Локхарт: — Чух те как ти и другите лъжете и мамите, и се лигавите за Мануела Старк, надничате през прозореца й нощем.

— Лъжи, само лъжи, не му вяр…

— Млъквай, копеле! — наруга го Вазари.

Павуд се подчини, вцепенен от злобата му, и пак се сви в ъгъла. Локхарт прибра един от листовете в джоба си.

— Задръж втория, сержант. Дръж и ти! — обърна се той към Павуд и бутна третия в лицето му. Павуд се опита да се отдръпне, но не можа, и когато му пъхнаха листа в ръката, изохка и го пусна, сякаш бе запален. — Ако ни спрат, обещавам ти пред Бога, че това ще попадне, в първия срещнат от Зелените ленти, а не забравяй, че и двамата говорим фарси и познавам Хусаин! Разбра ли? — Павуд кимна вдървено. Локхарт се наведе, взе листа и го пъхна в джоба му. — Седни там! — посочи той един стол в ъгъла и избърса потните си длани в панталона. После включи СВЧ и взе микрофона. — Ковис вика пристигащите хеликоптери от Бандар-е Делам, чувате ли ме? — Локхарт почака, след това повтори повикването. После превключи: — Кулата, тук базата, чувате ли ме?

След кратка пауза някакъв отегчен глас със силен акцент отвърна:

— Да, чуваме ви.

— Очакваме четири пристигащи хеликоптера от Бандар-е Делам, които имат само СВЧ. Ще излетя и ще се опитам да се свържа с тях. Изключвам, докато се върна. Окей?

— Окей.

Локхарт изключи. От ВЧ се чу:

— Ковис, тук Техеран, чувате ли ме?

— Какво ще го правим? — попита Локхарт. И двамата погледнаха към Павуд, който сякаш се смали.

Пронизващата болка зад очите на Вазари бе по-силна от всякога. „Ще трябва да убия Павуд, това е единственият начин да докажа на Локхарт, че съм на негова страна.“

— Аз ще се оправя с него, — каза той и стана.

— Не — спря го Локхарт. — Павуд, за днес приключваш. Слизаш долу, казваш на другите, че си болен, и си отиваш вкъщи. Не казваш нищо друго и си тръгваш веднага. Оттук можем да те виждаме и да те чуваме. Ако ни предадеш, в името на Господ Бог ти и всички хора от този списък също ще бъдете предадени.

— Закълнете се, че… че вие… — думите заваляха една след друга. — Нали се заклевате, че няма да кажете на никого, нали?

— Излизай и си върви вкъщи! От тебе зависи, не от нас! Хайде, изчезвай! — Проследиха го с поглед как излиза, олюлявайки се. А когато го видяха да върти бавно педалите на колелото си по пътя, и двамата се почувстваха малко по-спокойни.

— Трябваше да го убием… трябваше, капитане. Аз щях да го направя.

— И така е безопасно и… ами, и да го бяхме убили, това нямаше да реши нищо. — „Нито пък ще ми помогне за Шаразад“ — помисли си Локхарт.

От ВЧ отново се чу досадното:

— Ковис, тук Бандар-е Делам, чувате ли ме?

— Опасно е да оставяме тия копелета да предават, капитане. Кулата ще ги чуе, колкото и неопитни и неумели да са.

Локхарт се замисли, после го погледна.

— Сержант, обади се за миг по ВЧ, престори се, че си някой радиотехник, на когото му е писнало да му провалят почивния ден. Кажи им на фарси да млъкват, да освободят канала ни, докато направим ремонта, и че идиотът Локхарт е излетял да се свърже с четирите хеликоптера по СВЧ, че може би някой от тях е аварирал и другите са кацнали с него. Окей?

— Готово! — Вазари го направи идеално. Когато изключи, стисна главата си с ръце, болката го заслепяваше. После погледна Локхарт: — Сега вярвате ли ми?

— Да.

— И мога да дойда с вас? Честно?

— Да. — Локхарт му протегна ръка. — Благодаря за помощта. — Извади високочестотния кристал от станцията, повреди го и го постави обратно, след това извади прекъсвача на СВЧ и го сложи в джоба си. — Хайде.

Долу в офиса се спря за малко.

— Ще излитам — каза той на тримата чиновници, които го изгледаха странно. — Ще се опитам да се свържа с хеликоптерите от Бандар-е Делам по СВЧ. — Тримата не отвърнаха нищо, но Локхарт усети, че те също знаят тайната. Обърна се към Вазари: — Ще се видим утре, сержант.

— Надявам се, нямате нищо против да си ходя. Главата ме боли адски.

— До утре. — Локхарт се забави в офиса, та Вазари да има достатъчно време да се престори, че си отива, а всъщност да заобиколи хангара и да се промъкне в хеликоптера. „Щом излезеш оттук, ще трябва да се оправяш сам — му бе казал. — Няма да проверявам кабината, направо излитам.“

— Господ да помага на всички ни, капитане — бе отговорил Вазари.

63

Летището в Бахрейн: 11,28 преди обед.

Жан-Люк и Матиас Деларне бяха застанали до едно комби близо до хеликоптерната площадка и наблюдаваха пристигащия 212, засенчили очи срещу слънцето. Все още не можеха да разпознаят пилота. Матиас беше нисък и набит, с тъмна вълниста коса и половин лице — другата половина бе лошо обгорена при скок с парашут от запален самолет на алжирската граница.

— Дюбоа е — рече той.

— Не, грешиш. Шандор е. — Жан-Люк махна, за да му посочи да кацне напряко на вятъра. В момента, в който ските докоснаха земята, Матиас се втурна под роторите към лявата врата на кабината, без да обръща внимание на Шандор, който му викаше нещо. Носеше голяма четка и кутия бързосъхнеща бяла самолетна боя и бързо замаза иранските регистрационни букви точно под прозореца на вратата. Жан-Люк наложи шаблона, който бяха приготвили, нанесе черна боя с четката си и след това внимателно го отлепи. Сега вече хеликоптерът беше G-HXXI и напълно легален.

Междувременно Матиас отиде до опашката и изличи, а след това мина отдолу, за да направи същото и от другата страна. Шандор едва успя да дръпне ръката си от вратата — Жан-Люк нанесе и второто G-HXXI.

— Voila! — Жан-Люк върна материалите си на Матиас и той ги занесе в комбито, за да ги скрие под една мушама. Жан-Люк разтърси ръката на Шандор и му разказа за Руди и Кели, после попита за Дюбоа.

— Не зная, приятелю — каза Шандор. — След като едва не се блъснахме в танкера, Руди ни махна да се насочваме насам самостоятелно. След това вече не видях никого. Минах на минимален разход, залепих се за вълните и се молех. Последните минути летях с празен резервоар. Предупредителните лампи светеха… ужас! Ами другите?

— Руди и Кели кацнаха на плажа Абу Сабх, Род Родригес ще се погрижи за тях. Все още нищо от Скраг, Вили или Воси, а Мак е още в Ковис.

— Божичко!

— Oui, заедно с Фреди и Том Локхарт, или поне бяха преди десет-петнадесет минути. — Жан-Люк се обърна към Матиас, който идваше към тях. — На канала на кулата ли си?

— Да, няма проблеми.

— Матиас Деларне — Шандор. Джонсън, нашият механик.

Поздравиха се и си стиснаха ръце.

— Как пътувахте. Merde, по-добре не ми казвайте. — В същия момент Матиас видя приближаващата кола. — Неприятности — предупреди той.

— Остани в кабината, Шандор — нареди Жан-Люк. — Джонсън, върни се вътре.

Колата бе с надпис „служебна“ и спря на двадесетина метра успоредно на хеликоптера. От нея слязоха двама бахрейнци — униформен капитан от Имиграционната служба и офицер от кулата. Офицерът беше с широк развят бял дишдаш и покривало на главата, закрепено с усукано черно въже. Матиас отиде да ги посрещне.

— Добро утро, Саид Юсуф, Саид Бин Ахмед. Това е капитан Сесон.

— Добро утро — отвърнаха любезно и двамата и продължиха да оглеждат хеликоптера. — А пилота?

— Капитан Петрофи. Господин Джонсън, механикът, е в кабината. — На Жан-Люк му призля. Новата боя блестеше на слънцето, а старата — не, и от двата ъгъла в долната част на буквата I се бяха проточили черни струйки. Изчака неизбежната забележка, последвана от неизбежния въпрос:

— Кой е последният отправен пункт?

— Басра, Ирак — отговори безгрижно той. Това беше най-близкото възможно място. Беше толкова лесно обаче да се провери там, а и не беше необходимо — само да минат пет метра напред и да прокарат пръст по новата боя, щяха да открият отдолу старите букви. Матиас бе не по-малко смутен. „Лесно му е на Жан-Люк — помисли си той. — Не живее тук, не му се налага да работи тук.“

— Колко време ще остане G-HXXI, капитане? — попита офицерът от Имиграционната служба. Беше гладко обръснат, с тъжни очи.

Жан-Люк и Матиас изпъшкаха вътрешно, като чуха как натърти върху буквите.

— Трябва да замине веднага за Ал Шаргаз, саид — отговори Матиас, — за Ал Шаргаз, веднага, веднага щом зареди. Също и останалите, които, ъ-ъ, свършиха горивото.

— Много лошо са планирали, за да останат без гориво — въздъхна Бин Ахмед. — Къде им е задължителният резерв за тридесет минути?

— Ами, ъ-ъ, предполагам поради насрещния вятър, саид.

— Днес е силен, вярно. — Бин Ахмед погледна към залива, видимостта беше около миля. — Един 212 тук, два на плажа ни и четвъртият… четвъртият някъде там. — Тъмните очи отново се спряха на Жан-Люк. — Може би пилотът се е върнал обратно… в отправния пункт?

Жан-Люк се усмихна с най-очарователната си усмивка:

— Не зная, саид Бин Ахмед — отвърна внимателно той. Искаше да свършат с играта на котка и мишка, да заредят и да полетят за половин час назад, за да го потърсят.

Двамата бахрейнци погледнаха отново хеликоптера. Роторът вече бе спрял. Перките трепереха леко от вятъра. Бин Ахмед извади небрежно един телекс.

— Току-що получихме това от Техеран, Матиас, за някакви изчезнали хеликоптери — каза той любезно. — От Въздушния контрол на Иран. Пише: „Моля, следете за наши хеликоптери, които бяха изнесени незаконно от Бандар-е Делам. Моля, задръжте ги, арестувайте лицата на борда, информирайте най-близкото ни посолство, което ще уреди незабавното депортиране на престъпниците и репатрирането на нашето оборудване.“ — Той се усмихна отново и му го подаде. — Любопитно, а?

— Много — отговори Матиас. Прочете го, опули се и го върна.

— Капитан Сесон, били ли сте в Иран?

— Да, бил съм.

— Ужасно е. Толкова много смърт, целият този смут, всички тези убийства. Мюсюлмани убиват мюсюлмани. Персия винаги е била различна, създаваща неприятности за другите, които живеят в Залива. Нарича нашия залив Персийски, като че ли ние, от тази страна, не съществуваме — каза сухо Бин Ахмед. — А нима шахът не заяви, че нашият остров е ирански само защото преди три века персийците са ни завладели за няколко години, нас, които винаги сме били независими?

— Да, но той, ъ-ъ, той се отказа от претенциите си.

— А, да, да, така е — и окупира нефтените острови Тумс и Абу Муса. Персийските управници са много хегемонистични, много особени, които и да са, откъдето и да идват. Светотатство е моллите и аятоласите да стоят между човек и Бога. Нали?

— Те, ъ-ъ, те си имат свой начин на живот — съгласи се Жан-Люк, — а другите народи — друг.

Бин Ахмед погледна към задната част на комбито. Жан-Люк видя, че изпод мушамата се подава част от дръжката на четката.

— Много опасни времена настъпиха в залива. Много опасни. Съветите са настроени против Бога, приближават се с всеки ден от север, още по-настроени против Бога марксисти има на юг в Йемен, въоръжават се всеки ден, всички погледи са насочени към нас и нашето богатство — и исляма. Само ислямът стои между тях и световното господство.

„Ами Франция и, разбира се, Америка?“ — искаше да каже Матиас, но отвърна:

— Ислямът ще издържи. Както и държавите от Залива, ако са бдителни.

— С Божията помощ, съгласен съм. — Бин Ахмед кимна и се усмихна на Жан-Люк. — Тук, на нашия остров, трябва да бъдем много бдителни спрямо всички, които искат да ни създадат неприятности. Нали?

Жан-Люк кимна. С мъка се сдържаше да не гледа към телекса. Щом като в Бахрейн имаха такъв телекс, значи е бил изпратен до всяка кула от тази страна на Залива.

— С Божията помощ ще успеем.

Офицерът от Имиграционната служба кимна любезно.

— Капитане, бих искал да видя документите на пилота и на механика. И тях самите. Моля ви.

— Разбира се, веднага. — Жан-Люк отиде при Шандор. — Техеран им е изпратил телекс да следят за ирански регистрации — прошепна той бързо и лицето на Шандор посивя. — Не се паникьосвай, mon vieux, само покажи паспортите на офицера от Имиграцията, не проявявай инициатива, ти също, Джонсън, и не забравяйте, че сте G-HXXI от Басра.

— Господи! — рече дрезгаво Шандор. — Би трябвало да имаме изходни печати от Ирак, а аз на почти всяка страница имам печати от Иран.

— Значи си бил в Иран. Какво толкова? Почни да се молиш, mon brave. Хайде.

Офицерът от Имиграционната служба взе американския паспорт. Педантично огледа снимката, сравни я с Шандор, който с отмаляла ръка свали тъмните си очила, след това му го върна, без да прелиства останалите страници, и взе британския паспорт на Джонсън. Отново педантично изгледа само снимката. Бин Ахмед направи крачка към хеликоптера. Джонсън бе оставил вратата на кабината отворена.

— Какво носите?

— Резервни части — отговориха в хор Шандор, Джонсън и Жан-Люк.

— Ще трябва да минете през митницата.

— Но той е в транзитен полет, саид Юсуф — вметна любезно Матиас, — и ще отлети веднага щом зареди. Може би ще му разрешите да подпише транзитен формуляр, като гарантира, че няма да разтоварва нищо и че не носи оръжие, наркотици или муниции. — Той се поколеба. — Аз също бих гарантирал, ако това би било от полза.

— Вашето присъствие винаги е от полза, саид Матиас — отвърна Юсуф. На пистата беше горещо и прашно, той извади носна кърпа и издуха носа си, след това отиде при Бин Ахмед, който още държеше паспорта на Джонсън. — Предполагам, че за британски хеликоптер в транзитен полет ще е възможно, дори за другите два на брега. Нали?

— Защо не? — Служителят от кулата се обърна с гръб към хеликоптера. — Когато пристигнат другите два, ще ги уредим направо тук, саид капитан Сесон. Вие ги посрещнете с цистерната, а ние ще разрешим полета до Ал Шаргаз веднага щом заредят. — Той погледна отново към морето, тъмните му очи бяха загрижени. — А четвъртият, когато пристигне? Той, предполагам, също е с британска регистрация?

— Да, да, точно така — се чу да казва Жан-Люк и му съобщи новата регистрация. — С… с ваше позволение, трите хеликоптера ще се върнат назад по маршрута за около половин час и след това ще продължат за Ал Шаргаз. — „Струва си да опитат“ — помисли си той и любезно се сбогува с двамата бахрейнци. Не вярваше на чудото, че им се е разминало.

„Дали защото слънцето им светеше в очите, или защото не искаха да видят? Не зная, не зная, но благословена да е Мадоната за това, че пак се погрижи за нас.“

— Жан-Люк, по-добре се обади на Гавалан за телекса — каза Матиас.

В морето до Ал Шаргаз.

Скрагър и Бенсън бяха вперили погледи в приборите за маслото и налягането на двигател номер едно. Предупредителните лампи светеха, стрелката на температурния датчик бе на максимум, в най-горната част на червеното, стрелката за налягането на маслото бе почти на нула. Летяха на двеста метра, времето беше хубаво, но с лека мъгла. Международната граница при Сири и Абу Муса бе точно зад гърба им, а Ал Шаргаз — право напред. В слушалките си чуваха кулата на пет и три, която насочваше трафика.

— Ще го изключа, Бенсън.

— Да, не искам да се запали.

Шумът отслабна и машината се снижи с тридесетина метра, но когато Скрагър увеличи мощността на двигател номер две и направи корекциите, височината се запази. И двамата се безпокояха за другия двигател.

— Няма причина да прави така, Скраг, абсолютно никаква. Лично го проверих преди няколко дни. Как сме?

— Добре. Вече сме близо.

— Има ли къде да кацнем в случай на авария? — Бенсън бе много неспокоен. — Пясъчни плитчини? Сонда?

— Разбира се, разбира се, че има. Много места — излъга Скрагър. Очите и ушите му се напрягаха да доловят опасността, но не я откриваха. — Чуваш ли нещо?

— Не… не, нищо. По дяволите, чувам всеки прегрят зъбец.

— И аз — изсмя се Скрагър.

— Не трябва ли да се обадим на Ал Шаргаз?

— Има достатъчно време, синко. Чакам Воси или Вили. — Продължаваха да летят напред и всяко леко завихряне, всяка промяна, макар и с един децибел в шума на двигателя или трепване на някоя стрелка ги караше да се потят още повече.

— Колко още ни остава, Скраг? — Бенсън обичаше двигателите, но мразеше да лети, особено с хеликоптери. Ризата му бе лепкава и студена.

В този миг чуха в слушалките си гласа на Вили:

— Ал Шаргаз, тук EP-HBB, приближавам с EP-HGF на височина двеста, курс 140 градуса. Време на пристигане след дванадесет минути.

Скрагър изпъшка и затаи дъх — Вили автоматично бе дал пълните ирански позивни, а се бяха разбрали да опитат да минат само с последните три букви. Подчертано английският глас на диспечера бе висок и отсечен:

— Хеликоптерът, който вика Ал Шаргаз, разбрахме, че сте в транзитен полет по курс 140 градуса и, ъ-ъ, предаването ви има смущения. Моля, потвърдете дали сте, ъ-ъ, G-HYYR и G-HFEE? Повтарям, Голф Хотел Янки Янки Ромео и Голф Хотел Фокстрот Ехо Ехо?

— Очакват ни! — извика от радост Скрагър. Щеше да се пръсне от вълнение.

Гласът на Вили бе колеблив и Скрагър усети как вдига температура:

— Ал Шаргаз, тук… тук G-HY… YR…

В този момент Воси го прекъсна възбудено:

— Ал Шаргаз, тук Голф Хотел Фокстрот Ехо Ехо и Голф Хотел Янки Янки Ромео, чувам ви високо и ясно, ще бъдем при вас след десет минути, разрешете кацане на северната площадка, моля информирайте С-Г.

— Естествено, G-HFEE — отвърна диспечерът и Скрагър просто видя облекчението му. — Имате разрешение за северната площадка и се обадете на С-Г на 117.7. Добре дошли! Добре дошли в Ал Шаргаз, поддържайте същия курс и височина.

— Слушам, сър! Тъй вярно, 117.7 — отговори Воси. Скрагър веднага превключи на същия канал и го чу пак: — Сиера Едно, тук HFEE и HYYR, чувате ли ме?

— Високо и съвсем ясно, добре дошли всички, но къде е Голф Хотел Сиера Виктор Танго?

Офисът в Ал Шаргаз.

— Идва след нас, Сиера Едно — отговори Воси. Гавалан, Скот, Ногър и Старк слушаха по СВЧ на честотата на компанията, честотата на кулата също се прослушваше, всички много добре съзнаваха, че всяко предаване може да се подслуша, особено тяхното ВЧ — от Сиамаки в Техеран и Нумир в Бандар-е Делам.

— Идва на няколко минути след нас, той, ъ-ъ, ни нареди да летим самостоятелно. — Воси явно внимаваше какво ще каже. — Ние, ъ-ъ, не знаем какво стана. — В този миг Скрагър го прекъсна и всички усетиха радостта в гласа му: — Тук G-HSVT, по петите ви съм, така че разчиствайте терена…

В стаята избухнаха радостни възгласи, Гавалан избърса челото си и замаян от облекчение, промърмори:

— Слава Богу! После вдигна палец към Ногър: — Тръгвай, Ногър!

Ликуващ, младежът тръгна и едва не събори Мануела, която с вкаменено лице идваше от коридора с поднос студени напитки.

— Скраг, Вили и Ед кацат след малко — извика той на бегом, вече от другия край на коридора.

— О-о, чудесно! — Тя побърза да влезе в стаята. — Не е ли… — тя спря. Скрагър тъкмо казваше:

— … съм на един двигател, така че ще поискам разрешение да кацна направо, най-добре пригответе една пожарна, за всеки случай.

Веднага се чу гласът на Вили:

— Ед, направи завой на 180 градуса и се върни при Скраг, за да го придружиш до летището. Как си с горивото?

— Имам много. Тръгвам.

— Скраг, тук Вили. Аз ще се погрижа за разрешение за кацане направо. Как си с горивото?

— Имам много. HSVT, а? Това е много по-добре от HASVD! — Чуха смеха му и Мануела се почувствува по-добре.

Напрежението от тази сутрин, усилието, с което сдържаше сълзите си, й бяха дошли твърде много. Чуваше безтелесните гласове от толкова далеч, и все пак толкова близо; всички те бяха свързани с хора, които харесваше или обичаше, или мразеше — тези на врага. „Защото са врагове — бе казала тя ожесточено преди няколко минути и едва не се разплака, защото чудесните им приятели Марк Дюбоа и Фоулър бяха изчезнали, изчезнали, изчезнали и, о, Боже, би могъл да бъде Конроу и тогава може би… — Джахан е враг! Сиамаки, Нумир, всички те са врагове.“ А Гавалан бе казал кротко: „Не, не са, Мануела, не истински, те просто си вършат работата…“ Но тази кротост само я предизвика, вбеси я, засили безпокойството й от това, че Старк бе тук, а не в леглото в болницата — операцията бе направена едва снощи, и тя избухна: „Това е игра! За всички вас «Вихрушка» е игра, само една проклета игра! Вие сте просто тайфа момчета, които си играят на войници и мечтаят за слава и ти… и ти…“ И изтича навън, отиде в дамската тоалетна и се разплака. После бурята отмина и тя се ядоса на себе си за това, че е изпуснала нервите си, напомни си, че мъжете са глупави и инфантилни и никога няма да се променят. След това си издуха носа, оправи си грима и косата и отиде да вземе напитките.

Мануела тихо остави подноса. Никой не я забеляза.

Старк говореше по телефона с Надземен контрол — обясняваше им какво трябва да се направи. Скот беше на СВЧ:

— Ще се погрижим за всичко, Скраг.

— Сиера Едно. Как вървят нещата? — попита Скрагър. — Вашите Делти и Кило?

Скот погледна към Гавалан. Гавалан се наведе напред и каза бавно:

— Делта Три е добре, Кило Две… Кило Две са още на място, в известен смисъл.

Високоговорителите мълчаха. На честотата на кулата се чуваше как английският диспечер дава разрешение на някакви пристигащи полети. Пращене на статично електричество.

— Потвърдете Делта Три. — Гласът на Скрагър бе променен.

— Потвърждавам Делта Три — отвърна Гавалан, все още шокиран от новините за Дюбоа и телекса в Бахрейн, за който Жан-Люк им съобщи по телефона преди няколко минути; очакваше всеки момент да избухнат в собствената им кула, а и в Кувейт. На Жан-Люк бе казал: „Морската спасителна команда? По-добре да дадем сигнал за бедствие.“

— Ние сме спасителната команда, Анди. Други няма. Шандор вече отлетя да го търси. Щом заредят, Руди и Поп също отиват — разработих им план за претърсване по сектори, след това ще се насочат право към Ал Шаргаз, както и Шандор. Не можем да се мотаем тук. Mon Dieu, не можеш да си представиш как ни се размина! Ако е на повърхността, ще го намерят — има сто пясъчни плитчини, където може да кацне.

— Няма ли да повлияе това на радиуса на полета им?

— Ще се оправят, Анди. Марк не е подал сигнал за бедствие, така че сигурно е станало внезапно или пък радиото му е отказало, или пък най-вероятно е кацнал някъде. Има цял куп добри възможности: би могъл да кацне на някоя сонда за гориво, ако е паднал в морето, би могъл да го прибере някой кораб — цял куп такива неща… Не забравяй, че радиомълчанието бе едно от най-важните неща. Не се притеснявай, mon cher ami.

— Много се притеснявам.

— Нещо за останалите?

— Още нищо…

„Още нищо“ — помисли си той и отвътре го заболя.

— Кой е Делта Четири? — Въпросът бе зададен от Вили.

— Френският ни приятел и Фоулър — отговори сухо Гавалан. Не знаеше кой би могъл да подслушва. — Пълен доклад, като кацнеш.

— Разбрано. — Пращене, след това: — Ед, как си?

— За чудо и приказ, Вили. Качвам се на триста, всичко е наред. Ей, Скраг, какви са ти курсът и височината?

— 142, на двеста, и ако си отвориш очите и погледнеш към два часа, ще ме видиш, защото аз те виждам.

За миг настъпи тишина.

— Скраг, пак успя!

Гавалан се изправи да се протегне и видя Мануела:

— Как е, мила?

Тя се усмихна колебливо и му предложи една бутилка.

— Заповядай. Заслужаваш една бира и едно извинение.

— Без извинения, никакви. Ти беше права. — Той я прегърна и отпи с удоволствие. — Божичко, колко е хубаво! Благодаря, Мануела.

— Ами аз, миличка? — попита Старк.

— От мен, Конроу Старк, ще получиш само вода и шамар, защото между ушите ти има само мускули. — Тя отвори бутилка минерална вода и му я подаде, но очите й бяха усмихнати и тя леко отпусна ръка върху него. Беше изпълнена с обич.

— Благодаря ти, мила — рече Старк, спокоен, че тя е тук, в безопасност, и другите са в безопасност, въпреки че Дюбоа и Фоулър още бяха в неизвестност и имаше още толкова много въпроси. Рамото и гърдите го боляха много и все повече му се гадеше, болката пулсираше в главата му. Доктор Нът му беше дал болкоуспокояващо и каза, че то щяло да го държи два часа: „Ще те държи до обед, Дюк, не повече, а може би и по-малко. По-добре да се прибереш като Пепеляшка по обяд, иначе ще ти стане много неприятно… Имам предвид, че може и да кръвнеш.“ Той погледна през рамото на Мануела към часовника: дванадесет и четири минути.

— Конроу, моля те, миличък, няма ли да си легнеш?

Погледът му се промени.

— Нека да е след четири минути? — рече той тихо. Тя се изчерви, после се засмя, заби леко нокти във врата му и измърка като котка.

— Говоря сериозно, мили, не мислиш ли…

— И аз говоря сериозно.

Вратата се отвори и влезе доктор Нът.

— Време е за лягане, Дюк! Кажи лека нощ като добро момче!

— Здрасти, докторе. — Старк послушно се надигна, първия път не успя, едва прикри неуспеха си и се изправи, проклинайки наум. — Скот, имаме ли уоки-токи или радио с честотите на кулата?

— Разбира се, разбира се, че имаме. — Скот бръкна в едно странично чекмедже и му подаде малкото радио. — Ще държим връзка. Имаш ли телефон до леглото?

— Да. До скоро, мила — не, добре съм, ти остани за всеки случай, може да говорят на фарси. Благодаря. — В този момент погледът му се спря на нещо през прозореца. — Ей, я вижте!

За момент забравиха всичките си грижи. Остър като игла, несравним, с отпуснат нос за излитане, по пистата рулираше „Конкорд“, изпълняващ полет от Лондон за Бахрейн. При скорост 2500 километра в час, на височина 20 000 метра полетът от седем хиляди и сто километра траеше три часа и шестнадесет минути.

— Най-красивата птица на света — каза Старк, докато си тръгваше.

— Много бих искала поне веднъж да полетя с него — въздъхна Мануела.

— Така трябва да се пътува — рече сухо Скот. — Чух, че спират този полет от догодина, вярно ли е? — Вниманието му бе ангажирано главно с това да следи разговорите между Вили, Скрагър и Воси, там засега нямаше проблеми. От мястото си виждаше камиона с Ногьр, механиците, боята и шаблоните, който бързо се движеше към хеликоптерната площадка оттатък пистата. Там вече стоеше в готовност пожарна кола.

— Проклети идиоти! — каза с горчивина Гавалан. — Това шибано правителство не си знае интереса. Французите са същите. Трябва просто да отпишат разходите за изследвания и разработка — в действителност те са отписани — и при това положение самолетът ще си бъде съвсем добър бизнес за определени маршрути, при това безценен. От Лос Анжелос до Япония естествено, до Австралия, Буенос Айрес — също… някой видя ли вече нашите птички?

— Кулата има по-добър изглед, татко. — Скот пусна честотата на, кулата.

— „Конкорд“ 001, вие сте следващият за излитане. Bon voyage — говореше диспечерът. — Когато се издигнете, свържете се с Багдад на 119,9.

— Благодаря, на 119,9. — „Конкорд“ се движеше гордо, абсолютно уверен, че всички го гледат.

— Господи, струва си да го погледа човек.

— Кулата, тук „Конкорд“ 001. За какво е пожарната?

— Очакваме три хеликоптера на северната площадка, единият е на един двигател…

— … Искате ли да ги отклоним, докато излетите? — попита диспечерът от контролната кула. Казваше се Синклер, англичанин, бивш офицер от английските ВВС като мнозина от диспечерите на работа в залива.

— Не, благодаря, просто попитах.

Синклер — нисък, набит, оплешивяващ мъж, седеше на въртящия се стол зад ниско бюро с панорамен изглед към летището. На врата му висеше мощен бинокъл. Той го вдигна към очите си и го фокусира. Вече се виждаха трите хеликоптера, построили се във формата на буква V. Той бе разположил този с повредения двигател на върха на V — знаеше, че това е Скрагър, но се преструваше, че не знае нищо. Кулата около него бе изпълнена с първокласно радарно и комуникационно оборудване, телекси, трима стажанти от Шаргаз и един диспечер, също от Шаргаз. Диспечерът се беше съсредоточил върху екрана на радара, разполагаше другите шест самолета, които в момента бяха в системата.

Без да откъсва поглед от хеликоптерите през бинокъла, Синклер включи копчето за предаване.

— HSVT, тук кулата, как върви?

— Кулата, тук HSVT. — Гласът на Скрагър бе ясен и прецизен. — Няма проблеми. Всички индикатори на зелено. Виждам, че „Конкорд“ се приближава за излитане — искате ли да изчакам, или да избързам?

— HSVT, продължавайте захода при максимална безопасност. „Конкорд“, заемете позиция и чакайте. — Синклер се обърна към един от стажантите на Надземния контрол: — Мохамед, щом кацне хеликоптерът, ти го предавам, става ли?

— Да, саид.

— Имаш ли връзка с пожарната?

— Не, саид.

— Тогава веднага се свържи! Това е твое задължение. — Младежът започна да се извинява. — Не се безпокой, направил си грешка, минало е, действай сега!

Синклер регулира малко фокуса. Скрагър бе на петнадесет метра височина, заходът беше идеален.

— Мохамед, кажи на пожарната да действа. Хайде, за Бога, тия лекета трябва да са готови с пяната. — Синклер чу как младият диспечер ругае пожарникарите, видя ги как излизат и се нареждат, приготвяйки маркучите си. Отново насочи бинокъла към „Конкорд“, който чакаше търпеливо в средата на пистата, готов за излитане, далече от всякаква опасност, дори и трите хеликоптера да хвръкнеха във въздуха. Задържането на „Конкорд“ за тридесет секунди при шанс едно на милион, че турбулентността след него може да предизвика някаква случайна вихрушка, която да свали повредения хеликоптер, бе малка цена. „Вихрушка. Всемогъщи Боже!“

От два дни по летището се носеше слух, че С-Г ще организира нелегално изтегляне от Иран. Бинокълът му пак се насочи към хеликоптера на Скрагър. Ските му докоснаха пистата. Пожарникарите се приближиха. Нямаше пожар.

— „Конкорд“ 001, имате разрешение за излитане — каза той спокойно. — HFEE и HYYR, кацнете, когато ви е удобно. Пан Ам 116, имате разрешение за кацане, писта 32, вятър двадесет възела по курс 160.

Зад него изтрака телекс. Той се спря за миг да погледа как излита „Конкорд“, възхищавайки се на силата му и ъгъла на издигане, после отново насочи поглед към Скрагър, като нарочно не забеляза малките фигурки, които се наведоха под роторите с шаблони и боя. Ногър Лейн, който по нареждане на Гавалан го беше предупредил неофициално какво става, въпреки че той отдавна знаеше, махаше на пожарната да се отдалечи. Скрагър се беше превил от едната страна и повръщаше, а другият — той предположи, че е вторият пилот, пикаеше с огромна струя. Останалите два хеликоптера кацнаха на площадките си. Бояджиите ги наобиколиха. Какво ли правеха?

— Добре — промърмори той. — Няма пожар, няма фасони, няма за какво да се смърди.

— Саид Синклер, може би трябва да прочетете този телекс.

— А? — Той погледна разсеяно към младежа, който се опитваше неловко да погледне с резервния бинокъл към хеликоптерите. Един поглед върху телекса бе достатъчен. — Мохамед, използвал ли си някога бинокъл наопаки? — попита той.

— Саид? — Младежът изглеждаше озадачен. Синклер взе бинокъла му, разфокусира го и му го върна обърнат наопаки.

— Насочи го към хеликоптерите и ми кажи какво виждаш?

На младия човек му бе необходимо известно време, за да попаднат хеликоптерите в полезрението му.

— Толкова са далече, че едва ги различавам.

— Интересно. Ето, седни на моя стол за малко. — Младежът се подчини, изпълнен с гордост. — Сега повикай „Конкорд“ и поискай доклад за местоположението им.

Останалите стажанти бяха изпълнени със завист, забравили всичко останало. Пръстите на Мохамед трепереха от вълнение, когато хвана предавателя.

— „Конкорд“, тук… тук кулата в Бахрейн, моля вашия доклад за местоположението.

— Кулата, 001 на 11300, качвам се на 20 000, скорост 2500 километра в час, курс 290, напускам района ви.

— Благодаря, „Конкорд“, приятен ден… о, обадете се на Багдад на 119,9, приятен ден! — завърши той, сияейки, и сега вече, в подходящия момент, Синклер вдигна телекса и се намръщи.

— Ирански хеликоптери? — Той подаде на младежа резервния бинокъл. — Виждаш ли тук някакви ирански хеликоптери?

Младежът разгледа много внимателно трите новопристигнали непознати машини и поклати глава.

— Не, саид, тези са британски, другите, които са тук, са на Шаргаз.

— Точно така. — Синклер все още бе намръщен. Беше забелязал, че Скрагър продължава да клечи на земята, Лейн и останалите стояха около него. Нещо не беше наред. — Мохамед, изпрати лекар и линейка при британските хеликоптери, на бегом. — После вдигна телефона и набра: — Господин Гавалан, птичките ви кацнаха и са в безопасност. Когато имате време, бихте ли се отбили до кулата? — Каза го по онзи особено безучастен, сдържан начин, който може да бъде разбран само от друг англичанин и означава „спешно“.

В офиса на С-Г.

— Ще дойда веднага, господин Синклер. Благодаря — отвърна Гавалан.

Скот забеляза изражението му.

— Пак ли неприятности, татко?

— Не зная. Извикайте ме, ако стане нещо. — Гавалан се спря на вратата. — По дяволите, забравих за Нюбъри. Обадете му се и разберете дали е на разположение днес следобед. Ще отида при него вкъщи, където и да е, уговорете каквото можете. Ако иска да знае какво става, кажете му само: „Засега шест от седем, един очакваме и двама предстои да тръгнат.“ — И забързано излезе, добавяйки на тръгване: — Чао, Мануела. Скот, потърси пак Чарли и открий къде, по дяволите, е отишъл.

— Окей.

Скот и Мануела останаха сами. Рамото го болеше и му пречеше все повече и повече. Бе забелязал, че тя е потисната.

— Дюбоа ще се появи, ще видиш — каза той. Искаше гласът му да прозвучи уверено и да скрие собствените му опасения, че са се изгубили. — А и нищо не може да убие стария Фоулър.

— О, надявам се, че е така — отвърна тя и едва не се разплака. Бе забелязала как съпругът й се олюля и до болка разбираше колко му е зле. Скоро трябваше да тръгва за болницата, а фарсито да върви по дяволите. — Чакането ме измъчва.

— Само още няколко часа, Мануела, още две птички и пет човека. После можем да празнуваме — каза Скот, надявайки се на чудо, и си помисли: „После напрежението ще отслабне и Стария отново ще се усмихва и ще живее хиляда години.“

„Господи, да се откажа от летенето? Обичам да летя и не искам работа на бюро. В Хонконг през част от годината ще бъде добре, но Линбар? Не мога да се справя с Линбар! Старият ще трябва да се занимае с него — иначе съм загубен…“

Старият, досаден въпрос изскочи в мислите му: какво щях да нравя, ако го нямаше Стария? Студена тръпка премина през тялото му. „Не ако, а когато, все някой ден ще се случи. Би могло да бъде всеки ден. Ето примерно Джордан, Толбът, или Дюк, или аз. Няколко милиметра разстояние и си мъртъв — или жив. Божията воля? Карма? Джос? Не зная и няма значение! Сигурен съм само, че откакто ме раниха, съм друг, целият ми живот е различен, увереността ми, че нищо не би могло да ме засегне, изчезна завинаги и на нейно място остана само една проклета леденостудена увереност, че съм съвсем смъртен. Боже Господи! Така ли става винаги? Чудя се дали и Дюк се чувствува по същия начин?“

Погледна към Мануела. Тя го гледаше втренчено.

— Извинявай, не те чух. — Той започна да набира номера на Нюбъри.

— Попитах не са ли три птици и осем човека? Забравяш Ерики и Азадех, девет, ако броиш и Шаразад.

Техеран, домът на Бакраван: 1,14 по обед.

Шаразад стоеше гола пред високото огледало в банята си и разглеждаше корема си. Опитваше се да открие дали вече не е станал по-закръглен. Сутринта бе забелязала, че гърдите й като че ли са напрегнати, а зърната им по-чувствителни. „Не се тревожи — беше се засмяла жената на Мешанг. — Скоро ще заприличаш на балон и все ще плачеш, че никога няма да можеш да облечеш дрехите си и че изглеждаш много грозна! Не се безпокой, ще си влезеш в дрехите и няма да си грозна.“

Днес Шаразад бе много щастлива. Мотаеше се, гримасничеше срещу огледалото, наведе се по-близо към него, за да види дали няма бръчки, огледа се първо от едната страна, после и от другата, с вдигната коса и със спусната, събрана на кок или на една страна. Беше напълно удовлетворена от това, което видя. Белезите избледняваха. Тялото й изсъхна напълно след банята и тя се напудри и облече бельото си.

— О, принцесо, още ли не си готова? — втурна се в стаята Джари. — Негово превъзходителство брат ти ще се върне всеки момент от обед и цялата къща се бои, че пак ще е ядосан. О, моля те, побързай, не бихме искали да се вълнува, нали така…

Като някакъв автомат тя извади запушалката на ваната и започна да оправя. През цялото време мърмореше, правеше фасони и подканяше Шаразад. Шаразад се облече бързо. Чорапи — от месеци вече не се продаваха чорапогащници, дори на черна борса, сутиен не беше необходим. Топла рокля от син кашмир от Париж, в комплект със сако с къси ръкави и висока яка. Едно бързо прокарване на четката и естествено вълнистата й коса бе изрядна, съвсем леко червило, една линия, сенки около очите — и беше готова.

— Но, принцесо, знаеш, че брат ти не обича грим!

— О, но аз няма да излизам, а Мешанг не е… — Шаразад щеше да каже „баща ми“, но се спря, не искаше да го казва или да си спомня за трагедията. „Татко е в рая“ — рече си тя твърдо. До деня на оплакването му — четиридесетият ден след смъртта му, имаше още двадесет и пет дни, а дотогава, когато щеше да има плач и ридания, и разкъсване на дрехи, трябваше да продължат да живеят. И да обичат!

Не беше питала Джари какво бе станало в кафенето в деня, когато я изпрати да му каже, че съпругът й се е върнал и че това, което не бе започвало, свърши. „Къде ли е, ще продължи ли да ме навестява в сънищата ми?“

Долу настъпи някаква бъркотия и те разбраха, че Мешанг е дошъл. Тя се огледа за последен път и отиде да го посрещне.

След вечерта на сблъсъка му с Локхарт Мешанг се бе върнал отново в дома при семейството си. Къщата бе много голяма, Шаразад бе запазила стаите си и се радваше, че снаха й и трите й деца прогонваха потискащата тишина и меланхолията, които я бяха завладели. Сега майка й се бе уединила в нейното си крило, дори се хранеше там, обслужвана само от своята прислужничка, през по-голямата част от деня се молеше и плачеше. Никога не излизаше, никога не канеше някой от тях. „Оставете ме на мира! Оставете ме на мира!“ — само това проплакваше през заключената врата.

Когато Мешанг бе вкъщи, всички от семейството гледаха да го прилъжат и приласкаят. „Не се безпокой — бе казала снаха й. — Той ще се подчини съвсем скоро. Мисли си, че съм забравила как ме унижи и ме удари, и се осмелява да се показва с младата курва, с която го изкуши онзи злобен кучи син Киа! О, не се безпокой, мила Шаразад, аз ще си отмъстя — беше непростимо да се отнесе така с тебе и… твоя съпруг. Скоро пак можем да пътуваме… Париж, Лондон, дори Ню Йорк, съмнявам се дали ще има време да дойде с нас, и тогава, ах, тогава така ще се забавляваме, ще носим прозрачни дрехи и ще имаме по петдесетина ухажори!“

„Не знам за Ню Йорк — да се поставиш в такава опасност от Сатаната“ — бе отвърнала Шаразад. Но тайно в сърцето си потръпна от вълнение при тази мисъл. „Ще отида в Ню Йорк със сина си — обеща си тя. — Томи ще бъде там. Скоро ще се върнем към нормалния живот, моллите ще изгубят властта си над Хомейни, дано Бог отвори очите му, техният контрол над Зелените ленти ще бъде премахнат, Революционният комитет ще бъде разпуснат, ще имаме истинско, честно избрано демократично ислямско правителство с министър-председател Базарган, негов водач от Бога, правата на жените няма да бъдат отнемани никога вече, Туде вече няма да бъде забранена, а ще работи за всички и в страната ще има мир — точно както той каза, че ще стане.

«Радвам се, че съм тази, която съм» — помисли си Шаразад.

— Здравей, мили Мешанг, изглеждаш чудесно днес, но толкова уморен. О, не бива да работиш толкова много заради нас! Чакай, нека ти налея още лимонов сок и вода, точно както го обичаш.

— Благодаря. — Мешанг се беше излегнал на килимите, подпрян на възглавници, без обувки, и вече ядеше. Беше приготвен малък мангал за изпичане на шиш кебап, а край него имаше двадесет-тридесет чинии с хорищ, ориз, зеленчуци, пресни и захаросани плодове. Зара покани Шаразад да седне на килима до нея.

— Как се чувстваш днес?

— Чудесно, никак не ми е лошо.

— На Зара й беше лошо през цялото време и повръщаше, не като нормална жена. — Лицето на Мешанг помрачня. — Да се надяваме, че ти си нормална, но си толкова слаба… Иншаллах.

Двете жени се усмихнаха, прикривайки отвращението си. Разбираха се една друга.

— Горката — каза Шаразад. — Как мина сутринта ти, Мешанг? Сигурно е ужасно трудно да имаш толкова много работа, да се грижиш за всички нас.

— Трудно е, защото съм заобиколен от глупаци, скъпа сестро. Ако имаш способни служители, подготвени като мене, всичко би било толкова лесно. — «И много по-лесно, ако не беше подлъгала баща ни, измами го, провали се с първия си съпруг и ни опозори с избора си на втори. Толкова терзания си ми причинила, скъпа сестро, ти, с твоето охтичаво лице и тяло, и с глупостта си — на мене, който работех непрекъснато, за да те спася от самата тебе. Слава на Бога, че усилията ми дадоха такива плодове!»

— Сигурно ти е ужасно трудно, Мешанг, аз не бих знаела откъде да започна — рече жена му и си помисли: «Работата се върши лесно, ако знаеш къде са ключовете, банковите сметки и документите на длъжниците… и всички тайни. Не искам да имаме равенство или да гласуваме, защото тогава просто ще трябва да ви изхвърлим и да заемем най-добрите длъжности.»

Тлъстият агнешки хорищ и препеченият златист ориз бяха чудесни, с ароматни подправки — точно както ги обичаше, и Мешанг ядеше с удоволствие. «Не бива да ям прекалено много. Не бива да се уморявам много, преди да ида при малката следобед. Никога не бих си помислил, че една зинаат може да бъде толкова сочна, нито че може да стиска така здраво. Ако забременее, ще се оженя за нея, а Зара да пукне!»

Хвърли поглед към жена си. Тя веднага спря да яде, усмихна му се и му подаде салфетка да избърше мазнината и капките супа от брадата си.

— Благодаря — рече той любезно и пак се съсредоточи върху чинията си. «Като оправя малката, ще поспя един час и ще се върна на работа. Ех, това куче Киа да се беше върнал, имаме много да си поговорим, много неща да планираме. А Шаразад ще…»

— Мешанг, миличък, чу ли слуха, че генералите били решили да направят преврат — попита жена му — и че армията била готова да вземе властта?

— Разбира се, за това се говори по цялата чаршия. — Мешанг потръпна от безпокойство. Беше се застраховал възможно най-добре, в случай че е вярно. — Синът на Мохамед златаря се кълне, че братовчед му, който е телефонист в щаба на армията, чул, че изчаквали, за да дадат възможност на американската специална част да се приближи, и че превратът щял да бъде подкрепен с въздушен десант.

— Парашутисти? — Двете жени бяха шокирани. — Тогава трябва веднага да заминем, Мешанг — възкликна Зара. — В Техеран няма да е безопасно, по-добре да идем в нашата къща на Каспийско море и да изчакаме войната да свърши. Кога можеш да тръгнеш? Ще започна да пригот…

— Каква къща на Каспийско море! Нямаме къща на Каспийско море! — отвърна раздразнено Мешанг. — Нали я конфискуваха с всичката ни собственост, за която сме работили поколения наред? Бог да прокълне крадците! Какво ли не направихме за революцията и моллите през толкова поколения! — Лицето му почервеня. По брадата му покапа храна. — А сега…

— Прости ми, ти си прав, миличък Мешанг, ти си прав както винаги. Прости ми, говорих, без да мисля. Както винаги си прав, но ако нямаш нищо против, бихме могли да идем при чичо ми, ага Мадри, те имат свободна вила на брега, можем да останем там и можем да тръгнем утре…

— Утре? Не ставай смешна! Смяташ ли, че не съм получил достатъчно предупреждения? — Мешанг избърса брадата си, успокоен донякъде от унизителното й извинение, а Шаразад си помисли колко щастлива е била с двамата си съпрузи, които никога не бяха се отнасяли лошо с нея, нито пък й бяха викали. «Как ли е Томи в Ковис или където и да е? Горкият Томи, ако можех да напусна дома си и семейството си и да отида в изгнание завинаги!»

— Разбира се, че ние, търговците, сме предупредени! — повтори Мешанг. — Да не сме празноглави глупаци!

— Да, да, разбира се, мили Мешанг — рече успокоително Зара. — Извинявай, исках само да кажа, че се тревожа за безопасността ти и исках да бъда подготвена. — «Колкото и да е противен — помисли си тя, — той е единствената ни защита срещу моллите и отвратителните им Зелени ленти.» — Вярваш ли, че ще има преврат?

— Иншаллах — отвърна той и се оригна. «Каквото и да стане, ще съм подготвен, с Божията помощ. Във всички случаи, който и да победи, ще има нужда от нас, търговците. Винаги са имали нужда от нас и винаги ще имат — можем да бъдем модерни, като който и да е чужденец, и по-умни, поне някои от нас, да не говоря за себе си. Кучият му син Пакнури, дано той и предците му идат в ада, че ни докараха дотук!

Каспийско море? При чичо й Мадри е добра идея, идеално. И аз бих се сетил за това след малко. Зара може да е спаружена и нейната зинаат да е суха като летен прах, но тя е добра майка и съветите й, ако не обръщаш внимание на отвратителното й настроение, са винаги мъдри.»

— Другият слух е, че славният ни бивш министър-председател Бахтияр още се крие в Техеран под защитата и покрива на стария си приятел и колега министър-председателя Базарган — каза Мешанг.

— Ако зелените го хванат там… — ахна Зара.

— Базарган е безполезен. Жалко. Вече никой не му се подчинява и не го слуша. Революционният комитет ще екзекутира и двамата, ако ги хванат.

Шаразад трепереше.

— Джари каза, че тази сутрин на пазара разправяли, че негово превъзходителство Базарган вече бил подал оставка.

— Не е вярно — рече рязко Мешанг и им каза за друг слух, сякаш той беше някаква интимна тайна. — Мой приятел, близък до Базарган, ми каза, че той предложил оставката си на Хомейни, но имамът не я приел и му казал да си стои на мястото. — Той подаде чинията си на Зара да му сипе още. — Стига толкова хорищ, дай ориз.

Тя му сложи и той залапа отново, въпреки че беше почти преял. Най-интересният слух днес, предаван в пълна тайна от ухо на ухо, бе, че имамът бил близо до смъртта, или по естествени причини, или отровен от комунистически агитатори от Туде или муджахидини или ЦРУ, и че, нещо по-лошо — безброй съветски войски чакали на границата да минат отново в Азербайджан, а после към Техеран, веднага щом той умре.

«Очакват ни само смърт и нещастия, ако това е вярно — помисли си той. — Не, това няма да се случи, не може да се случи. Американците няма никога да оставят Съветите да ни завладеят, не могат да допуснат те да контролират Ормузкия проток — дори Картър ще разбере това! Не. Но да се надяваме, че първата част на слуха е вярна, че имамът бързо ще иде в рая.»

— Да бъде Божията воля — рече той набожно, махна на слугите да излязат и когато останаха сами, насочи цялото си внимание към сестра си. — Шаразад, разводът ти е уреден, остават само формалностите.

— О — възкликна тя и изведнъж застана нащрек. Мразеше брат си за това, че нарушава спокойствието й. Главата й забръмча: Не искам да се развеждам, Мешанг можеше да ни даде пари от всичките си швейцарски сметки и да не се държи така гадно с Томи, и можехме да заминем — не бъди глупава, не можеш да заминеш без документи и да идеш в изгнание, а Томи те остави, решението бе негово. Да, но Томи каза, че ще е само за месец, нали, че ще чака един месец. За един месец могат да станат много неща.“

— Разводът ти не е проблем. Нито пък да се омъжиш отново.

Тя го погледна изумена, безмълвна.

— Да, уговорих зестрата, много по-добра е, отколкото очаквах… — Понечи да каже: „за два пъти разведена жена с дете на неверник“, но тя му бе сестра, а партията беше чудесна, и не каза нищо. — Сватбата ще бъде следващата седмица, а той ти се възхищава от години. Негово превъзходителство Фаразан.

За миг двете жени не повярваха на ушите си. Шаразад почувства как я облива гореща вълна. Обърка се. Кейван Фаразан бе от богата търговска фамилия, двадесет и осем годишен, красив, неотдавна се бе върнал от Кеймбридж, винаги бяха приятели с него. — Но… но аз мислех, че Кейван ще се же…

— Не Кейван — отвърна Мешанг, раздразнен от глупостта й. — Всеки знае, че Кейван ще се сгодява. Дарануш! Негово превъзходителство Дарануш Фаразан.

Шаразад се вцепени. Зара ахна и се опита да прикрие неволния си жест. Дарануш беше бащата, овдовял наскоро, втората му жена бе умряла при раждане като първата. Беше много богат, държеше монопола за събиране на боклука в целия район на пазара.

— Не… не е възможно — промълви тя.

— О, да, възможно е — каза Мешанг, почти сияещ от удоволствие, без изобщо да я разбере. — Аз самият не повярвах, когато той повдигна въпроса, след като чул за развода ти. С неговите богатства и връзки двамата ставаме най-влиятелните хора на пазара, заедно ще…

— Но той е отвратителен, дребен и стар, стар, плешив и грозен, и харесва момчета, и всички знаят, че е педе… — избухна Шаразад.

— И всички знаят, че си два пъти разведена, използвана, че носиш дете от чужденец! — кресна Мешанг. — Че ходиш на демонстрации и не се подчиняваш, че главата ти е пълна със западни глупости и си тъпа! — В яда си той блъсна няколко чинии. — Не разбираш ли какво съм направил за тебе? Той е един от най-богатите мъже на пазара. Убедих го да те приеме — спасява се честта ти, а ти се…

— Но, Мешанг…

— Не разбираш ли, неблагодарна кучко! — изрева той. — Той дори се съгласи да осинови детето ти! В името на Бога, какво повече искаш?

Мешанг бе почти посинял, тресеше се от гняв, размахваше свит юмрук пред лицето на Шаразад, Зара гледаше втренчено ту него, ту нея, ужасена от неговия бяс, а той продължаваше да крещи.

Шаразад не чуваше нищо, не виждаше нищо — само онова, което Мешанг бе решил за нея: да прекара останалата част от живота си, свързана с това дребно човече, прицел на хилядите шеги на чаршията, което вонеше на урина! Да я опложда веднъж годишно, за да роди и да живее, и пак да роди, докато умре при раждане или след него — като другите му две жени. Девет деца от първата, седем от втората. Беше обречена. Нищо не можеше да направи. Принцеса Лайняна, докато умре.

Нищо.

Нищо, освен да умре веднага, не чрез самоубийство, защото тогава раят ще бъде забранен за нея и ще бъде прокълната в ада. Не самоубийство. Никога. Никога самоубийство — но смърт в изпълнение на Божието дело, смърт с Божието име на уста.

Но какво дело?

64

Базата в Ковис: 1,47 по обед.

Полковник Чангиз, моллата Хусаин и няколко от Зелените ленти изскочиха от колата. Те се пръснаха да претърсват базата, а полковникът и Хусаин забързаха към сградата на офиса.

Двамата чиновници, останали там, бяха ужасени от внезапното появяване на полковника:

— Да… да, ваше превъзходителство?

— Къде са всички? — развика се Чангиз. — А?

— Бог знае, че ние нищо не знаем, ваше превъзходителство, освен че негово превъзходителство капитан Еър замина с резервни части за сондата Абу Сал, а негово превъзходителство капитан Макайвър с почитаемия министър Киа за Техеран, а негово превъзходителство капитан Локхарт отиде да търси пристигащите хеликоптери и…

— Какви пристигащи хеликоптери?

— Четирите 212, които капитан Макайвър е наредил да дойдат тука от Бандар-е Делам с пилоти и друг персонал, и ние… ние се приготвяме да… ги приемем. — Чиновникът, чието име беше Ишмаел, се сви под пронизващия поглед на моллата. — Бог ми е свидетел, капитанът излетя сам да ги търси, тъй като те нямат ВЧ, а със СВЧ от въздуха може би ще успее да се свърже с тях.

Чангиз се обърна с облекчение към Хусаин:

— Ако всичките 212 идват тука, паниката е била безпричинна. — Той избърса челото си. — Кога трябва да пристигнат?

— Предполагам скоро, ваше превъзходителство — отвърна Ишмаел.

— Колко чужденци има сега в базата?

— Аз… аз не знам, ваше превъзходителство, ние… ние бяхме много заети и…

В офиса се втурна един от Зелените ленти:

— Не можахме да открием никакъв чужденец, ваше преподобие — обърна се той към Хусаин. — Единият от готвачите каза, че последните двама механици тръгнали с големите хеликоптери тази сутрин. Иранските работници чули, че в неделя или понеделник пристигат нови екипи.

— В събота, ваши превъзходителства, казаха ни утре, ваши превъзходителства — намеси се Ишмаел. — Но на борда на идващите четири машини има механици и пилоти, както и друг персонал, така каза негово превъзходителство Макайвър. Механици ли ви трябват?

— В някои от стаите — продължи човекът от Зелените ленти — неверниците, изглежда, са си събрали багажа набързо, но в хангарите са останали три хеликоптера.

— Какви са? — обърна се Чангиз към Ишмаел.

— Един… не, два 206 и един френски „Алует“.

— Къде е Павуд?

— Беше болен, ваше превъзходителство господин полковник, стана му лошо точно след обедната молитва и си отиде вкъщи. Нали така, Али? — попита той другия чиновник.

— Да, да, беше зле и си тръгна. Каза, че ще се върне утре… — Думите му заглъхнаха.

— Капитан Макайвър ли е наредил на четирите 212 да дойдат тука от Бандар-е Делам?

— Да, да, ваше превъзходителство, така каза на негово превъзходителство Павуд. Чух го точно така да казва: с пилотите и другия персонал, нали така, Али?

— Да, пред Аллаха се кълна, ваше превъзходителство господин полковник.

— Добре, достатъчно. — Полковникът се обърна към Хусаин: — Ще се свържем с Локхарт по радиото. — После попита чиновника: — Сержант Вазари в кулата ли е?

— Не, ваше превъзходителство, той се върна в базата тъкмо преди капитан Локхарт да излети да търси четирите 212-ки, които трябва да при…

— Стига! — Полковник Чангиз помисли малко и каза грубо на младежа от Зелените ленти: — Ей, ти! Капралът да дойде веднага в кулата.

Младият гвардеец пламна от този тон и погледна Хусаин, който хладно рече:

— Полковникът искаше да каже: „Моля, намери капрал Боргали и го доведи бързо в кулата.“

— Не исках да бъда неуч… — разфуча се Чангиз.

— Разбира се. — Хусаин тръгна важно по коридора към стълбата, която водеше до кулата. Доста смирен, Чангиз го последва.

Преди половин час във въздушната база се бе получил телекс от Въздушен контрол — Техеран, с който искаха да се извърши незабавна проверка на чужденците от IHC и на хеликоптерите в Ковис: „… беше съобщено за четири изчезнали хеликоптера от базата в Бандар-е Делам от Управителния директор на IHC Сиамаки, който смята, че може би са излетели нелегално от Иран за някоя от държавите в Залива.“

Чангиз бе извикан веднага от дежурния, който вече бе занесъл телекса на Хусаин и на комитета. Комитетът заседаваше в базата, продължаваше ревностно разследването на ислямската надеждност на всички офицери и войници, както и на престъпления, извършени срещу Бога в името на шаха. На Чангиз му се догади. Комитетът беше безмилостен. Засега никой бивш поддръжник на шаха не бе успял да се спаси. И въпреки че той бе комендант, назначен от комитета с одобрението на Хусаин, потвърждението от всевластния Революционен комитет още не беше пристигнало. Чангиз знаеше, че докато това не стане, той е още подсъден. А нали бе положил лична клетва за вярност към шаха като всички от въоръжените сили?

В кулата видя, че Хусаин гледа втренчено оборудването.

— Можете ли да работите с радиото, полковник? — попита моллата. Робата му беше стара, но чиста, тюрбанът — бял и изпран, но също вехт.

— Не, ваше превъзходителство, затова изпратих за Боргали. — Капрал Боргали се изкачи по стъпалата, като вземаше по две наведнъж, и застана мирно. — СВЧ и ВЧ — нареди полковникът.

— Слушам! — Боргали включи апаратурата. Нищо. Направи бързо проверка и откри повредения кристал, както и че прекъсвачът на СВЧ липсва. — Съжалявам, господин полковник, това оборудване не работи.

— Искаш да кажеш, че е саботирано? — тихо попита Хусаин и погледна Чангиз.

Чангиз се вцепени. „Господ да изгори всички чужденци, мислеше си той отчаяно. — Ако е нарочен саботаж…, тогава това е доказателство, че са избягали и са взели хеликоптерите ни. Това куче Макайвър сигурно е знаел, че ще го направят тази сутрин, когато го питах за 125.“

Пронизаха го ледени иглички. Сега няма 125, няма скрит път за бягство, няма шанс да вземе Локхарт или някой от другите пилоти като заложник с някакво измислено обвинение, а после тайно да спазари бягството му срещу едно място за себе си, ако е необходимо. Вътрешностите му се обърнаха. „Ами ако комитетът открие, че жена ми и семейството ми са вече в Багдад, а не, както се предполага, в Абадан, където умира горката ми майка?“ Дяволите от кошмарите му се подиграваха, викаха истината: „Каква майка? Майка ти е мъртва от седем или осем години! Планирал си да избягаш, виновен си за престъпления срещу Бога, имама и революцията…“

— Полковник — рече Хусаин със същия хладен тон, — щом радиото е саботирано, не следва ли, че капитан Локхарт не търси другите хеликоптери, ами е избягал, и че Макайвър е излъгал за нареждането останалите 212 да дойдат тук?

— Да… да, ваше превъзходителство, да, така е и…

— И тогава следва също, че са избягали незаконно и че са взели два хеликоптера оттук незаконно, без да се броят четирите от Бандар-е Делам!

— Да… да, това също би било вярно.

— Да бъде Божията воля, но вие сте отговорен.

— Но ваше превъзходителство сигурно разбира, че не е възможно да се предвиди една тайна, незаконна операция като… — Видя погледа на моллата, разбра го и думите му заглъхнаха.

— Значи са ви изиграли?

— Чужденците са кучи синове, които непрекъснато лъжат и мамят… — Чангиз се спря от мисълта, която изпълни съзнанието му. Грабна телефона, но той не работеше. Изруга. Със съвсем друг тон заговори бързо: — Ваше превъзходителство, един 212 не може да прелети Залива без дозареждане, не е възможно, а Макайвър трябва да дозареди, за да стигне до Техеран с Киа — ще трябва да дозареди, така че можем да ги хванем. — После се обърна към Боргали: — Веднага се върни в нашата кула и разбери къде по график трябва да дозареди 206, който има разрешение за Техеран с Макайвър и министър Киа. Кажи на дежурния офицер да вдигне базата по тревога и да арестува пилота, да задържи хеликоптера и да изпрати министър Киа за Техеран… с кола. — Погледна към Хусаин. — Съгласен ли сте, ваше превъзходителство? — Хусаин кимна. — Добре. Тръгвай!

Капралът се втурна надолу по стъпалата.

В кулата беше студено, вятърът фучеше. За миг в прозорците плисна дъжд, после спря. Хусаин не го забеляза. Не откъсваше поглед от Чангиз.

— Ще хванем това куче, ваше превъзходителство. Министър Киа ще ни благодари.

Хусаин не се усмихна. Той вече бе уредил комитет за посрещане на Киа на летището в Техеран и ако Киа не успееше да обясни всички странности в поведението си, скоро правителството щеше да остане с един корумпиран министър по-малко.

— Може би Киа участва в заговора и бяга от Иран с Макайвър, помислихте ли за това, полковник?

— Министър Киа? Мислите ли? — зяпна полковникът.

— А вие?

— Господи, ами… разбира се, че е възможно, щом така мислите — отвърна предпазливо Чангиз, опитвайки се като никога да бъде предпазлив. — Никога не съм го срещал. Вие познавате Киа по-добре от мене, ваше превъзходителство, вие го разпитвахте пред комитета. — „И го оправдахте“ — помисли си той със злобно задоволство. — Като хванем Макайвър, можем да го използуваме като заложник, за да върнем останалите. Ще го хванем, ваше превъзходителство…

Хусаин видя страха, изписан върху лицето на полковника, и се зачуди за какво ли е виновен този човек и дали не е участник в плана за бягство, който за него бе очевиден след разпита на Старк вчера и на Макайвър тази сутрин.

„И след като е бил очевиден, защо го запазихте в тайна и защо не го предотвратихте?“ — така щеше да попита някой от по-висшестоящите в религията.

„Заради Старк, ваше високопреосвещенство. Защото наистина вярвам, че по някакъв начин този човек, въпреки че е неверник, е инструмент на Бога и е защитен от Бога. На три пъти той попречи на силите на злото да ме изпратят в благословения мир на рая. Заради него очите ми се отвориха за истината на Божията воля, че не трябва повече да се стремя към мъченичество, а да остана на земния път и да стана неумолим бич на Бог и имама, срещу враговете на исляма и неговите врагове.“

„А останалите? Защо допусна те да избягат?“

„Ислямът няма нужда нито от чужденци, нито от хеликоптерите им. Ако Иран има нужда от хеликоптери, в Исфахан има още хиляди.“

Хусаин бе напълно сигурен, че е прав, така прав, както грешеше този прошахски, проамерикански полковник-изменник.

— И така, полковник, ами двата 212, и тях ли ще ги хванете? Как?

Чангиз отиде до картата на стената. И двамата бяха изиграни, но той бе комендант и отговорен, ако моллата искаше да го направи отговорен. Но не биваше да забравя, че това е същият молла, сключил сделка през нощта на първата атака срещу базата, същият, който се бе сприятелил с американеца Старк и с отвратителния маниак Затаки от Абадан. „А нали аз съм поддръжник на имама и на революцията? Нали правилно предадох базата на войниците на Бога?“

„Иншаллах. Съсредоточи се върху чужденците. Ако успееш да ги хванеш, дори един от тях, ще си в безопасност и този молла и неговите зелени главорези няма да могат да ти направят нищо.“

На картата бяха начертани няколко стандартни маршрута на полети от Ковис до различни нефтени площадки и сонди в Залива.

— Това куче чиновникът каза резервни части за Абу Сал — промърмори той. — Ако бях на тяхно място, къде бих дозаредил? — Пръстът му се заби в сондите. — На някоя от тези, ваше превъзходителство — рече той възбудено. — Ето къде ще дозаредят.

— На сондите има ли резервно гориво?

— О, да, за спешни случаи.

— И как ще ги хванете?

— С изтребители.

На брега, на мястото на срещата: 2,07 по обед.

Двата 212 бяха кацнали на пустия, неравен бряг под лекия дъжд. Фреди Еър и Локхарт седяха унило в едната от кабините, вратата беше отворена, а двамата им механици и Базари седяха в другата. Всички бяха уморени от пренасянето на големите неудобни четиридесетгалонови варели с гориво и изпомпването им в резервоарите. Сигурно бяха поставили рекорд за зареждане на 212, както и за товарене и закрепване на резервни части за аварийни случаи. Фреди Еър бе пристигнал към единадесет и половина, Локхарт — малко след дванадесет. Отне им половин час да заредят и оттогава чакаха.

— Ще чакаме още половин час — каза Локхарт.

— Боже, все едно че разполагаме с всичкото време на света.

— Глупаво е и двамата да чакаме, по-безопасно е вие да тръгнете отделно — Колко пъти трябва да го повтарям? Вземи всички, а аз ще чакам.

— Когато Мак дойде, можем всички да тръг…

— По дяволите, вземи механиците и Вазари, а аз ще чакам. Ако Мак беше тук и чакахте мене, той щеше да каже същото. За Бога, престани да се правиш на герой и излитай.

— Не. Съжалявам, но ще чакам, докато дойде и той, или тръгваме и двамата.

Локхарт вдигна рамене. Настроението му бе мрачно като небето над тях. Веднага след като пристигнаха, бе развил предложения от Макайвър план: „Фреди, Мак излезе спокойно от системата на Ковис към единадесет и тридесет. Да речем, че лети още половин час в радиуса на обхвата им, а след това още максимум половин час, за да имитира авария, да кацне и да се отърве от Киа, максимум един час, за да стигне дотук, абсолютният максимум в краен случай означава, че ще бъде тук към един и половина. Хващам се на бас, че ще бъде тук към един, един и петнадесет.“

Но вече минаваше два, а Мак още го нямаше, а може би и изобщо нямаше да дойде — сигурно беше станал някакъв провал. Той огледа облаците, търсейки отговори във времето, обмисляше отново планове и контрапланове. Празните варели бяха подредени на купчина, имаше още пет пълни. Варелите бяха докарани тук по време на редовни полети до сондите и бяха скрити под мушами, замаскирани с пясък и водорасли. Навътре в морето едва се виждаше някаква сонда, издигната на опорите си високо над водата.

Не бе имал никакви проблеми по време на полета от Ковис дотук. Веднага след като излетяха и нямаше вече никаква опасност, Вазари изпълзя напред. „По-добре се крий, докато навлезем в Залива“ — му бе казал Локхарт. Обаче, когато кацнаха, на Вазари му стана много лошо, той промени решението си и разказа на останалите какво се бе случило. Вазари вече се беше оправил и беше приет. Все още обаче го гледаха с подозрение.

Брегът вонеше на гнила риба и водорасли. Постоянният вятър със скорост около тридесет възела разтърсваше витлата на роторите и продължаваше да духа в обратна посока на маршрута им за бягство към Кувейт. Мрачните облаци над главите им се бяха снижили вече до шестдесет метра. Това обаче не правеше впечатление на Локхарт. Мислите му все повече го теглеха на север, към Техеран и Шаразад, докато слухът му се напрягаше да чуе през вятъра и вълните шума на 206. „Хайде, Мак — молеше се той. — Хайде, не ме изоставяй. Хайде, Мак, не ме изоставяй…“

И в този миг го чу. Изчака няколко секунди, за да се увери, и изскочи от кабината. Беше отворил леко уста, за да го чува по-добре и да се ориентира за посоката. После и Еър излезе от унеса си и застана до него, и двамата се взираха в мрачното небе, вече го чуваха, шумът на двигателя ставаше все по-силен, отмина към морето и Локхарт изруга:

— Пропусна ни!

— СВЧ? — попита Еър.

Адски е опасно… още не… ще мине още веднъж, прекалено добър е, за да не го направи.

Зачакаха отново. Шумът от двигателите заглъхваше, заглъхваше, после се задържа на едно ниво, усили се. Хеликоптерът отново мина над тях и ги пропусна, започна да заглъхва и пак се върна. Шумът на двигателите нарастваше все повече, после машината изскочи от мъглата половин миля по-нагоре по брега, забеляза ги и започна да се приближава. Без съмнение това беше техен хеликоптер, пилотът беше Макайвър и беше сам. Посрещнаха го с радостни възгласи.

В кабината на 206.

Макайвър откри много трудно мястото на срещата. Калната равнина изглеждаше еднаква навсякъде, бреговата линия — еднообразна, условията бяха лоши. После се сети за неработещата сонда край брега и излезе над морето, за да я открие и използва като ориентир.

— Слава Богу — промърмори той и въздъхна, когато ските опряха здраво на земята. Стомахът го болеше и ужасно му се пикаеше. Отвори веднага вратата на кабината и прекъсна въпросите им:

— Извинявайте, трябва да се изпикая. Фреди, изключи вместо мене, моля те.

Локхарт, който беше по-близо, отвърна:

— Аз ще свърша това, Мак.

— Благодаря. — Макайвър бе разкопчал колана си, измъкна се навън и изтича под перките към най-близката дюна. Когато пак беше в състояние да говори, се обърна и видя, че Еър го чака, а останалите са до хеликоптера.

— Щеше да ми се пръсне мехурът.

— Знам как е.

Макайвър се изтръска, вдигна ципа и забеляза Вазари.

— Какво, по дяволите, прави тоя тука?

— Том решил, че е най-добре да го вземе, по-безопасно е, отколкото да го остави, а и той помогна. По-добре да тръгваме, Мак, всички сме заредили. Какво ще правим с 206?

— Ще трябва да го оставим. — Хеликоптерът не беше оборудван с резервоари за далечни полети, а щеше да им отнеме твърде много време, за да пригодят система за зареждане в полет. Дори и тогава насрещният вятър би предизвикал преразход и пътуването не би било възможно.

— Мислех си да го оставим на сондата — посочи Макайвър към морето. — Надявах се, че ще можем да се върнем и да го вземем, но това са празни надежди. Няма достатъчно място, за да кацнат едновременно и той, и 212, който да ме вземе. Много жалко, но е така.

— Имаше ли проблеми с Киа?

— Не. Беше малко досаден и… — Той се обърна рязко. Зад него Локхарт бе дал газ на 206 и машината вече се издигаше. — За Бога, Том… — изрева Макайвър и се втурна към хеликоптера, но Локхарт се отдръпваше все по-бързо и се издигна на пет-шест метра. — Тооом!

Локхарт се наведе през прозореца на кабината и извика:

— Не ме чакайте, Мак!

— Но ти си почти без гориво…

— Засега има много! — Ще изчакам да тръгнете и ще дозаредя. Ще се видим в Ал Шаргаз!

— Какво му става? — попита Еър.

— Шаразад — отвърна Макайвър и се наруга, че бе забравил. — Сигурно е имал поне петдесетина плана как да вземе машината. — После събра длани около устата си и извика: — Том, ще провалиш „Вихрушка“, за Бога! Трябва да дойдеш с нас!

— Няма да допусна да ме вземат за заложник, Мак! Никога! Залагам собствената си глава, не твоята… решението е мое, за Бога. Тръгвайте вече!

Макайвър помисли за секунда и извика:

— Сега кацни, ще те заредим, ще ти спестим неприятностите.

Локхарт поклати глава и посочи към 212.

— Връщам се за Шаразад — извика той. — Не се опитвай да ме спреш или да ме чакаш… това си е моята глава, не твоята… Меко кацане. — Махна им и се отдръпна на безопасно разстояние надолу по брега, обърна се по вятъра с лице към тях и кацна. Двигателите обаче продължиха да работят, готови веднага да го издигнат.

— Няма начин да го принудим — промърмори Макайвър. Ядосваше се на себе си, че Том го бе сварил неподготвен.

— Можем… можем да изчакаме, докато му свърши горивото — рече Еър.

— Том е твърде умен, за да се остави да го хванем. — Макайвър погледна часовника си едва ли не в паника. — Какви проклети глупаци сме и двамата. — Видя, че останалите го гледат.

— Какво ще правим, Мак? — попита Еър. Макайвър се опита да избистри мисълта си. „Ти си водачът. Решавай. Страшно сме закъснели. Том е взел решение след всичко, което казах. Това си е негово право. Съжалявам, но това означава, че остава сам. Сега помисли за останалите. Ерики би трябвало да е добре. Руди, Скрагър и момчетата им са в безопасност, да приемем, че е така, така че се качвай в машината и започвай следващия етап.“

Изпъшка наум. Мисълта, че трябва да лети с 212 до Кувейт на малка височина и да пести горивото през следващите два часа и половина, почти го съкруши.

— По дяволите — промърмори той. Останалите продължаваха да го гледат и чакаха. — Том се връща, за да вземе жена си — оставяме го.

— Но ако го хванат, това няма ли да провали „Вихрушка“? — попита Еър.

— Не. Том действа самостоятелно. Чухте какво каза. Ние тръгваме за Кувейт, както е по плана. Всички се качват в машината на Фреди, аз вземам хеликоптера на Локхарт. Тръгвайте всички, ще летим ниско и близо един до друг. Радиомълчание, докато преминем границата. — Макайвър се обърна и закрачи към хеликоптера. Останалите се спогледаха с безпокойство. Всички бяха забелязали колко е блед и знаеха, че му трябва лекарството. Кайл, нисичкият жилав механик, тръгна след него.

— Мак, няма смисъл да летиш сам, идвам с тебе.

— Благодаря, но не. Всички в машината на Фреди! Хайде, тръгвайте!

— Мак, ще ида да говоря с Том — рече Еър. — Трябва да е откачил. Ще го убедя да дойде до Ку…

— Няма да можеш. Ако беше Джени, и аз щях да откача. Качвайте се всички! — В този миг брегът потъна в грохота на два реактивни изтребителя, които преминаваха звуковата бариера на малка височина! Тишината след тях бе страхотна.

— Господи — потръпна Вазари. — Капитане, ако искате, аз бих дошъл с вас.

— Не, всички с Фреди. Предпочитам да летя сам.

— Това, че не разрешавате, за мене няма значение — вдигна рамене Вазари. — Иншаллах! Аз ще следя радиото. — Той вдигна палец към небето. — Тия копелета не говорят английски. — Той се качи в хеликоптера и седна на лявата седалка.

— Това е добра идея, Мак — каза Еър.

— Добре. Ще летим близо един до друг и ниско, както е по план. Фреди, ако с някой от нас стане нещо, другият продължава. — Еър го погледна и той отвърна: — Искам да кажа, каквото и да стане. — Макайвър погледна за последен път към Локхарт, махна отново и се качи в хеликоптера. Радваше се много, че няма да е сам. — Благодаря — каза той на Вазари. — Не зная какво ще стане в Кувейт, сержанте, но ще помогна, доколкото мога. — Затегна колана и натисна бутона „пуск“ на първи двигател.

— Разбира се. Благодаря. По дяволите, аз нямам какво да губя, главата ми се пръска, изпих всички аспирини от медицинските комплекти… Какво стана с Киа?

Макайвър регулира силата на звука в слушалките си, натисна „пуск“ на втория двигател и му разказа, докато проверяваше резервоарите и инструментите.

— Наложи се да направя аварията малко по-късно, отколкото бях планирал. Кацнах на около миля от едно село, но всичко мина добре, прекалено добре, онзи гад припадна и не можах да го измъкна от кабината. Беше се някак си усукал в коланите на седалката и не можах да го откача. Нямах дори един тъп нож, за да срежа коланите. Опитах по всякакъв начин, бутах, дърпах, но ключалката бе блокирала и трябваше да го изчакам да се свести. Докато чаках, изнесох багажа му и го оставих близо до пътя, да си го намери. Когато се свести, се оказа адски трудно да го накарам да слезе. — Пръстите на Макайвър минаваха прецизно от един превключвател на друг. — Накрая се престорих, че е станал пожар и изскочих, а него го оставих вътре. Това му подейства и той по някакъв начин успя да освободи ключалката и хукна да бяга. Бях оставил двигателите да работят, което е много опасно, но трябваше да рискувам, и щом той се отдалечи, се втурнах обратно и излетях. Одрасках един-два камъка, но няма проблеми…

Сърцето му биеше силно, гърлото му беше пресъхнало. Киа се мъчеше да докопа дръжката на вратата, беснееше, увиснал с един крак на ската. Макайвър се страхуваше, че ще трябва да кацне отново. За щастие нервите на Киа не издържаха, той се пусна и падна от няколкото стъпки височина, на които се бяха издигнали, а Макайвър вече беше свободен и летеше. Направи един кръг, за да се увери, че Киа е добре, и когато го видя за последен път, той размахваше юмрук, почервенял от ярост. После пое курс към брега, ниско над разлюлените дървета и скалите. И въпреки че беше в безопасност, силното тупкане в гърдите му не престана. Гадеше му се и започнаха да го обливат горещи вълни.

„Това е просто от напрежението през последната седмица — си рече мрачно той. — Просто от напрежението и от напъните да измъкна тази гадина от кабината, както и цялата тревога около «Вихрушка» и големия страх по време на разпита при моллата.“

Летя няколко минути. Киа остана далеч назад. Макайвър трудно се концентрираше. Болката се усили. Той не виждаше показанията на уредите. Изведнъж почувствува силен пристъп на гадене и едва не изгуби управлението, затова реши да кацне и да си почине малко. Беше все още в подножието на планината, наоколо имаше само скали, групички дървета и сняг, облаците бяха ниско и почти прозрачни. С полузамъглено съзнание той избра първото възможно плато и кацна. Кацането не беше добро и това го изплаши повече от всичко. Наблизо имаше някакъв поток, отчасти замръзнал, водата се пенеше надолу по скалите и сякаш го викаше. Болката вече беше много силна, той изключи двигателите, тръгна, залитайки, към потока, легна на снега и отпи няколко големи глътки. Шокът от студеното го накара да повърне и когато спазъмът отмина, той изми устата си и отпи малко. Водата и студеният въздух му помогнаха. Изтри с шепа сняг врата и слепоочията си и се почувствува още по-добре. Почти му мина, той се изправи с мъка и леко замаян успя да стигне до кабината и да седне на седалката.

Кабината беше топла и уютна, и позната, обгърна го отвсякъде. Макайвър автоматично закопча колана. Тишината изпълни слуха и мислите му. Чуваха се само вятърът и водата, никакви двигатели, разговори или електрически смущения, само лекият вятър и водата. Спокойствие. Клепачите му бяха по-тежки от всякога. Той ги затвори. И заспа.

Сънят му беше дълбок, само половин час, но много добър. Когато се събуди, беше като нов — без болка, без притеснение, само леко замаян, сякаш бе сънувал болката. Протегна се с удоволствие. Чу се почукване на метал в метала. Той се огледа. Един младеж от племената, яхнал дребен планински кон, го наблюдаваше мълчаливо. В калъфа на седлото му имаше пушка, а на гърба му — още една с патрондаш.

Двамата се гледаха втренчено, после младежът се усмихна и платото сякаш се озари от слънце:

— Салаам, ага.

— Салаам, ага. — Макайвър се усмихна в отговор, и изненадан, че изобщо не се страхува, някак си предразположен от дивата красота на младежа. — Лотфан бефарма’ид шома ки хастид? — Това беше една от малкото му заучени фрази: „Мога ли да попитам кой сте?“

— Ага Мохамед Руд Кахани. — После младежът каза някакви думи, които Макайвър не разбра, и завърши пак с усмивка: — Кашкай.

— А, кашкай — кимна Макайвър. Момчето беше от едно от номадските племена, пръснати из Загрос. Посочи към себе си: — Ага Макайвър — и добави още една заучена фраза: — Мота асеф ам, ман забан шома ра кхууб нами данам. (Съжалявам, не говоря вашия език.)

— Иншаллах. Америка?

— Англия. Англичанин. — Гледаше себе си и другия някак отстрани. Хеликоптер и кон, пилот и човек от племената — между тях се простираше цяла бездна, но нямаше заплаха нито от страна на единия, нито от страна на другия. — Съжалявам, вече трябва да вървя — рече той на английски и направи пародийна имитация с ръце сякаш лети. — Кода хафез, довиждане, Ага Мохамед Кашкай.

Младежът кимна и вдигна ръка за поздрав.

— Кода хафез, ага.

Откара коня си на безопасно разстояние, застана там и го загледа. Когато двигателите достигнаха необходимата мощност, Макайвър махна веднъж и отлетя. През целия път до мястото на срещата си мислеше за младия човек. Нямаше причина да не ме застреля, или може би причина да ме застреля? Сънувах ли го, сънувах ли болката? Не, не сънувах болката. Сърдечен инфаркт ли беше?

Сега, когато бе готов да тръгне за Кувейт, въпросът за пръв път изникна пред него. Безпокойството му се върна и той погледна Вазари, който се взираше печално през страничния прозорец към морето. „Опасно ли е да се лети с мене сега — запита се Макайвър. — Ако съм имал един инфаркт, дори и слаб, бих могъл да получа и втори, така че рискувам и неговия живот, освен своя, нали? Не мисля така. Имам само високо кръвно налягане, а то е под контрол, вземам две хапчета на ден и нямам проблеми. Не мога да изоставя един 212 само защото Том е полудял. Уморен съм, но всичко е наред, а Кувейт е само на два часа. Бих бил по-щастлив, ако не се налагаше да летя. Господи, никога не съм си мислил, че ще се почувствам така. Старият Скраг може да продължи да лети, но аз приключвам завинаги.“

Вслушваше се в шума на двигателите. Вече бяха готови за излитане, не беше необходимо да проверява уредите. През дъждовните пръски на стъклото видя Еър с вдигнат палец, също готов. Надолу по брега се виждаше Локхарт в 206. „Бедният Том. Хващам се на бас, че в момента ругае и ни подканя да побързаме, няма търпение да зареди и да се отправи на север към новата си съдба. Надявам се да успее — той поне ще има попътен вятър.“

— Да включа ли СВЧ? — попиха Вазари и го откъсна от мислите му. — Ще го настроя на честотата на военните.

— Добре. — Макайвър се усмихна на Вазари, доволен, че си има компания.

Слушалките му се изпълниха със смущения, след това се чуха гласове на фарси. Базари послуша известно време и каза дрезгаво:

— Изтребителите говорят с Ковис. Единият от тях каза: „В името на Бога, как да намерим два хеликоптера в това блато от кучешки лайна?“

— Няма да ги намерят, не и ако зависи от мене. — Макайвър се опита да говори уверено, независимо от обзелото го предчувствие. Привлече вниманието на Еър, посочи нагоре към изтребителите и направи знак през гърлото си. После посочи за последен път към Залива и вдигна палец. Погледна към часовника си: два и двадесет и една.

— Тръгваме, сержант — каза той и даде пълна газ. — Следваща спирка Кувейт. Предполагаем час на пристигане шестнадесет и четиридесет или накъде там.

Летището в Кувейт: 2,56 следобед.

Джени и Чарли Петикин седяха в открития ресторант на горния етаж на блестящия новооткрит терминал. Беше великолепен слънчев ден без вятър. Яркожълти покривки и чадъри, всички ядяха и пиеха с наслада и удоволствие. Освен те двамата. Джени едва докосна салатата си, Петикин ровичкаше в ориза с къри.

— Чарли — рече изведнъж Джени, — мисля да изпия едно мартини с водка в края на краищата.

— Добра идея. — Петикин махна на келнера и даде поръчката. И той би се присъединил към нея, но очакваше да смени или да се редува с Локхарт или Еър по време на следващия етап надолу по брега до остров Джелет. Щяха да спрат поне веднъж, а може би два пъти за дозареждане, преди да стигнат до Ал Шаргаз. Проклет да е този тъп вятър. — Още малко, Джени.

„О, за Бога, колко пъти трябва да го повтаряш“ — насмалко да изкрещи Джени, гадеше й се от чакане. Стоически продължи да се прави на спокойна.

— Още малко, Чарли. Сигурно всеки момент вече. — Погледите им се отправиха към морето. Далечният морски пейзаж бе потънал в омара, видимостта беше лоша, но те щяха да узнаят веднага щом хеликоптерите влязат в обхвата на кувейтския радар. Представителят на „Импириъл Еър“ чакаше в кулата.

„Колко малко е малко?“ — запита се тя, опитвайки се да прониже с поглед омарата: цялата й енергия изтичаше натам: търсеше Дънкан, изпращаше молитви, надежда и сила, които може би му бяха необходими. Онова, което Гавалан каза сутринта, не й помогна.

— Защо, за Бога ще лети с Киа, Анди? Обратно до Техеран? Какво означава това? — беше възкликнала тя.

— Не зная, Джени. Предавам ти думите му. Ние го разтълкувахме, че Фреди е бил изпратен преди това до мястото на срещата за зареждане. Мак излетя с Киа — или ще го заведе до мястото на срещата, или ще го остави някъде по пътя. Том задържа нещата, за да даде на останалите малко време, после и той ще отиде на срещата. Първоначалното обаждане на Мак беше в десет и четиридесет и две. Дай им време до единадесет, за да излетят с Фреди. После още един час до мястото на срещата и да заредят, добави два часа и половина за полета и трябва да пристигнат в Кувейт най-рано към два и половина. В зависимост от това колко ще чакат на мястото на срещата, може да пристигнат по всяко време след това…

Тя видя, че келнерът носи питието й. На подноса имаше преносим телефон.

— Търсят ви по телефона, капитан Петикин — каза келнерът и постави чашата пред нея. Петикин изтегли, антената и доближи телефона до ухото си. — Ало? О, здравей, Анди. — Тя наблюдаваше лицето му. — Не… не, не още… О!… — Той слуша внимателно известно време, само понякога изсумтяваше и кимваше, по изражението му нищо не можеше да се разбере и Джени се зачуди дали това, което Гавалан казва, не би трябвало да го чуе и тя. — Да, разбира се… Не… Да, всичко е осигурено, доколкото можахме… Да, да, тя е… добре, чакай малко. — Той й подаде телефона. — Иска да ти каже здрасти.

— Ало, Анди, какво ново?

— Просто се обаждам, Джени. Не се тревожи за Мак и останалите — никой не знае колко е трябвало да чакат на мястото на срещата.

— Добре съм, Анди. Не се тревожи за мене. Ами останалите?

— Руди, Поп Кели и Шандор са на път от Бахрейн, заредили са в Абу Даби и имаме връзка с тях, Джон Хог е свързочната ни станция. Очакваме ги тук след двадесет минути. Скраг е добре, с Ед и Вили няма проблеми. Дюк спи, а Мануела е тук. Иска да ти се обади… — след миг се чу гласът на Мануела:

— Здрасти, скъпа, как си? Само не ми казвай, че си чудесно!

— Чудесно съм. — Джени се усмихна неохотно. — Добре ли е Дюк?

— Спи като бебе, не че бебетата спят спокойно през цялото време. Исках само да ти кажа, че и ние се притесняваме. Давам ти пак Анди.

— Ало, Джени. Джони Хог сигурно вече е във вашия район и също ще слуша. Ще поддържаме връзка. Мога ли да говоря пак с Чарли?

— Разбира се. Но какво става с Марк Дюбоа и Фоулър?

Пауза.

— Още нищо. Надяваме се, че са ги прибрали. Руди, Шандор и Поп се върнаха и ги търсиха, докато можаха. Няма следи от катастрофа, а и в тези води има много кораби и платформи. Очакваме ги с нетърпение.

— Сега, кажи ми, какво трябва да знае Чарли, но не и аз. — Тя се намръщи срещу мълчанието на телефона, после чу как Гавалан въздъхна.

— И ти можеш да го знаеш, Джени. Добре. Попитах Чарли, дали не е пристигнал някакъв телекс от Иран, като този, който получихме тук, в Дубай и Бахрейн. Опитвам се да използвам всички връзки, които мога, чрез Нюбъри и посолството ни в Кувейт, в случай че стане фал, въпреки че Нюбъри каза да не очакваме много — Кувейт е много близо до Иран, не иска да обиди Хомейни и е ужасен, че може да му изпратят или да допуснат няколко експортни фундаменталисти да раздвижат кувейтските шиити. Казах на Чарли, че се опитвам да се свържа с родителите на Рос в Непал и с неговия полк. Това е всичко. — Гласът му вече беше по-приятелски — Не исках да те разстройвам повече от необходимото. Окей?

— Да, благодаря, да, аз… аз съм добре. Благодаря, Анди. — Тя подаде обратно телефона и погледна чашата си. Тя се беше изпотила. Капчици влага се стичаха надолу. „Като сълзите по бузите ми“ — помисли си тя и стана: — Връщам се след секунда.

Петикин тъжно гледаше след нея. Изслуша последните инструкции на Гавалан и каза:

— Да, да, разбира се. Не се безпокой, Анди, ще се погрижа за… ще се погрижа за Рос и ще се обадя веднага след като се появят на екрана. Това за Дюбоа и Фоулър е ужасно, ще трябва просто да си мислим само добри неща и да се надяваме. А за останалите е чудесно. Чао.

Когато намери Рос, бе потресен. Веднага след обаждането на Гавалан тази сутрин се бе втурнал към болницата. Днес беше петък и обслужващият персонал бе сведен до минимум — на рецепцията имаше само един дежурен и той говореше само арабски. Мъжът се усмихна, вдигна рамене и каза: „Букра“ — утре. Но Петикин настояваше и накрая човекът разбра какво иска и се обади по телефона. След доста време дойде един санитар и му направи знак да го последва. Тръгнаха по коридорите, после минаха през някаква врата и пред тях се озова Рос — гол върху една дисекционна маса.

Не смъртта накара Петикин да се почувствува разкъсван отвътре, а внезапността, пълната голота, привидното оскверняване и премахването и на последната частица достойнство. Този човек, толкова фин в живота, бе изоставен като леш. На една друга маса имаше чаршафи. Петикин взе един и го покри и от това сякаш му стана по-добре.

Трябваше му повече от час, за да открие отделението, където бе лежал Рос, да намери една сестра, която говореше английски, и да стигне до доктора, който го беше лекувал.

— Толкова много съжалявам, толкова много съжалявам, господине — каза докторът на лош английски. — Младежът беше докаран вчера в кома. Имаше счупен череп и подозирахме, че има и увреждане на мозъка. Казаха ни, че било от бомба на терористи. И двете тъпанчета бяха спукани и имаше много по-малки рани и натъртвания. Направихме му рентгенова снимка, разбира се, но освен да му превържем черепа, не можехме да направим нищо друго. Просто трябваше да чакаме. Нямаше вътрешни увреждания или кръвоизлив. Умря днес призори. Утрото беше красиво днес, нали? Аз подписах смъртния акт, искате ли копие? Дадохме един на английското посолство заедно с вещите му.

— Той… той дойде ли в съзнание, преди да умре?

— Не зная. Беше в реанимацията и сестрата… нека да проверя. — Докторът старателно прегледа списъците си и намери името й. — Сивин Тахола. А, да. Тъй като беше англичанин, я прикрепихме към него.

Сестрата беше възрастна жена, част от скитническото множество на Средния Изток, което не познава предците си, смесица от много националности. Лицето й беше грозно и с петна от шарка, но тя беше добра, гласът и бе нежен и успокояващ, ръцете — топли.

— Той не дойде в съзнание, ефенди — каза тя на английски, — поне не напълно.

— Каза ли нещо специално, нещо, което сте разбрали, изобщо нещо?

— Разбрах много, ефенди, и нищо. — Старата жена се замисли за момент. — Повечето от това, което каза, беше просто бълнуване, духът му се страхуваше от онова, от което не бива да се страхува, искаше онова, което не можеше да получи. Промърморваше: „азадех“ — азадех означава „роден свободен“ на фарси, но е и женско име. Понякога промърморваше някакво име като „Ерри“ или „Екки“, после „Кукри“ и после пак „азадех“. Духът му беше спокоен, макар и не съвсем, но той не плака, както правят някои, нито пък извика, когато наближи прага.

— Имаше ли още нещо? Каквото и да е?

Пръстите й си играеха с часовника, закачен на ревера й.

— От време на време китките като че ли го боляха и когато го погалвах, се успокояваше. През нощта говори на език, който никога преди не съм чувала. Аз говоря английски, малко френски и много арабски диалекти, много. Но такъв език не съм чувала никога. Говореше го някак си ритмично, смесен с бълнувания и „азадех“, понякога думи като… — Тя сбърчи напрегнато чело. — Като „полк“, „еделвайс“, „планини“ или „планинска земя“, а понякога, а, да, думи като „гуенг“ и „тенци“. От време на време някакво име: „Рози“ или „Розова планина“ — може би не е било име, а само някакво място, но то, изглежда, го натъжаваше. — Старите й очи бяха просълзени. — Видяла съм много смърт, ефенди, много, винаги различна, винаги една и съща. Но той умря в мир и прекрачи прага без болка. Последният миг беше само една голяма въздишка — мисля, че отиде в рая, ако християните отиват в рая, и е намерил своята Азадех…

65

Табриз, дворецът на хана: 3,40 следобед.

Азадех вървеше бавно по коридора към Голямата зала, където щеше да се срещне с брат си. Гърбът още я болеше от експлозията на гранатата вчера. „Мили Боже, едва вчера ли беше, когато хората от племената и Ерики едва не ни убиха? — помисли тя. — Сякаш минаха хиляда дни, цяла светлинна година, откакто татко умря.“

„Беше в друг живот. Нищо добро нямаше в този живот, освен мама и Ерики, и Хаким, Ерики и… и Джони. Живот на омраза, убийства, терор и лудост, лудост да живеем като парии, Хаким и аз, заобиколени от зло, лудост на барикадата при Казвин и онзи зъл муджахидин с тлъстото лице, размазан върху колата, сплескан като муха, лудостта на спасението ни от Чарли и човека от КГБ, как му беше името, а, да, Ракоци — Ракоци едва не ни уби всичките, лудостта при Абу Мард, която промени живота ми завинаги, лудостта в базата, където сме имали толкова хубави моменти, Ерики и аз, където Джони уби толкова много хора, толкова бързо и толкова жестоко…“

Снощи бе разказала всичко на Ерики, почти всичко. В базата той… той се превърна в убиващо животно. Не си спомням много, само проблясъци, как му дадох гранатата в селото, гледах го как се втурна в базата… гранати, картечници, един от мъжете носеше кукри, после Джони държеше отрязаната му глава и виеше като вълк… Сега знам, че кукрито е било на Гуенг. Джони ми каза в Техеран.

— Не говори нищо повече сега, остави останалото за утре, мила. Заспивай, сега си в безопасност.

— Не. Страхувам се да заспя, дори сега в прегръдките ти, дори при всички хубави новини за Хаким. Когато заспивам, се връщам обратно в селото, обратно в Абу Мард и моллата е там, проклет от Бога, и каландарът, и касапинът с неговия нож…

— Вече няма нито село, нито молла, аз бях там. Нито каландар, нито касапин. Ахмед ми разказа за селото, поне част от онова, което се е случило там.

— Ходил си в селото?

— Да, днес следобед, докато почивахте. Взех една кола и отидох там. Сега е само куп изгорели останки. И по-добре — зловещо каза Ерики.

Азадех спря в коридора и се облегна на стената, докато треперенето й премина. Толкова много смърт, убийства и ужас. Вчера, когато излезе на стъпалата на двореца и видя Ерики в кабината с подуто лице и небръснат, когато видя кръвта да капе от ръкава му, а Ахмед да се свива до него, тя почувствува как умира и после, когато го видя да излиза, да се изправя и да тръгва към нея… краката й се подкосиха, а той я взе в ръцете си и тя отново се върна към живота и ужасът се изля заедно със сълзите й: „О, Ерики, о, Ерики, толкова се страхувах, толкова се…“

Той я отнесе в Голямата зала, а там беше докторът с Хаким, Робърт Армстронг и полковник Хашеми Фазир. Един куршум бе откъснал част от лявото ухо на Ерики, друг бе одраскал ръката му. Докторът обгори раните и ги превърза, инжектира му серум против тетанус и пеницилин, страхуваше се повече от инфекция, отколкото от загубата на кръв. „Иншаллах, но не мога нищо повече да направя, капитане. Вие сте силен, пулсът е добър, някой пластичен хирург може да оправи ухото ви, слухът ви не е засегнат, слава на Бога! Само се пазете от инфекция…“

— Какво стана, Ерики? — попита Хаким.

— Откарах ги на север в планините, а Ахмед беше невнимателен — вината не беше негова, стана му лошо от летенето — и преди да разберем какво става, Баязид опря пистолет до главата му, а друг от племето опря един в моята и Баязид каза: „Карай към селото, след това можете да си вървите.“ „Нали даде свещена клетва, че няма да ме нараниш?“ — попитах аз. „Заклех се да не те нараня и няма да те нараня, но моята клетва си е моя, а не и на моите хора“ — отвърна Баязид, а човекът, който беше опрял пистолет в главата ми, се засмя и извика: „Подчини се на нашия шейх или, за Бога, така ще те заболи, че ще молиш за смърт!“

— Трябваше да се сетя — изруга Хаким. — Трябваше всички да ги обвържа с клетва. Трябваше да се сетя!

— Нямаше да помогне. Както и да е, вината е изцяло моя: аз ги доведох тук и почти провалих всичко. Не мога да ви кажа колко съжалявам, но това беше единственият начин да се върна и мислех, че ще намеря Абдула хан. Изобщо не помислих, че онзи майкоебец може да хвърли граната.

— Благодарение на Божията воля двамата с Азадех не сме ранени. Откъде да знаеш, че Абдула хан е мъртъв или че половината от вашия откуп е платена? Продължавай. Разкажи какво стана. — Азадех усети непозната нотка в гласа на Хаким. „Хаким се е променил — помисли си тя. — Вече не мога да разбера какво си мисли, както по-рано. Преди да стане хан, наистина хан, можех, но сега не мога. Той все още е любимият ми брат, но непознат. Толкова много се е променил, толкова бързо. И аз се промених. И Ерики, Боже, колко много! Джони не се е променил…“

Ерики продължи:

— Да ги откарам беше единственият начин да ги махна от двореца без повече неприятности или убийства. Ако Баязид не беше настоял, бих го предложил аз — всеки друг начин би бил опасен за теб и Азадех. Трябваше да заложа на това, че по някакъв начин ще удържат на клетвата. Но каквото и да станеше, въпросът беше или те, или аз; знаех го, и те го знаеха, защото аз бях единственият, който знаеше кои са и къде живеят, и че отмъщението за един хан е сериозно. Каквото и да направех — да ги изоставя по средата на пътя или да отида до селото, никога нямаше да ме пуснат. И как биха могли — въпросът беше селото или аз, а техният единствен Бог би гласувал за селото и за тях, без значение за какво са се договорили или какво са се заклели!

— Това е въпрос, на който само Бог може да отговори.

— Моите богове, древните богове, не обичат да бъдат използвани като оправдание, не обичат клетви в тяхно име. Те не одобряват такива неща, всъщност дори ги забраняват. — Азадех усети горчивината в думите му и го докосна нежно. Той я хвана за ръката. — Вече съм добре, Азадех.

— Какво стана после, Ерики? — попита Хаким.

— Казах на Баязид, че няма достатъчно бензин, и се опитах да го вразумя, а той само изрече: „Да бъде Божията воля“, опря пистолета в рамото на Ахмед и натисна спусъка. „Карай към селото! Следващият куршум ще бъде в корема му.“ Ахмед изгуби съзнание и Баязид се пресегна през него за автомата, който бе паднал на пода на кабината, под седалката, но не успя да го вземе. Аз бях със закопчан колан, Ахмед също, а те не, така че развъртях машината така, както никога не бих помислил, че може да издържи един хеликоптер, после пикирах и кацнах. Кацнах лошо — помислих, че съм счупил ската, но после видях, че само съм я огънал. Веднага щом спряхме, грабнах автомата и ножа и убих тези, които бяха в съзнание и ми посягаха, обезоръжих припадналите и изхвърлих всички от кабината. После се върнах.

— Ей така — попита Армстронг. — Четиринадесет души?

— Петима с Баязид. Другите… — Азадех бе поставила ръката си на рамото му и почувствува как той сви рамене и потрепери. — Другите ги оставих.

— Къде? — попита Хашеми Фазир. — Можете ли да опишете къде, капитане?

Ерики описа мястото точно и полковникът изпрати хората си да ги намерят.

Ерики бръкна в джоба си и извади скъпоценните камъни за откупа. Подаде ги на Хаким хан.

— А сега бих желал да поговоря с жена си, ако не възразявате. Ще ви разкажа останалото по-късно.

После двамата отидоха в тяхната стая, а той не каза нищо повече, само я държеше нежно в прегръдките си. Присъствието й успокои терзанията му. Скоро заспа. Тя едва мигна — веднага се озова в селото и в паника побягна оттам. Остана мълчаливо известно време в прегръдките на мъжа си, след това се премести на едно кресло и задряма, доволна, че е при него. Той спа, без да сънува, докато се мръкна, и после се събуди.

— Първо баня, след това бръснене, а после малко водка и след това ще говорим — каза Ерики. — Никога не съм те виждал толкова красива и никога не съм те обичал толкова, и съжалявам, съжалявам, че ревнувах — не, Азадех, не казвай нищо. После искам да ми разкажеш всичко.

Призори тя завърши разказа си — толкова, колкото изобщо щеше да му каже, и той също завърши своя разказ. Ерики не скри нищо: нито ревността си, нито убийствения бяс и радостта от битката, нито сълзите, които проля в планината, когато видя зверските осакатявания, които бе нанесъл на хората от племето. „Те… те се отнесоха добре с мене в селото си, а откупът е древен обичай. Ако Абдула не беше убил техния пратеник… може би това щеше да помогне, може би, а може би не. Но това не извинява убийствата. Чувствам, че съм чудовище! Ти си се омъжила за луд, Азадех. Аз съм опасен.“

— Не, не, не си, разбира се, че не си.

— В името на всичките ми богове, убих двадесет или повече души за по-малко от десетина дни, а никога преди не съм убивал, само онези убийци, онези, които се втурнаха тук да убият баща ти, преди да се оженим. Извън Иран никога не съм убивал, никога не съм наранявал някого. Участвал съм в много сбивания, с нож или без нож, но никога сериозни. Никога. Ако този каландар и селото ги имаше още, бих ги изгорил, без да се замисля. Разбирам твоя Джони в базата и благодаря на всички богове, че са го довели да те защити и го проклинам за това, че отне спокойствието ми, защото знам, че цял живот не мога да му се отплатя. Не мога да понеса убийствата и не мога да понеса него. Не мога, не мога, поне още не.

— Няма значение, няма значение, Ерики. Имаме време. Сега сме в безопасност, ти си в безопасност, мили, и аз, и Хаким. Виж зората. Нали е красива? Виж, Ерики, вече е нов ден, толкова красив, нов живот! В безопасност сме, Ерики!

В Голямата зала: 3,45 следобед.

Хаким хан беше сам с Хашеми Фазир. Преди половин час Хашеми бе пристигнал неканен. Извини се за внезапното посещение и му подаде един телекс.

— Реших, че е по-добре да видите това веднага, Ваше височество.

Телексът гласеше:

„СПЕШНО. До полковник Фазир, Вътрешно разузнаване, Табриз. Арестувайте Ерики Йоконен, съпруг на Нейно височество Азадех Горгон, за престъпления срещу държавата, за участие в заговор за въздушно пиратство, отвличане и държавна измяна. Оковете го и го изпратете веднага в щаба.

Директор (подпис)

САВАМА, Техеран.“

Хаким хан освободи охраната си.

— Не разбирам, полковник. Моля, обяснете.

— Щом го дешифрирах, позвъних за допълнителни подробности, Ваше височество. Изглежда, че миналата година хеликоптерната компания С-Г е продала известен брой хеликоптери на IHC и…

— Не разбирам.

— Извинете, на „Иран Хеликоптърс Къмпани“, иранска компания, която се явява настоящият работодател на капитан Йоконен. Десет хеликоптера 212, включително и неговият, а днес и останалите девет, оценени на девет милиона долара, са били откраднати и са излетели нелегално от Иран с пилоти на IHC — САВАМА предполага към някоя от държавите в Залива.

— Дори и така да е, това не засяга Ерики — каза студено Хаким хан. — Той не е направил нищо лошо.

— Не знаем това със сигурност, Ваше височество. От САВАМА казват, че може би е знаел за заговора, той сигурно е бил планиран от доста време, защото са засегнати три бази — Ленгех, Бандар-е Делам и Ковис, както и Главното управление в Техеран. В САВАМА са много, много раздразнени, защото големи количества ценни ирански резервни части също били отмъкнати. Дори…

— Съобщено от кого?

— От управляващия директор на компанията IHC Сиамаки. Още по-сериозно е, че целият чуждестранен персонал — пилоти, механици и администратори, също са изчезнали. Всички. Така че очевидно е било заговор. Изглежда, че вчера е имало може би двадесетина в цял Иран, миналата седмица — четиридесет, днес — нито един. В Иран не е останал нито един чужденец от С-Г, по-точно от „Иран Хеликоптърс Къмпани“. Освен капитан Йоконен.

Изводът за важността на Ерики изведнъж изскочи в ума на Хаким и той се наруга за това, че бе допуснал да се изпише на лицето му, защото Хашеми радостно възкликна:

— А, да, явно и вие го разбрахте! От САВАМА ми казаха, че дори ако капитанът е невинен по отношение участието в заговора, той е важно средство, с което да бъдат убедени водачите и престъпниците Гавалан и Макайвър — а определено и британското правителство е участвало в измяната — да върнат нашите хеликоптери, нашите резервни части, да платят голямо обезщетение, да се върнат в Иран и да бъдат съдени за престъпления срещу исляма.

Хаким хан се намести неспокойно на възглавниците си. Болката в гърба му се усили. Искаше да изкрещи от гняв, защото и болката, и терзанията го измъчваха, а пък щом като се изправеше и изпитваше болка, травмата сигурно щеше да му остане за цял живот. „Не мисли сега за това“ — помисли си мрачно той, — „а се заеми с този опасен кучи син, който е седнал тук като изкусен търговец на ценни килими, изложил стоката си в очакване да започне пазарлъка. Ако искам да купувам. За да откупя Ерики от капана, ще трябва да дам на това куче личен пишкеш, който да бъде ценен за него, не за САВАМА, проклети да бъдат от Бога с всичките си имена. Но какво? Поне Пьотър Олег Мжитрик. Бих могъл да го предам на Хашеми, без да ми мигне окото, ако дойде, когато и да дойде. Ще дойде. Вчера Ахмед изпрати да го повикат от мое име — как ли е Ахмед, дали операцията му е минала добре? Надявам се да не умре този глупак, бих могъл да го използвам още известно време. Какъв глупак! Да го хванат неподготвен, какъв глупак! Да, той е глупак, но това куче не е. С Мжитрик като подарък и още помощ в Азербайджан, и обещание за бъдещо приятелство мога да откупя Ерики от капана. А защо? Защото Азадех го обича? За съжаление тя е сестра на хана на всички Горгони, а това е проблем на хана, не проблем на брата. Ерики представлява опасност за мене и за нея. Той е опасен човек, ръцете му са изцапани с кръв. Хората от племената, кюрди или не, ще търсят отмъщение — вероятно. Той от край време е бил лоша партия за нея, въпреки че й носеше много радост, още я прави щастлива — но нямат деца — а сега не може да остане в Иран. Невъзможно е. Няма начин да остане. Не мога да му откупя две години протекция, а Азадех се закле пред Бога да остане тук поне две години. Колко хитро от страна на баща ми да ми даде власт над нея. Ако откупя Ерики от капана, тя не може да тръгне с него. За две години могат да се случат много раздели. Но ако той не е добър за нея, защо да го откупвам? Защо да не ги оставя да вземат Ерики, за да спрат една измяна? Защото е измяна да се краде нашата собственост.“

— Това е твърде сериозен въпрос, за да ви отговоря веднага — каза той.

— Вие няма за какво да отговаряте, Ваше височество. Само капитан Йоконен. Доколкото разбирам, той е още тук.

— Докторът му нареди да почива.

— Може би ще изпратите да го повикат, Ваше височество.

— Разбира се. Но такъв важен и образован човек като вас разбира, че съществуват правила на честта и гостоприемството в Азербайджан и в моето племе. Той е мой зет и дори в САВАМА разбират какво означава семейната чест. — И двамата знаеха, че това е само начален гамбит на предстоящите деликатни преговори — деликатни, защото никой от тях не искаше гневът на САВАМА да се стовари върху главите им, никой не знаеше още докъде може да стигне или дори дали е необходима тайна сделка. — Предполагам мнозина знаят за тази… тази измяна?

— Тук, в Табриз, само аз, Ваше височество. Засега — добави веднага Хашеми, като за по-удобно забрави Армстронг, на когото сутринта бе предложил фалшивия телекс. „Няма начин този кучи син Хаким да разкрие измамата, Робърт“ — бе казал той, доволен от собствената си хитрост. — „Ще трябва да се пазари. Ще спазарим финландеца за Мжитрик без никакви разходи за нас. Щом получим това, което искаме, ще ликвидираме този кръвожаден маниак финландеца, а дотогава ще го държим изкъсо.“

— Ами ако Хаким хан не се съгласи, не иска или не може да предаде Мжитрик?

— Ако не иска да се пазари, ще хванем Ерики и така. Скоро сигурно ще изтече информация за „Вихрушка“ и мога да използвам Ерики за всякакви отстъпки — той е заложник за хеликоптери на стойност поне девет милиона долара… или може би ще го спазаря с хората от племената като предложение за мир… Фактът, че е финландец, ще помогне. Мога да го свържа с Ракоци и КГБ и да причиня на руснаците всякакви неприятности, дори на ЦРУ, нали? Дори на МИ-6!

— ЦРУ нищо не ти е направило. Нито пък МИ-6.

— Иншаллах! Не се бъркай в това, Робърт. Ерики и ханът са вътрешен ирански въпрос. Не си залагай главата, не се бъркай. С финландеца мога да получа важни отстъпки. — „Но важни само за мене Робърт, не за САВАМА — каза си Хашеми и се усмихна вътрешно. — Утре или вдругиден ще се върнем в Техеран и моят убиец ще те последва в нощта, и — пуф — ще те духне като свещ.“ — Ще го предаде — отбеляза той спокойно.

— Ако Хаким предаде Ерики, любимата му сестра ще го прокълне и няма да го остави на мира до края на живота му. Тя би се качила и на кладата заради него.

— Може и да й се наложи.

Хашеми си спомни как се бе зарадвал тогава, а сега беше дори още по-добре. Забелязваше безпокойството на Хаким хан и бе сигурен, че го е хванал в капан.

— Ваше височество, разбирате, че трябва да отговоря на този телекс бързо.

Хаким хан реши да направи компромис.

— Измяната и заговорът не бива да остават без наказание. Трябва да се откриват, където и да са. Изпратих съобщение за предателя, който искахте. Спешно.

— Аха. Колко време ще бъде необходимо на Мжитрик да отговори?

— Вие знаете по-добре от мене. Нали така?

Хашеми усети резкия тон и се наруга за това, че се бе подвел.

— Бих се изненадал, ако не отговорят много бързо на Ваше височество — отговори той подчертано любезно. — Много бързо.

— Кога?

— В срок от двадесет и четири часа, Ваше височество. Лично или чрез куриер.

Забеляза как младият хан се размърда болезнено и се помъчи да реши дали да забави, или да продължи натиска си, сигурен беше, че болката е истинска. Докторът му бе дал подробна диагноза на вероятните наранявания на хана и на сестра му. За всеки случай той бе наредил на доктора да даде на Ерики силно приспивателно тази вечер, за всеки случай, ако реши да избяга.

— Двадесет и четири часа изтичат в седем тази вечер, полковник.

— В Табриз има да се правят толкова много неща, Ваше височество, съгласно вашия съвет от тази сутрин. Затова се съмнявам дали бих могъл да се занимая с телекса преди това.

— Възнамерявате да унищожите щаба на левите муджахидини тази нощ?

„Да, Ваше височество, сега, когато имаме вашата гаранция, че няма да има реакция от страна на Туде“ — искаше да добави Хашеми, но не го направи. „Не бъди глупав. Този младеж не е толкова лицемерен като онова куче Абдула, да гори в ада дано. С този можеш да се справиш по-лесно — при положение, че имаш повече карти от него и не се страхуваш да покажеш зъбите си, когато е необходимо.“

— Би било жалко, ако капитанът не е на разположение за… за разпит тази вечер.

Очите на Хаким хан се свиха. Тази заплаха беше излишна. „Като че ли не разбирам, кучи сине.“

— Съгласен съм. — На вратата се почука и той каза: — Влез.

Азадех застана на прага.

— Извинете, че ви прекъсвам, Ваше височество, но ми казахте да ви напомня половин час, преди да стане време да отидете в болницата за снимките. Мир вам, полковник.

— Нека Божият мир бъде с вас, Ваше височество. — „Радвам се, че тази красота скоро ще попадне под чадор — помисли си Хашеми. — Тя би изкушила и сатаната, да не говорим за мръсните неграмотни отрепки на Иран.“ Той погледна отново хана. — Трябва да вървя, Ваше височество.

— Моля, върнете се в седем, полковник. Ако имам някакви новини преди това, ще изпратя да ви повикат.

— Благодаря, Ваше височество.

Азадех затвори вратата след него.

— Как се чувстваш, мили Хаким?

— Уморен. Много боли.

— И при мене е така. Трябва ли да се срещаш с полковника по-късно?

— Да. Няма значение. Как е Ерики?

— Спи. — Тя се радваше. — Ние тримата имаме такъв голям късмет!

В центъра на Табриз: 4,06 следобед.

Робърт Армстронг провери как работи малкият автоматичен пистолет. Лицето му беше напълно безизразно.

— Какво ще правиш? — попита Хенли. Пистолетът никак не му харесваше. Той също беше англичанин, но много по-нисък, със засукани мустаци и очила. Седеше зад бюрото в разхвърляния мръсен офис под един портрет на кралица Елизабет.

— По-добре не питай. Но не се безпокой, аз съм ченге, нали знаеш? Това е само за всеки случай, да не ме нападне някой злодей. Ще можеш ли да предадеш съобщението на Йоконен?

— Не мога да отида без покана в двореца. Какъв предлог да измисля, по дяволите? — вдигна вежди Хенли. — Какво да кажа на Хаким хан? Ужасно съжалявам, братче, но трябва да говоря със зет ти, за да измъкна един приятел от Иран с частен хеликоптер. — Той смени шеговития тон. — Грешиш за полковника, Робърт. Няма никакви доказателства, че полковникът е отговорен за Толбът.

— И да имаше, нямаше да признаеш — отговори Армстронг. Ядосваше се на себе си, че избухна, когато Хенли му разказа за „нещастния случай“. Гласът му отново стана рязък. — Защо, по дяволите, чак днес ми каза, че са взривили Толбът? За Бога, това е станало преди два дни!

— Не аз определям политиката, аз просто нося съобщения, а и ние тъкмо научихме. Освен това беше трудно да те открием. Всички си мислеха, че си заминал, за последен път са те видели да се качваш на британски самолет за Ал Шаргаз. По дяволите, имаш заповед да напуснеш още преди седмица, а си все още тук, нямаш задача, доколкото знам, а каквото и да си решил да правиш, недей, просто бъди така любезен да се махнеш от Иран, защото, ако те пипнат и те докарат до третия етаж, много хора ще бъдат страшно ядосани.

— Ще се опитам да не ги разочаровам. — Армстронг стана и облече стария си шлифер с кожената яка. — До скоро.

— Кога?

— Когато реша, по дяволите. — Чертите му се изпънаха. — Не съм под твое подчинение и какво правя, кога идвам и кога си тръгвам, не зависи от тебе. Само се погрижи докладът ми да се пази в сейфа, докато намериш дипломатическа поща да го предадеш спешно в Лондон, и си дръж тъпата уста затворена.

— Обикновено не си толкова груб и докачлив. Какво става, Робърт?

Армстронг излезе и заслиза надолу по стълбите в студения ден. Небето беше покрито с облаци, май отново щеше да завали сняг. Тръгна по оживената улица. Минувачите и уличните търговци са преструваха, че не го забелязват — предполагаха, че е руснак, и предпазливо си гледаха собствената работа. Независимо че наблюдаваше дали не го следи някой, в ума си той прехвърляше различните възможности и средства да се справи с Хашеми. Нямаше време да се консултира с началството, а и не му се искаше. Те само биха поклатили глава: „Мили Боже, нашият добър стар приятел Хашеми? Да го разкараме само по подозрение, че е взривил Толбът? Първо ще ни трябват доказателства…“

„Но доказателства няма да има и те няма да повярват за екипите от Група Четири или за това, че Хашеми се мисли за нов Хасан ибн-ал-Сабах. Но аз знам. Нали Хашеми щеше да се пръсне от щастие при убийството на генерал Джана. Сега са му паднали по-големи риби. Като Пахмуди. Или целият Революционен комитет, които и да са — чудя се дали не ги е взел вече и тях на мушката? Чудя се дали няма да се захване със самия имам? Никой не знае. Но по един или друг начин ще плати за стария Толбът — след като пипнем Пьотър Олег Мжитрик. Без Хашеми нямам шанс да го пипна, а чрез него и тъпите предатели, които знаем, че действат в Уайтхол, шефовете на Филби, четвъртия, петия и шестия човек — в кабинета, МИ-5 или МИ-6! Или и в трите.“

Така се ядоса, че го заболя глава. Толкова много добри мъже бяха предадени. Докосването до пистолета го успокояваше. „Първо Мжитрик — помисли си той, — после Хашеми. Остава само да се види кога и къде.“

Бахрейн, международното летище: 4,24 следобед.

Жан-Люк говореше по телефона в офиса на Матиас:

— … Не, Анди, и при нас няма нищо. — Погледна към Матиас, който слушаше, и мрачно насочи палец надолу.

— Чарли е извън кожата си — съобщи Гавалан. — Тъкмо говорих с него. Жалко, че не можем да направим, нищо, освен да чакаме. Същото положение е и при Дюбоа и Фоулър. — Жан-Люк усещаше умората в гласа на Гавалан.

— Дюбоа ще се появи — в края на краищата той е французин. Но както казах на Чарли, ако… когато — поправи се той бързо, — когато Том Локхарт и Фреди Еър кацнат, кажете им да заредят на Джелет и да не идват тука, освен ако няма някаква авария. Матиас лично е оставил резервното гориво на Джелет, така че там е сигурно. Анди, по-добре се обади на Чарли, за да добавиш и твоя авторитет, тъй като Бахрейн може да създаде трудности. Не искам да рискувам още една конфронтация, предупреждението им беше ясно, независимо дали летим с британска регистрация или не. Още не мога да разбера как успяхме да прокараме Руди, Шандор и Поп. Сигурен съм, че ще задържат всяка машина с иранска регистрация и екипажите, а следващия път ще проверяват боята и документите.

— Добре, ще му предам веднага. Жан-Люк, няма причина да се връщаш в Ал Шаргаз. Защо не отидеш направо в Лондон утре, а след това в Абърдийн? Назначавам те в Северно море, докато оправим нещата, става ли?

— Добра идея. Ще се явя в Абърдийн в понеделник — бързо се съгласи Жан-Люк, открадвайки си един свободен уикенд. „Mon Dieu, заслужавам си го“ — помисли си той и смени темата, за да не даде възможност на Гавалан да възрази. — Руди пристигна ли вече?

— Да, и тримата кацнаха и са в безопасност. И Воси и Вили. Скраг е добре. Ерики е извън опасност, Дюк се оправя бавно, но сигурно… Ако не бяха Дюбоа и Фоулър, Мак, Том и техните момчета… Божичко! Трябва да тръгвам, чао.

— Au revoir. — Жан-Люк се обърна към Матиас: — Merde, изпращат ме в Северно море.

— Merde.

— Какъв е вътрешният телефон на „Алиталия“?

— 22134. Защо?

— Ако ще да ангажирам и самия папа, но ще се кача на ранния полет за Рим утре с връзка за Ница. Имам нужда от Мари-Кристин, децата и малко прилична храна. Espece de con на Северно море! — Той погледна разтревожено към часовника. — Espece de con на това чакане! Къде са ни птичките от Ковис, а?

Край брега на Кувейт: 4,31 следобед.

Червената предупредителна лампа за горивото светна. Макайвър и Вазари, я видяха веднага и изругаха в един глас…

— Колко ни остава още, капитане?

— С този проклет вятър, не много. — Бяха само на два-три метра над вълните.

— Колко още трябва да летим?

— Не е далеч. — Макайвър беше изтощен, чувстваше се ужасно. Вятърът се беше усилил до почти тридесет и пет възела и той караше внимателно, опитвайки се да пести горивото, но на тази малка височина не можеше да направи много. Видимостта все още беше лоша, облаците над тях изтъняваха бързо с приближаването им към брега. Той погледна през прозореца към Еър, посочи таблото и даде знак с палец надолу. Еър кимна. Неговата лампичка още не беше светнала. И в този момент светна и тя.

— Майната му — рече Кайл, механикът на Еър. — След малко ще бъдем на открито и ще сме като мишени.

— Не се безпокой. Ако Мак не повика скоро Кувейт, аз ще ги извикам. — Еър се взря напред, стори му се, че мерна изтребителите над тях, но бяха само две птици. — Господи, помислих си, че…

— Тия копелета няма да посмеят да ни последват толкова далече, нали?

— Не зная.

Откакто излязоха над морето, си играеха на криеница с двата реактивни изтребителя. На лъча на остров Харг, когато щастливо се промъкваха през дъжда и мъглата, без да променят височината си над вълните, ги бяха забелязали: „Тук радарен контрол Харг. Хеликоптери в незаконен полет по курс 275 градуса, изкачете се на триста метра и чакайте, изкачете се на триста и чакайте.“

За миг изпаднаха в шок, после Макайвър махна на Еър да го последва, зави на деветдесет градуса на север от Харг и се спусна още по-ниско, към морето. След няколко минути слушалките им се изпълниха с реч на фарси от изтребителите и контролната кула.

— Дадоха им нашите координати, капитане — предупреди Вазари. — Наредиха им да подготвят ракетите за изстрелване… сега съобщават, че са готови…

— Говори Харг! Хеликоптерите незаконно по курс 270, качете се на триста и чакайте. Ако не се подчините, ще бъдете прехванати и свалени. Повтарям: ще бъдете прехванати и свалени.

Макайвър отмести ръка от колектора и потърка гърдите си. Болката се беше върнала. После упорито продължи по курса, а Вазари превеждаше откъслечно какво си приказваха в ефира: — … Водачът казва: „Следвайте ме надолу…“ Сега един от ескадрилата казва: „Всички ракети са готови… как ще ги открием в тия лайна… забавям… не искам да ги изпуснем…“ Наземният диспечер казва: „Потвърдете, че ракетите са готови, потвърдете унищожаване на целта“… Господи, те потвърждават, че ракетите са готови и са на курс за сблъсък с нас!

В този миг двата изтребителя изскочиха насреща им от мъглата, но малко вдясно и на двадесетина метра над тях, профучаха и изчезнаха.

— Господи, дали ни видяха?

— Не зная, капитане, но тези копелета носят ракети с топлинно насочване.

Сърцето на Макайвър биеше бясно. Той направи знак и двамата с Еър спряха и увиснаха точно над вълните, за да заблудят преследвачите.

— За Бога, Вазари, кажи ми какво си говорят!

— Пилотите псуват… съобщават, че са на шестстотин метра, двеста възела… единият казва, че не вижда нищо, а горната част на облаците е на сто… морето не се вижда… Диспечерът казва да продължат към международната граница и да застанат между нея и пиратите… Божичко, пирати! Да застанат между тях и Кувейт… да видят дали облачната покривка не е по-тънка… да останат в засада на шестстотин…

„Какво да правим? — питаше се Макайвър. — Можем да подминем Кувейт и да се насочим направо към Джелет. Няма смисъл, при този вятър няма да стигнем. Не можем да се върнем. Остава Кувейт и да се надяваме, че ще им се изплъзнем.“

При международната граница облаците бяха толкова малко, че едва ги скриваха. Изтребителите обаче дебнеха някъде наблизо, търсеха прозорец или по-тънка облачна покривка, или пък плячката да реши, че е в безопасност, и да се изкачи на височина за заход. В продължение на четвърт час военният канал бе потънал в мълчание. Вече се чуваха диспечерите от Кувейт.

— Ще спра единия двигател, за да пестя гориво — каза Макайвър.

— Да извикам ли Кувейт, капитане?

— Не, аз ще се обадя. След минутка. Ти по-добре иди отзад в кабината и се приготви да се скриеш. Виж дали няма някакви морски гащеризони в шкафчето. Използвай морско осигурително платнище. Изхвърли си униформата и си приготви един спасителен пояс, да ти е подръка.

— Ще паднем ли в морето? — Вазари беше пребледнял.

— Не. Само за камуфлаж, в случай че ни инспектират — излъга Макайвър. Не се надяваше да стигнат до брега. Гласът му беше спокоен, умът му беше спокоен, но крайниците му сякаш бяха налети с олово.

— Какъв е планът, след като кацнем, капитане?

— Ще играем според обстоятелствата. Имаш ли някакви документи?

— Само разрешителните ми за радиооператор, американско и иранско. И в двете пише, че съм от иранските ВВС.

— Крий се. Не знам какво ще стане, но да се надяваме, че ще ни се размине.

— Капитане, трябва да се издигнем по-високо, да излезем от тази мъгла, няма нужда да насилваме късмета си — рече Вазари. — Вече минахме границата. Сега сме в безопасност.

Макайвър погледна нагоре. Облаците и мъглата се разнасяха много бързо, сега вече едва ли можеха да ги скрият. Червената предупредителна светлина сякаш запълваше целия му хоризонт. Май беше по-добре да се издигнат. „Вазари е прав, няма смисъл да насилваме късмета си“ — помисли си той и каза: — Ще бъдем в безопасност чак когато сме на земята. Знаеш това, нали?

Кулата на летището в Кувейт: 4,38 следобед.

Голямата зала бе пълна със служители. Някои бяха британски диспечери, някои — кувейтски. С най-доброто съвременно оборудване: телекси, телефони, ефективност. Вратата се отвори и влезе Чарли Петикин.

— Търсили сте ме, сър? — обърна се той разтревожено към дежурния диспечер, пълничък червендалест ирландец с двоен микрофон и единична слушалка на главата.

— Да, да, точно така, капитан Петикин — отвърна рязко диспечерът и безпокойството на Петикин изведнъж нарасна. — Казвам се Суини. — Използваше молив за стъкло вместо показалка. В периферията на радарния екран, на линията на двадесетте мили се виждаше малка светла точка. — Това е хеликоптер, вероятно два. Той или те тъкмо се появиха, още не са се обадили. Изглежда, ти чакаш два пристигащи, така ми казаха, транзит от Великобритания, така ли е?

— Да — отвърна Петикин. Дощя му се да се развика от радост, че най-после един или и двата са в системата. При този курс сигурно идваха от Ковис. Същевременно осъзна ясно, че са още много далече от безопасността. — Точно така.

— Може би изобщо не са вашите. Да пребъде славата на Всевишния, но това е дяволски любопитен курс, да подхождат от изток, ако той или те са в транзит от Великобритания. — Петикин не реагира на внимателния поглед на Суини. — Все пак да речем, че са вашите. И какви ли са позивните им?

Безпокойството на Петикин нарасна още повече. Ако му дадеше новите британски регистрационни номера, а хеликоптерите се обадеха с иранската регистрация, както бяха длъжни да направят, щяха да загазят всички. Истинските букви на позивните щяха да се видят от кулата, когато хеликоптерите се приближат за кацане — нямаше начин диспечерите да не ги видят. Но ако дадеше на Суини иранските регистрации… това щеше да провали „Вихрушка“. „Това копеле се опитва да ме хване в капан“ — помисли си той и му се догади.

— Съжалявам — каза неуверено Чарли. — Не ги зная. Документацията ни не е от най-добрите. Съжалявам.

Телефонът на бюрото тихо измърка. Суини вдигна слушалката.

— А, да, да, господин командващ… Да… Не, не в момента… мислим, че са два… да, да, съгласен съм… не, сега е добре. От време на време изчезва… Да, да, много добре. — Затвори и отново се концентрира върху екрана.

Петикин също се втренчи в него. Светлата точка, която означаваше толкова много, сякаш не се движеше.

Суини превключи на максимален обхват и картината на екрана показа вътрешността на Залива, на запад няколко мили до границата на Кувейт с Ирак, на северозапад до ирано-иракската граница… и двете бяха толкова наблизо.

— Далечният обхват не ни работеше известно време, иначе щяхме да ги видим по-рано — почна Суини. — Сега е добре, слава Богу. Там е пълно с бази на изтребители — подхвърли той разсеяно, моливът му посочи към иранската страна на водната граница — през Шат ел-Араб към Абадан. После се премести към залива на линията от Ковис към Кувейт и се спря над една светла точка. — Това са вашите хеликоптери, ако са два и ако са ваши. — Върхът на молива се придвижи малко на север към две други бързо движещи се точки. — Изтребители. Не са наши. Но са в нашия район. — Той вдигна поглед и Петикин потръпна. — Неканени и без разрешение, значи враждебни.

— Какво правят? — попита Чарли. Вече беше сигурен, че Суини си играе с него.

— Е, и ние бихме искали да знаем. — Гласът на Суини не беше приятелски. С молива си той посочи две други точки, които се отдалечаваха от военната писта на Кувейт. — Това са наши, които отиват да видят какво става. — После подаде на Петикин една слушалка и превключи предавателя си. — Тук Кувейт: приближаващ се хеликоптер или хеликоптери по курс 274 градуса, какви са позивните и височината ви?

Пращене на статично електричество. Повикването бе повторено търпеливо. После Петикин разпозна гласа на Макайвър:

— Кувейт, тук хеликоптер… тук хеликоптер Бостън Танго с хеликоптер Хотел Ехо в транзитен полет за Ал Шаргаз, издигаме се през сто и осемдесет към двеста. — Макайвър беше дал само последните две букви на иранската регистрация вместо всички букви, изисквани при първоначалното повикване, включително първите две ЕР за Иран.

За изненада на Чарли Суини прие обаждането:

— Хеликоптери Бостън Танго и Хотел Ехо, обадете се при външния маркер — нареди той и Петикин забеляза, че вниманието му е отклонено, насочено към двете враждебни точки, които сега се приближаваха бързо към хеликоптерите. Следеше ги с молива си по стъклото. — Те са точно зад тях — промърмори той. — На десет мили зад тях.

В слушалките се чу гласът на Макайвър:

— Кувейт, моля потвърдете външен маркер. Искаме директно кацане, горивото ни е малко.

— Разрешавам директно, обадете се при външен маркер.

Петикин усети твърдостта в гласа му и едва потисна въздишката си. Суини започна да си тананика нещо. Старшият диспечер, кувейтец, стана тихо от бюрото си, дойде и застана зад тях.

Наблюдаваха криволичещата покрай брега следа, виждаха светлите точки не като точки, а като два враждебни изтребителя, виждаха и двата по-бавни кувейтски прехващана, които все още бяха далече, а двата хеликоптера бяха безпомощни между тях. Приближаваха. Изтребителите почти се сляха с хеликоптерите, след това се отдръпнаха и се отдалечиха, насочиха се на изток, обратно през Залива. За миг и тримата мъже затаиха дъх. На ракетите им трябваше време, за да стигнат до целта. Секундите течаха. Точките на хеликоптерите останаха. Точките на кувейтските прехващани останаха, приближаваха се към хеликоптерите, после и те се обърнаха назад към дома. Суини веднага превключи на техния канал и се заслуша. Вдигна поглед към старшия диспечер и му каза нещо на арабски.

— Иншаллах — каза кувейтецът, кимна леко на Петикин и излезе от залата.

— Нашите прехващани съобщиха, че не са видели нищо — съобщи Суини с безразличен глас. — Освен два хеликоптера 212. Не са видели нищо. — Превключи отново на редовната честота. Обаждаха се самолети, насочвани за излитане или кацане: после превключи радара на близкия обхват. Хеликоптерите вече се бяха разделили на две точки, все още доста навътре в морето. Приближаването им изглеждаше безкрайно бавно в сравнение със следите на пристигащите или заминаващите самолети.

— До всички! — Гласът на Макайвър заглуши останалите разговори. — Кувейт, тук хеликоптер ВТ и НЕ, до всички! И двете ни предупредителни лампи светят, нямаме гориво. До всички! Аварийно повикване, искаме разрешение за кацане.

— Разрешавам ви да кацнете на хеликоптерната площадка на Месали Бийч точно пред вас, близо до хотела. Ще ги предупредим и ще ви изпратим гориво. Чувате ли ме? — каза Суини.

— Прието, Кувейт, благодаря ви. Зная хотела. Моля, информирайте капитан Петикин.

— Прието, веднага. — Суини вдигна слушалката и съобщи на хеликоптера за морски спасителни операции да бъде в готовност да излети веднага, изпрати една пожарна до хотела, след това протегна ръка да вземе слушалките на Петикин, погледна към вратата и му направи знак да се приближи. — Слушай ме сега — изсъска той тихо. — Ти ще ги посрещнеш и заредиш, ще ги прекараш през митницата и имиграционната служба, ако можеш, и ги махай по дяволите от Кувейт, или и ти, и те, и вашите високомерни „важни“ приятели ще се озовете в затвора като едното нищо! Света Богородице, как смеете да застрашавате Кувейт с вашите откачени авантюри при тия ирански фанатици, които с удоволствие биха натиснали спусъка, и да карате честните хора да си рискуват работата за такива като вас! Ако някой от вашите хеликоптери беше свален… само дяволският ви късмет предотврати международен инцидент. — Той бръкна в джоба си, измъкна някакъв лист и го пъхна в ръцете на Петикин, който бе поразен от внезапната му злъч. — Прочети го и го хвърли в тоалетната.

Суини обърна гръб и отново вдигна телефона. Отмалял, Петикин излезе навън. Когато бе в безопасност, погледна към листа. Беше телекс. Онзи телекс. От Техеран. Не фотокопие. Оригиналът.

„Боже Господи! Дали Суини го е засякъл и скрил заради нас? Но нали каза: «Ще ги прекараш през митницата и имиграционната служба, ако можеш?»

Хотел «Месали Бийч».

Малката цистерна с Джени и Петикин отби от крайбрежния път в огромната градина на хотела, окъпана от дъждовалните машини. Площадката беше доста на запад от широкия паркинг. Пожарната кола вече чакаше. Джени и Петикин скочиха от кабината, Петикин държеше късовълново уоки-токи. Заоглеждаха омарата към морето.

— Мак, чуваш ли ме?

Чуваха двигателите, но още не виждаха машините. После Макайвър се обади:

— На пет без две, Чарли… — Чу се силно пращене… — Само че… Фреди, ти кацай на площадката, аз ще кацна отстрани. — Отново пращене.

— Ето ги! — извика Джени. Хеликоптерите изплуваха от омарата на по-малко от двеста метра. «О, Господи, помогни им да стигнат…»

— Виждаме те, Мак, пожарната е готова, няма проблеми. — Но Петикин знаеше, че доста са загазили. Нямаше как да сменят буквите, прекалено много хора гледаха. Един двигател се задави, но не разбраха кой. После пак.

— Имайте готовност долу, кацам на площадката — сухо се обади Еър.

Видяха как лявата машина леко се отклони и започна да губи височина, опитваше се преодолее разстоянието с прекъсващ двигател. Пожарникарите се приготвиха. Макайвър упорито поддържаше курса, запазваше височината, за да има по-добра възможност, ако и неговите двигатели прекъснат.

— Мамка му — промърмори неволно Петикин, като видя, че Еър се приближава бързо, твърде бързо… но успя да закове машината точно в центъра, в безопасност. И Макайвър вече се приближаваше за аварийно кацане — защо за Бога летеше сам, и къде, по дяволите, беше Том Локхарт? Вече беше твърде близо, нямаше място за маневриране, никой не дишаше, ските докоснаха земята и в същия миг двигателите млъкнаха.

Пожарникарите имаха радиовръзка с летището и съобщиха, че аварийното кацане е приключило, после започнаха да прибират нещата си. Петикин разтърси ръката на Макайвър, спусна се към Еър. Джени застана пред отворената врата на Макайвър. Цялата сияеше.

— Здравей, Дънкан — рече тя, придържайки с ръка косата си над очите. — Как беше пътуването?

— Най-лошото през живота ми, Джен — отвърна той и се опита да се усмихне. Все още не беше на себе си. — Всъщност не искам вече никога да летя, не и сам, така че ме спирай! Ще продължавам да проверявам Скраг — но само веднъж в годината!

Тя се засмя и го прегърна неловко, понечи да го пусне, но той се държеше за нея — обичаше я и му беше толкова хубаво да я види, и да бъде отново на земята, а пътникът му да е в безопасност, машината да е в безопасност, че му се доплака.

— Ти наред ли си, миличко?

Сълзите й се отприщиха. От месеци, а може би и от години, не я беше наричал така. Прегърна го още по-силно.

— Видя ли какво направи! — Намери кърпичката си и го пусна, после го целуна леко. — Заслужаваш едно уиски със сода. Две големи! — За пръв път забеляза колко е блед. — Добре ли си, мили?

— Да. Мисля, че да. Малко съм раздрусан. — Макайвър погледна към Петикин, който се смееше и говореше възбудено с Еър. Шофьорът на цистерната вече наливаше гориво в резервоарите. Зад тях се виждаше някаква служебна кола, която се спускаше от шосето. — Ами другите, какво стана с тях?

— Всички са в безопасност, с изключение на Марк Дюбоа и Фоулър Джойнс. Все още ги няма. — Разказа му каквото знаеше за Старк, Гавалан и Скрагър, Руди и неговите хора. — Фантастичната новина е, че Нюбъри, човек от консулството в Ал Шаргаз, е получил съобщение от Табриз, че Ерики и Азадех са в безопасност в дома на баща й, но, изглежда, че баща й е мъртъв и сега брат й е хан.

— Божичко, това е чудесно! Тогава успяхме, успяхме, Джен!

— Да, да, успяхме! По дяволите този вятър! — Тя отмахна един кичур коса от очите си. — Анди, Чарли и останалите смятат, че Дюбоа има добри шан… — Тя се сепна, щастието й се изпари, изведнъж разбра кое не бе наред. Обърна се рязко и погледна към другата машина. — А Том? Къде е Том Локхарт?

Южно от Техеран: 5,10 следобед.

Изоставеният нефтен кладенец и бензиностанцията бяха в пустите хълмове на сто и петдесет километра от Техеран. Хеликоптерът на Локхарт беше до помпата за гориво и той бе изпомпал горивото на ръка, вече почти приключваше.

Това беше пътна бензиностанция за хеликоптерите, които обслужваха района, част от големия северен тръбопровод, и в нормални времена приютяваше ирански технически екип за поддръжка. В една груба барака бяха поставени няколко легла за преспиване, в случай че някой бъде застигнат от внезапните бури, които бяха типични за областта. Първоначалните британски собственици на площадката я бяха нарекли «Д’Арси 1908» в памет на англичанина, който пръв бе открил нефт в Иран през тази година. Сега беше собственост на «Иран Ойл», но те бяха запазили името и резервоарите се поддържаха пълни.

«И слава Богу!» — помисли си отново Локхарт, уморен от помпането. Преди да излети насам, бе завързал два празни петдесетгалонови варела на задната седалка, в случай че «Д’Арси 1908» е отворена, и направи временна помпа. На брега беше останало достатъчно гориво, за да долеят догоре на излизане от Иран, а Шаразад можеше да помпа по време на полета.

— Сега вече имаме шанс — рече той на глас. Знаеше къде да кацне безопасно и как да се промъкне в Техеран.

Отново беше уверен, правеше планове и контрапланове — какво да каже на Мешанг, какво да избягва, какво да каже на Шаразад и как да избягат. Трябваше да има някакъв начин тя да получи полагащото й се наследство, достатъчно, за да й даде сигурността, от която има нужда…

Петролът преля от пълните до ръба резервоари и той се наруга заради невниманието си, затвори ги внимателно и избърса прелялото. Вече беше готов, варелите на задната седалка бяха пълни и помпата беше на мястото си.

В една от бараките намери няколко консерви телешко и лакомо изгълта едната — не беше възможно да се храни и да лети, освен ако не управляваше с лявата ръка, а той бе от доста време в Иран, за да направи такова нещо. После взе бутилката бира, която бе оставил в снега да се охлади, и отпи на малки глътки. В един от варелите имаше вода. Той счупи леда и плисна лицето си, за да се освежи, но не посмя да пие от нея. Избърса се. Наболата му брада драскаше и той отново изруга, искаше да изглежда възможно най-добре пред нея. Спомни си летателната чанта и самобръсначките. Една от тях работеше с батерии. Намери я.

— Можеш да се обръснеш в Техеран — каза той на отражението си в стъклото на кабината. Нямаше търпение да продължи пътя си.

Последен поглед наоколо. Сняг и скали, нищо повече. В далечината беше пътят Кум — Техеран. Небето бе покрито с облаци, но те бяха нависоко. Далече над него се виеха някакви птици. «Лешояди. Хищници някакви» — помисли си той, докато закопчаваше колана.

Техеран, в дома на Бакраван: 5,15 следобед.

Вратата във високия зид се отвори и излязоха две жени с чадори и забулени лица — Шаразад и Джари. Бяха неузнаваеми. Джари затвори вратата и забърза след Шаразад, която се отдалечи сред тълпата.

— Принцесо, чакай… няма защо да бързаш…

Шаразад обаче не забави крачка, докато не зави зад ъгъла. Чак тогава спря и зачака нетърпеливо.

— Джари, сега те оставям — каза й тя, без да й даде време да я прекъсне. — Не си отивай вкъщи, а ме чакай в кафенето, знаеш кое, в шест и тридесет, изчакай ме, ако закъснея.

— Но, принцесо… — едва промълви Джари, — но негово преподобие Мешанг… казахте му, че отиваме до доктора и не…

— В кафенето към шест и тридесет, шест и тридесет до седем, Джари! — Шаразад забърза надолу по улицата, пресече опасно движението, за да се отърве от прислужницата си, която тръгна след нея, кривна в някаква пряка, после в друга и скоро бе свободна. — Няма да се омъжа за този ужасен човек, няма, няма, няма! — рече тя високо.

Подигравките започнаха още следобед, въпреки че Мешанг бе съобщил за голямото зло едва на обед. Най-добрата й приятелка бе дошла преди час да я пита дали слуховете са верни, дали Шаразад ще се омъжи за някой от семейство Фаразан: «Говорят по цялата чаршия, мила Шаразад, дойдох веднага да те поздравя.»

— Сега, когато се развеждам, брат ми има много планове — отвърна тя небрежно. — Има много кандидати.

— Разбира се, но има слух, че зестрата вече е договорена с Фаразан.

— О? За пръв път чувам. Какви лъжци са хората!

— Съгласна съм, ужасно е. А пък разни злобни клюкарки твърдят, че сватбата щяла да бъде другата седмица и твоят… и евентуалният ти съпруг ликувал, че е надхитрил Мешанг за зестрата.

— Някой да надхитри Мешанг? Това трябва да е лъжа!

— Знаех си, че слуховете са лъжливи! Знаех си! Как би могла да се омъжиш за старата диария Дарануш, Шах на лайната? Как би могла! — Приятелката й се разсмя гръмогласно. — Горкичката, какво ли ще стане с тебе?

— Какво значение има? — бе извикал Мешанг насреща й. — Те само завиждат! Сватбата ще се състои и тази вечер ще го приемем на вечеря.

«Може би ще го приема, а може би не» — помисли си тя, кипнала от гняв. — Може би вечерята няма да бъде такава, каквато очакват.“

Огледа се отново, за да се ориентира, коленете й се подгъваха. Отиваше в апартамента на неговия приятел, недалеч от тук. Там щеше да намери тайния ключ в нишата долу и да влезе, да погледне под килима в спалнята и да вдигне дъската, както го бе видяла да прави. После да извади пистолета и гранатата. Благодареше на Бога за чадора — с него можеше да скрие и тях, и себе си, после щеше внимателно да постави дъската и килима на мястото им и да се върне вкъщи. Вече почти се задушаваше от вълнение. „Ибрахим ще се гордее с мене: да вляза в битка за Бога, да се жертвам за Бога. Нали и той отиде на юг да се жертва в битка със злото по същия начин? Разбира се, че Бог ще му прости левичарските глупости.

Колко умно от негова страна да ми покаже как се маха предпазителят, как се зарежда пистолетът и се държи гранатата, как да дръпна халката и да я хвърля срещу враговете на исляма с викове «Бог е велик! Бог е велик…» После да се втурна срещу тях, да стрелям срещу тях и да се издигна в рая, ако мога тази вечер, най-късно утре, целият град гъмжи от слухове, че левичарите в Университета са започнали очаквания си бунт. Ние ще ги смажем, синът ми и аз, ще ги смажем, войници на Бога и Пророка, слава на името му, ще ги смажем! Бог е велик! Бог е велик… Просто дърпаш халката, броиш до четири и я хвърляш, помня точно всичко, което ми каза.“

Кувейт, хеликоптерната площадка на хотел „Месали“: 5,35 следобед.

Макайвър и Петикин наблюдаваха двамата мъже от имиграционната служба и митницата: единият проверяваше безразлично документите на хеликоптера, другият оглеждаше кабината. Засега проверките им бяха продължителни, но повърхностни. Бяха събрали всички паспорти и документи, но само хвърлиха поглед върху тях и попитаха Макайвър за мнението му относно сегашното положение в Иран. Все още не бяха попитали направо откъде идват хеликоптерите. „Сигурно всеки момент ще попитат“ — мислеха си Макайвър и Петикин и чакаха с присвити стомаси.

Макайвър си бе помислил да остави Вазари да се крие, но реши да не поема такъв риск.

— Съжалявам, сержант, ще трябва да рискуваш.

— Кой е той? — попита веднага мъжът от имиграционната служба: страхът и външният вид на Вазари го издаваха веднага.

— Оператор на радиото и радара — отговори небрежно Макайвър.

Служителят се обърна и остави Вазари да се поти в тежкия, непромокаем найлонов гащеризон с наполовина вдигнат цип.

— Значи, капитане, смятате, че ще има преврат в Техеран, военен преврат?

— Не зная — отвърна Макайвър. — Слуховете са плъзнали като скакалци. Според английските вестници е възможно, много възможно, казват, освен това, че Иран е обхванат от някаква лудост, като терора по време на френската или руската революция, и след това. Мога ли да извикам механиците да проверят всичко, докато чакаме?

— Разбира се. — Служителят изчака, докато Макайвър даде нареждания, и после продължи: — Да се надяваме, че лудостта няма да се разпростре през Залива, а? Никой не иска неприятности от тази страна на Ислямския залив. — Той наблегна на последните две думи. Всички държави от Залива мразеха името Персийски залив. — Това е Ислямски залив, нали?

— Да, да, прав сте.

— Всички карти трябва да се променят. Заливът си е залив, ислямът си е ислям, не принадлежи само на сектата на шиитите.

Макайвър не каза нищо, предпазливостта и безпокойството му нарастваха. В Кувейт и в повечето от държавите в Залива имаше много шиити. Много. Обикновено това бяха бедните. Управляващите, шейховете, обикновено бяха сунити.

— Капитане! — повика го митническият служител, застанал до вратата на кабината. Еър и Вазари бяха получили нареждане да чакат на сянка, встрани от хеликоптерите, докато инспекцията приключи. Механиците се занимаваха с наземни проверки. — Носите ли някакви оръжия?

— Не, господине, само задължителния ракетен пистолет съгласно разпоредбите.

— Някаква контрабанда?

— Не. Само резервни части. — Все обичайните безкрайни въпроси, които ще бъдат повторени веднага след като ги допуснат на летището. Накрая служителят му благодари и му направи знак да се отдалечи. Мъжът от имиграционната служба се беше върнал в колата си с паспортите им. Радиопредавателят бе включен и Макайвър чуваше ясно наземния контрол. Видя как служителят се почеса замислено по брадата, после вдигна микрофона и заговори нещо на арабски. Това засили тревогата му. Джени седеше на сянка наблизо и той отиде при нея.

— Упорит е — прошепна тя. — Как върви?

— За Бога, ще ми се да ни пуснат вече — отговори раздразнено Макайвър. — Ще трябва да издържим още един час на летището и да пукна, ако знам какво да правя.

— Чарли каза ли…

— Капитане! — Служителят от имиграцията ги викаше с Петикин при колата. — Значи сте в транзитен полет, така ли?

— Да. До Ал Шаргаз. С ваше разрешение бихме тръгнали веднага — каза Макайвър. — Ще отидем до летището да попълним плана за полета и ще отлетим колкото се може по-бързо. Така добре ли е?

— Закъде казахте, че летите транзитно?

— Ал Шаргаз през Бахрейн за гориво. — На Макайвър му призляваше с всяка изминала минута. Всеки служител от летището би трябвало да знае, че трябва да дозаредят преди Бахрейн дори и без този вятър, а всички летища по пътя бяха саудитски, така че трябваше да попълни план за полет с кацане в Саудитска Арабия. В Бахрейн, Абу Даби и Ал Шаргаз бяха получили един и същи телекс. В Кувейт — също, и дори и да е бил скрит тук тайно от някой доброжелател, по каквато и да е причина, същото не би било вярно за саудитските летища. Макайвър забеляза как мъжът гледа буквите на иранската регистрация под прозорците на кабината. Бяха пристигнали с иранска регистрация, ще трябва да попълни план за полета и да замине със същите букви.

За тяхна изненада служителят бръкна в жабката на колата и извади пачка формуляри.

— Нареде… Ще приема полетния ви план тук и ще ви дам разрешение за директен полет до Бахрейн, така че можете да тръгнете веднага. Можете да ми платите съответната такса за кацането и ще ви подпечатам и паспортите. Няма да е необходимо да ходите до летището.

— Какво?

— Ще приема плана ви сега и можете да заминете направо оттук. Моля, попълнете го. — Той подаде формуляра на Макайвър. Наистина беше съответният формуляр. — Когато сте готов, подпишете го и ми го върнете. — В колата кръжаха няколко мухи, които го дразнеха, и той махна с ръка да ги отпъди. После вдигна микрофона на радиото, изчака многозначително, докато Макайвър и Петикин се отдалечат, и заговори нещо тихо.

Те отидоха и се опряха на камиона. Не можеха да повярват.

— Господи, Мак, мислиш ли, че знаят и просто ни пускат?

— Не знам какво да мисля. Да не губим време, Чарли. — Макайвър пъхна формуляра в ръцете му и каза по-раздразнено, отколкото искаше: Просто попълни плана, преди да е променил решението си: до Ал Шаргаз. Ако ни се случи авария на Джелет, това си е наш проблем. За Бога, действай и да се вдигаме колкото е възможно по-бързо.

— Разбира се. Веднага.

— Ти няма да управляваш, нали, Дънкан? — попита Джени.

— Не, Чарли ще управлява.

Петикин се замисли за момент и извади един ключ и парите си.

— Джени, това е ключът от стаята ми. Моля те, събери ми нещата, няма нищо важно, плати сметката и вземи следващия самолет, Бидъл ще ти осигури предимство.

— Ами паспорта и разрешителното ти? — попита тя.

— Винаги си ги нося. Умирам от страх да не ги загубя. Нося и една стодоларова банкнота — никога не знаеш кога ще ти потрябва бакшиш.

— Считай, че е направено. — Тя бутна тъмните очила на носа си и се усмихна на съпруга си. — А ти какво ще правиш, Дънкан?

Макайвър въздъхна дълбоко, без да се усети.

— Ще трябва да продължа, Джен. Не смея да остана тук — съмнявам се дали ще ми разрешат. Те ужасно се страхуват да не размътят нещата и искат да ни видят гърбовете. Очевидно е, нали — някой да е чувал за разрешение, издавано на плажа? Ние сме една проклета неприятност и заплаха за държавата. Разбира се, че е така. Това е истината! Направи както казва Чарли, Джен. Ще заредим на Джелет, там ще сменим регистрациите и да се надяваме на най-доброто. — Носиш ли шаблоните, Чарли?

— Четки, боя, всичко — отвърна Петикин, без да спре попълването на формулярите. — Ами Вазари?

— Той е член на екипажа, докато някой не повдигне въпроса. Запиши го като радиооператор. Това не е лъжа. Ако в Бахрейн не е проблем, то в Ал Шаргаз със сигурност ще бъде. Може би Анди ще измисли нещо.

— Добре. Член на екипажа. Значи това е.

— Добре. Джен, оттук до Джелет е лесно, до Бахрейн — също, и до Ал Шаргаз. Времето е хубаво, ще има луна, така че един нощен полет ще бъде чудесен.

— Направи както казва Чарли. Ще стигнеш там навреме, за да ни посрещнеш.

— Ако тръгвате веднага, ще ви трябва храна и няколко бутилки вода — рече тя. — Можем да вземем оттук. Аз ще взема, Чарли. Ела с мене, Дънкан, имаш нужда от едно питие.

— Налей ми едно в Ал Шаргаз, Джен.

— Непременно. Но ще ти налея едно и сега. Ти няма да управляваш, а имаш нужда, а и аз имам нужда от едно. — Тя отиде при служителя от имиграционната служба, за да вземе разрешение да купи сандвичи и да се обади по телефона.

— Ще се върна след секунда, Чарли. — Макайвър я последва във фоайето на хотела и отиде направо в тоалетната. Повърна и му беше необходимо доста време, за да се съвземе. Когато излезе, тя тъкмо приключваше телефонния разговор.

— Сандвичите ще дойдат всеки момент, питието ти е готово и поръчах телефонен разговор с Анди. — Тя го поведе към една масичка на разкошната тераса на бара. Очакваха ги три леденостудени чаши „Перие“ с резенчета лимон и двойно уиски без лед, точно както го обичаше. Той изпи първото „Перие“ на един дъх.

— Господи, имах нужда от такова нещо… — Погледна към уискито, но не го докосна. Отпи замислено от втората чаша минерална вода и погледна към нея. Когато бе изпил вече половината, каза: — Джен, мисля, че бих желал да дойдеш с мене.

Тя се изненада. После отвърна:

— Благодаря ти, Дънкан. И аз бих искала. Да, да, ще дойда.

— Ти така или иначе би дошла. — Бръчките по лицето му се свиха. — Нали?

Тя вдигна леко рамене, погледът й падна върху уискито.

— Ти няма да управляваш, Дънкан. Уискито ще ти дойде добре. Ще ти успокои стомаха.

— Значи забеляза, а?

— Забелязах само, че си много уморен. По-уморен от всякога, но се справи чудесно, свърши страхотна работа и трябва да си починеш. Ти… сигурно си си взимал хапчетата и всички останали боклуци?

— А, да, но скоро ще ми трябва нова опаковка. Няма проблеми, но няколко пъти се почувствувах много гадно. Сега съм добре, Джен. Добре — добави той в отговор на внезапното й безпокойство.

Тя знаеше, че не бива да настоява. Вече беше поканена и можеше да се поотпусне. Откакто бе кацнал, го наблюдаваше много внимателно и тревогата й нарастваше. Поръча и аспирин със сандвичите, в чантата имаше „Веганин“ и тайния комплект, който й беше дал доктор Нът.

— Как се почувствува, когато летя отново? Ама наистина?

— От Техеран до Ковис беше страхотно, останалата част не беше толкова добре. Последният етап изобщо не беше добре. — Мисълта за преследващите го изтребители и многократната близост на катастрофата го накараха отново да усети вкуса на жлъчка в устата си. „Не мисли за това — заповяда си той, — това свърши! «Вихрушка» почти свърши, Ерики и Азадех са в безопасност, но Дюбоа и Фоулър? Какво, по дяволите, става с тях? Ами Том? Идваше ми направо да го удуша. Горкият нещастник!“

— Добре ли си, Дънкан?

— А, да, чудесно съм. Просто съм уморен — последните две седмици бяха доста напрегнати.

— Ами Том? Какво ще кажеш на Анди?

— Тъкмо си мислех за него. Ще трябва да му разкажа всичко.

— Това е страшен проблем за „Вихрушка“, нали?

— Той… той е сам, Джен. Може би ще успее да вземе Шаразад и да се измъкне. Ако го хванат… ще трябва да чакаме, за да видим какво ще стане, и да се надяваме — рече той. Но си мислеше: „Когато го хванат.“ Протегна ръка и я докосна, радваше се да бъде с нея, не искаше да я тревожи повече. „Толкова й е трудно. Мисли, че ще умра.“

— Моля да ме извините, сахиб, мемсахиб, поръчката ви е отнесена в хеликоптера — каза келнерът.

Макайвър му подаде кредитната карта и той се отдалечи.

— А какво ще правим със сметката ти в хотела? И на Чарли? Ще трябва да се погрижим за това, преди да тръгнем.

— О, обадих се на господин Бидъл, докато беше в тоалетната — рече тя. — Помолих го да се погрижи за сметките ни и багажа, и всичко останало, ако не се обадя до един час. Чантата ми е при мене, паспортът и… защо се усмихваш?

— Нищо… нищо, Джен.

— Беше просто в случай, че поискаш да дойда. Помислих си… — Тя загледа мехурчетата в чашата. Вдигна отново леко рамене, погледна го и се усмихна съвсем щастлива: — Толкова се радвам, че ме помоли да дойда, Дънкан. Благодаря ти.

В предградията на Ал Шаргаз: 6,01 вечерта.

Гавалан слезе от колата и изкачи пъргаво стъпалата към входната врата на вилата в марокански стил.

— Господин Гавалан!

— А, здравейте, госпожа Нюбъри! — Той се отклони от пътя си и пристъпи към жената, която засаждаше някакво цвете до пътеката за колите. — Градината ви изглежда чудесно.

— Благодаря. Забавно е и ме поддържа във форма — отвърна Анджела Нюбъри. Беше висока тридесетгодишна жена с аристократичен акцент. — Роджър е на терасата и ви очаква. — Тя изтри с опакото на ръката потта от челото си, изцапа се. — Как вървят нещата?

— Чудесно — отвърна той, без да спомене нищо за Локхарт. — Засега девет от десет.

— О, страхотно! Какво облекчение! Моите поздравления. Всички бяхме толкова загрижени. Чудесно, но, за Бога, не казвайте на Роджър, че съм ви питала, ще припадне. Никой не бива да знае!

Той отвърна на усмивката й и заобиколи къщата през прекрасните градини. Терасата бе разположена между дървета и цветни лехи, на нея имаше столове, маси, малък бар и телефон. Гавалан видя изражението на Роджър Нюбъри и радостта му помръкна.

— Какво има?

— Ти и твоята „Вихрушка“. Казах ясно, че това е необмислено. Как върви?

— Току-що научих, че двамата от Ковис са пристигнали в безопасност в Кувейт и са получили разрешение да излетят за Бахрейн без проблеми, така че стават девет от десет, ако броим и Ерики в Табриз. Дюбоа и Фоулър още не са се обадили, но се надяваме. Е, какъв е проблемът, Роджър?

— Страшно много ще имаме да плащаме из целия Залив. Техеран пищи на умряло, а всичките ни офиси са вдигнати по тревога. Шефът и вашият предан Роджър Нюбъри, ескуайър, са любезно поканени в седем и тридесет да обяснят на господин министъра на външните работи защо изведнъж тук има такъв приток на хеликоптери, въпреки че са с британска регистрация, и колко дълго възнамеряват да останат. — Нюбъри, строен мъж с пясъчноруса коса, сини очи и дълъг нос, очевидно беше много раздразнен. — Радвам се, че са девет от десет. Искаш ли нещо за пиене?

— Да, благодаря. Малко скоч със сода.

Нюбъри се зае да приготви питието.

— С шефа ще се радваме да узнаем какво ще ни предложиш да кажем.

Гавалан се замисли за момент.

— Хеликоптерите ще напуснат веднага щом успеем да ги натоварим.

— И кога ще е това? — Нюбъри му подаде чашата.

— Благодаря. Обещаха ни самолетите до осемнадесет часа в неделя. Ще работим цяла нощ и ще ги експедираме до понеделник сутринта.

— Не може ли по-рано? — Нюбъри беше шокиран.

— Беше поръчано за утре, но ме извозиха. Защо?

— Защото, стари приятелю, преди няколко минути изтече информация от приятелски, много сериозен източник на високо равнище, че ако хеликоптерите не бъдат прибрани преди залез-слънце утре, може да бъдат задържани.

Сега вече и Гавалан беше шокиран.

— Това не е възможно, не може да стане!

— Предлагам ти да бъдеш разумен и да го направиш възможно. Изпрати ги да отлетят за Оман или Дубай, или където и да е.

— Ако направим това… ако го направим, ще затънем още повече.

— Мисля, че повече не можете да затънете, старче.

— Според „източника“ утре след залез-слънце ще сте затънали до гуша. — Нюбъри въртеше питието си — лимонов коктейл. „Да върви всичко по дяволите — мислеше си той. — Независимо, че сме задължени да помагаме на важните търговски интереси, та да се спаси каквото може от иранската катастрофа, не бива да забравяме нито дългосрочната, нито краткосрочната перспектива. Не можем да излагаме на риск правителството на Нейно величество. Освен това ми съсипаха уикенда, би трябвало да си пия коктейла от водка и джин с Анджела, а стоя тука и сърбам тая помия.“ — Ще трябва да ги преместите.

— Не можете ли да го отложите с четиридесет и осем часа, да обясните, че корабите са поръчани, но ще стане в неделя?

— Не бих посмял дори да го предложа, Анди. Това ще означава да признаем, че сме виновни.

— Можете ли да ни издействувате транзитно разрешение за четиридесет и осем часа за Оман?

— Ще попитам шефа, но няма да разберем нищо до утре — намръщи се Нюбъри. — Вече е твърде късно, а и съм убеден, че искането ще бъде отхвърлено, и съвсем правилно. Доста сме обвързани с Иран, в края на краищата нали Иран помогна за укротяването на комунистическите бунтовници, подкрепяни от Йемен. Съмняваме се, че биха се съгласили да обидят един такъв добър приятел, колкото и да са недоволни от сегашната линия на фундаменталистите.

На Гавалан му призля.

— По-добре да видя дали мога да изтегля самолетите по-рано или да потърся алтернативи. Бих казал, че шансът ми е едно на петдесет. — Той допи питието си и стана. — Извинявай за неприятностите.

Нюбъри също стана.

— Съжалявам, че не мога да ви помогна повече — каза той, и наистина съжаляваше. — Дръжте ме в течение, а и аз ще ви информирам своевременно.

— Разбира се. Момент, нали каза, че можете да изпратите съобщение до капитан Йоконен в Табриз?

— Със сигурност ще опитам. Какво да бъде?

— Просто от мое име, че трябва да, ъ-ъ, да тръгне колкото е възможно по-бързо, по най-късия път. Подпишете го: GHPLX, Гавалан.

Нюбъри записа, без да каже нищо.

— GHPLX?

— Да. — Гавалан бе сигурен, че Ерики ще разбере, че това е новата му британска регистрация. — Той не знае за, м-м, последните събития, така че, ако вашите хора могат да го информират насаме за причината да бърза, ще бъда много, много благодарен. Благодаря ти за помощта.

— Във ваш интерес е, а и в негов, да замине колкото е възможно по-бързо, със или без хеликоптера. С нищо не можем да му помогнем. Съжалявам, но такава е истината. — Нюбъри продължаваше да си играе с чашата. — Сега той представлява много голяма опасност за вас, нали така?

— Не мисля. Той е под протекцията на новия хан, неговия шурей. В по-голяма безопасност не би могъл да бъде — отговори Гавалан. Какво ли би казал Нюбъри, ако знаеше за Том Локхарт? — Ерики ще се оправи. Той ще разбере. Благодаря ти още веднъж.

66

Табриз, международната болница: 6,24 вечерта.

Хаким хан влезе в личната си стая, следван от лекаря и човек от охраната. Сега вече ходеше с патерици и те го улесняваха, но когато се навеждаше или се опитваше да седне, не облекчаваха болката. Само болкоуспокоителните помагаха. Азадех чакаше долу, нейната рентгенова снимка бе по-добра от неговата, болката й — по-слаба.

— Е, Ахмед, как се чувстваш?

Ахмед лежеше буден, гърдите и коремът му бяха превързани. Операцията за изваждане на куршума, заседнал в гърдите му, беше успешна. Куршумът в корема обаче беше направил много поразии, той бе загубил много кръв, а вътрешните кръвоизливи се бяха подновили. Но в момента, в който видя Хаким хан, той се опита да се надигне.

— Не мърдай, Ахмед — каза с мек глас Хаким хан. — Докторът каза, че се възстановяваш добре.

— Докторът е лъжец, Ваше височество.

Докторът се опита да каже нещо, но Хаким го прекъсна:

— Лъжец или не, оправяй се, Ахмед.

— Да, Ваше височество. С Божията помощ. А вие, вие добре ли сте?

— Ако рентгеновата снимка не лъже, имам само скъсани сухожилия — отвърна ханът и вдигна рамене. — Иншаллах.

— Благодаря ви… благодаря ви, че съм в личната ви стая, Ваше височество. Никога не съм бил… в такъв разкош.

— Това е само знак за моето признание за верността. — Хаким освободи с властен жест лекаря и охраната. Когато затвориха вратата, се приближи към леглото. — Искал си да ме видиш, Ахмед?

— Да, Ваше височество, моля да ме извините, че не можах… не можах да дойда при вас. — Ахмед хриптеше, трудно му беше да говори. — Човекът от Тбилиси, когото искахте… руснакът… той изпрати съобщение за вас. То е… то е под чекмеджето… залепено е под чекмеджето. — Той посочи с усилие малкото бюро.

Възбудата на Хаким нарасна. Той опипа неловко под чекмеджето. Превръзките го затрудняваха и той се навеждаше с мъка. Намери малкото квадратче сгъната хартия и то се отлепи лесно.

— Кой го донесе и кога?

— Днес беше… по някое време днес… не съм сигурен, мисля, че следобед. Не зная. Човекът беше с докторска престилка и очила, но не беше доктор. Азербайджанец, може би турчин, не съм го виждал преди. Говореше турски, каза само: „Това е за Хаким хан от един приятел в Тбилиси. Разбра ли?“ Казах му, че разбирам, и той си тръгна така бързо, както бе дошъл. Дълго време си мислех, че съм го сънувал…

Съобщението бе написано на ръка с почерк, който Хаким не познаваше:

Много, много поздравления за наследството, пожелавам ти да живееш дълго и да твориш като твоя предшественик. Да, и бих желал да се срещнем спешно. Но тук, не там. Съжалявам. Когато си готов, за мен ще бъде чест да те приема — с пищно посрещане или тайно, както искаш. Трябва да бъдем приятели, има много неща, които трябва да направим, а ние имаме много общи интереси. Моля те, кажи на Робърт Армстронг и Хашеми Фазир, че Язернов е погребан в руското гробище в Джалех и очаква с нетърпение да ги види, когато е удобно.

Подпис нямаше.

Силно разочарован, ханът се върна до леглото и подаде листчето на Ахмед.

— Какво мислиш за това?

Ахмед нямаше сили да го вземе.

— Извинявайте, Ваше височество, моля ви, подръжте го, за да го прочета. — След като го прочете, той каза: — Това не е почеркът на Мжитрик. Аз… аз бих разпознал неговия почерк, но… мисля, че е вярно. Той би го предал на… на някой от подчинените си да го донесе тук.

— Кой е Язернов и какво означава това?

— Не зная. Това е код… това е кодова фраза, която те ще разберат.

— Това покана за среща ли е, или заплаха? Кое от двете?

— Не зная, Ваше височество. Предполагам сре… — Той се сгърчи от болка и изруга на собствения си език.

— Мжитрик знае ли, че последните два пъти попаднаха в засада? Знае ли, че Абдула хан го е предал?

— Не… не знае, Ваше височество. Казах ви, че е хитър и ханът, вашият баща, беше много… много внимателен в отношенията си с него. — Усилията, които полагаше, за да говори и да се концентрира, отнемаха силите му. — Този Мжитрик знае, че са във връзка с вас… Това, че и двамата са тук сега, не означава нищо, той има много шпиони. Вие сте хан и, разбира се… разбира се, знаете, че… че ви шпионират всякакви хора, повечето от тях лоши, които докладват на своите началници — повечето от тях още по-лоши. — На лицето му се изписа усмивка и Хаким се зачуди какво ли означава тя. — Но вие знаете как да скриете истинските си цели, Ваше височество. Никога… Абдула хан никога не се е съмнявал в това, колко сте умен, никога. Ако… ако познаваше една стотна от това, което сте в действителност… наистина нямаше да ви изгони, а щеше да ви направи… да ви направи наследник и главен съветник.

— Щеше да нареди да ме удушат. — Дори за частица от секундата Хаким хан не се изкуши да каже на Ахмед, че тъкмо той бе изпратил убийците, които Ерики бе избил, или за опита с отровата, който също се беше провалил. — Преди седмица той би наредил да ме осакатят и ти с радост щеше да го направиш.

Ахмед го погледна. Очите му бяха хлътнали дълбоко и смъртта вече надничаше в тях.

— Откъде знаете толкова много?

— Такава е Божията воля.

Животът му гаснеше. И двамата го знаеха.

— Полковник Фазир ми показа един телекс за Ерики. — Хаким разказа на Ахмед за съдържанието му. — Мжитрик не е в ръцете ми, за да се пазаря за него, поне не засега. Мога да дам Ерики на Фазир или да му помогна да избяга. И в двата случая сестра ми е задължена да остане тук и не може да тръгне с него. Какво ще ме посъветваш?

— За вас е по-безопасно да дадете неверника на полковника като пишкеш, а пред нея да се преструвате, че не можете да попречите с нищо на… на арестуването му. Всъщност то си е така, ако полковникът го иска. Неверникът… неверникът ще се съпротивлява и ще го убият. Тогава можете тайно да я обещаете на оня от Тбилиси… но никога не му я давайте, така ще контролирате… така можете да го контролирате… но се съмнявам.

— А ако неверникът „успее“ да избяга?

— Ако полковникът го допусне… ще иска да му се плати.

— С какво?

— С Мжитрик. Сега или някога… някога в бъдеще. Докато неверникът е жив, Ваше височество, тя никога няма да се разведе с него — забравете саботьора, той беше по друго време, — а когато двете години… отминат, тя ще тръгне с него, тоест ако… ако той я остави… засега тук. Съмнявам се дори дали Ваше височество… — Ахмед затвори очи, тялото му се разтресе.

— Какво стана с Баязид и бандитите? Ахмед!

Ахмед не го чу. Виждаше степите, просторните равнини на своята родина и на дедите му, морето от трева, откъдето идваха предците, препускаха до стремето на Чингис хан, а после до внука му Кубилай хан, и до брат му Хулагу хан, който бе навлязъл в Персия, за да издигне планини от черепите на своите врагове. „Ето тук, в златните земи, още от древни времена — помисли си Ахмед, — в тези земи на вино, топлина, богатство и чувствени жени с очи на кошути, възхвалявани от древни времена, като Азадех… Ах, вече никога няма да мога да я взема така, както трябва да бъде взета, влачена за косата като военна плячка, преметната на седлото, за да бъде хвърлена и укротена върху вълчи кожи…“ Някъде отдалече чу собствения си глас:

— Моля ви, Ваше височество, бих желал да ви помоля за една услуга… искам да ме погребат в собствената ми страна и по нашия обичай… — „Тогава ще мога да живея вечно с духовете на дедите ми“ — помисли си той. Прекрасната страна го зовеше.

— Ахмед, какво стана с Баязид и бандитите, когато кацнахте?

Ахмед с мъка дойде на себе си.

— Те не бяха кюрди, просто хора от племената, правеха се на кюрди, а неверникът ги уби всичките, смачка ги като въшки… Полудя и ги изби — с нож и автомат, с ръце, с крака, със зъби, всички, освен Баязид, който поради клетвата си пред вас не искаше да застане срещу него.

— Остави го жив? — Хаким не можеше да повярва.

— Да, Бог да успокои душата му. Той… той пъхна пистолет в ръката ми и хвана Баязид, и го тикна пред дулото и аз… — Гласът му заглъхна, зелените вълни на тревата го зовяха, стигаха отвъд хоризонта…

— Уби ли го?

— О, да! Гледах… гледах го в очите. — В гласа на Ахмед прозвуча гняв. — Кучият му… син стреля в гърба ми два пъти без чест, кучият му син, така че умря без чест и без… мъжественост, кучият му син — Безкръвните устни се усмихнаха, той затвори очи. Вече умираше, думите му едва се долавяха. — Аз си отмъстих.

— Ахмед — рече бързо Хаким, — има ли нещо, което не си ми казал, а трябва да зная?

— Нищо… — Той пак отвори очи и Хаким погледна в бездната им. — Няма… няма друг Бог, освен Бог и… — От устата му бликна струйка кръв. — … аз те направих ха… — останалата част от думата си отиде с него.

Хаким потрепери пред изцъкления му поглед и извика:

— Докторе!

Докторът веднага влезе, последван от охраната, и затвори очите на Ахмед.

— Да бъде Божията воля. Какво да правим с тялото, Ваше височество?

— Каквото правите обикновено. — Хаким стисна патериците си и се отдалечи, следван от охраната. „Значи така, Ахмед — помисли си той, — значи вече си мъртъв, а аз съм сам, откъснат от миналото и незадължен никому. Направил си ме хан? Това ли искаше да кажеш? Знаеше ли, че и в тази стая има шпионки?“

По лицето му пробяга усмивка и замръзна. „А сега — полковник Фазир и Ерики, неверникът, както ти го нарече.“

В двореца: 6,48 вечерта.

В гаснещата светлина на деня Ерики внимателно залепваше една от дупките от куршуми в пластмасовия прозорец на хеликоптера с прозрачна лента. Трудно му беше с превръзката, но ръката му беше силна, а раната плитка, без признаци на инфекция. На ухото му имаше голяма превръзка, част от косата му беше обръсната, за да се избегне замърсяването, и той се възстановяваше бързо. Имаше добър апетит. Часовете, които бе прекарал в разговори с Азадех, го бяха поуспокоили.

„Да — мислеше си той, — но само донякъде, недостатъчно, за да ми простят убийствата и опасността, която представлявам. Така да бъде. Такъв са ме създали боговете и такъв съм си. Ами Рос? И защо Азадех държи кукрито все до себе си?“ „Това беше неговият подарък за тебе, Ерики, за теб и за мен.“ „Лош късмет е да се даде на мъж нож, без да вземеш пари за това веднага, просто символично. Като го срещна, ще му дам пари и ще приема подаръка му.“

Натисна отново копчето „Пуск“. Двигателят припали, задави се и заглъхна. „Ами Рос и Азадех?“

Седна на прага на кабината и погледна към небето. Небето не му отговори. Нито пък залезът. На запад облаците се бяха разкъсали, слънцето беше ниско зад тях и те изглеждаха заплашителни. Мюезините започнаха да призовават за молитва. Хората от охраната на портала се обърнаха към Мека и се просна на земята; същото направиха и всички в двореца, и работещите на полето, във фабриката за килими и в кошарите.

Ръката му несъзнателно посегна към ножа. Без да иска, погледът му провери дали автоматът е още до пилотската седалка — зареден, с пълен пълнител. В кабината бяха скрити и други оръжия, оръжия на хората от племето. Автомати „Калашников“ и пушки М-16. Не си спомняше да ги е вземал или да ги е крил, откри ги тази сутрин, когато започна да проверява за повреди и да чисти.

Превръзката на ухото му попречи да чуе приближаващата се кола и той се стресна, когато я видя на портала. Охраната на хана разпозна хората в нея и пропусна колата в просторния вътрешен двор близо до фонтана. Той отново натисна „Пуск“, двигателят отново припали за миг и разтърси целия хеликоптер, после спря.

— Добър вечер, капитане — поздравиха Хашеми Фазир и Армстронг, които бяха пристигнали с колата. — Как се чувствате днес?

— Добър вечер. Ако имам късмет, след около седмица ще бъда съвсем наред — отвърна любезно Ерики. Вниманието му бе изострено до краен предел.

— Пазачите казаха, че Техни височества още не са се върнали. Ханът ни очаква, ние сме тук по негова покана.

— В болницата са за рентгенови снимки. Отишли са, докато спях, така че сигурно няма да се забавят. — Ерики ги наблюдаваше. — Искате ли нещо за пиене? Има водка, уиски и чай, и кафе, разбира се.

— Благодаря, каквото имате — отвърна Хашеми. — Как е хеликоптерът ви?

— Болен е — отвърна Ерики с отвращение. — Опитвам се да го стартирам от една седмица. Ужасна седмица. — Ерики ги поведе по мраморните стъпала. — Радиоелектрониката съвсем се е объркала. Много ми трябва механик. Както знаете, нашата база е затворена и опитах да се свържа по телефона с Техеран, но телефоните пак не работят.

— Може би ще успея да ви намеря механик утре или вдругиден, от въздушната база.

— Бихте ли могли, полковник? — Ерики изведнъж се усмихна с благодарност. — Това би ми помогнало много. Добре би ми дошъл и пълен резервоар с гориво. Възможно ли е да го получа?

— Можете ли да долетите до летището?

— Не бих рискувал дори и да мога да запаля — много е опасно. Не бих рискувал. — Ерики поклати глава. — Механикът ще трябва да дойде тук. — Той ги поведе по коридора и отвори вратата към малкия салон на приземния етаж, който Абдула хан беше определил за гости немюсюлмани. Наричаха го Европейската стая. Барът беше добре зареден. Обикновено хладилникът беше винаги пълен с формички за лед, имаше газирана вода и най-различни безалкохолни напитки, както и шоколади и халва, която ханът обожаваше. — Аз ще пия водка — каза Ерики.

— За мен същото, моля — рече Армстронг.

Хашеми поиска нещо безалкохолно и се засмя:

— И аз ще пия водка, но чак като залезе слънцето.

Отдалече се чу призивът на мюезините.

— Prosit! — Ерики се чукна с Армстронг, после от любезност се чукна и с Хашеми и изпи питието си на една глътка. Наля си пак и каза на Армстронг: — Заповядайте, началник.

Чуха някаква кола и погледнаха през прозореца. Беше ролс-ройсът.

— Извинете ме за минутка, ще кажа на Хаким хан, че сте тук. — Ерики излезе и поздрави Азадех и брат й на стълбите. — Какво показаха рентгеновите снимки?

— И двамата нямаме нищо счупено. — Азадех беше щастлива, лицето й беше безгрижно. — Как си ти, мили?

— Чудесно. Това са добри новини. Чудесно! — Усмихна се искрено на Хаким. — Толкова се радвам. Имате гости — полковникът и господин Армстронг. Настаних ги в Европейската стая. — Ерики забеляза, че Хаким е уморен. — Да им кажа ли да дойдат утре?

— Не, благодаря. Азадех, би ли им казала, че ще се забавя петнадесетина минути, но да се чувстват като у дома си. Ще се видим по-късно на вечеря. — Хаким забеляза как тя докосна Ерики и се усмихна, преди да тръгне. „Какъв късмет имат да се обичат толкова много и колко тъжно е това.“ — Ерики, Ахмед е мъртъв, не исках да й го казвам още.

Ерики се натъжи.

— Вината е моя. Онзи мръсник Баязид го издебна.

— Такава е била Божията воля. Ела да поговорим. — Хаким тръгна по коридора към Голямата зала, опираше се на патериците. Охраната остана при вратата, откъдето не можеше да ги чуе. Хаким влезе в една ниша, остави патериците, обърна се към Мека, коленичи и изохка от болка. Опита се да се поклони, но не успя, насили се и пак не успя и трябваше да се задоволи само с напева на Шахадата. — Ерики, помогни ми, моля те!

Ерики го вдигна като дете.

— Може би е по-добре няколко дни да не го правиш.

— Да не се моля? — Хаким зяпна от учудване.

— Исках да кажа… може би Бог ще разбере, ако само си казваш молитвата и не коленичиш. Така гърбът ще те заболи още повече. Докторът каза ли какво е?

— Смята, че са скъсани сухожилия. Веднага щом намеря възможност, ще отида в Техеран с Азадех да ме види специалист. — Хаким взе патериците. — Благодаря. — Помисли малко и реши да седне на стол вместо на обичайните възглавници, на които се облягаше, отпусна се върху него и нареди да донесат чай.

Ерики си мислеше за Азадех. Толкова малко време имаха.

— Най-добрият специалист в света за такива болки е Ги Бошам, в Лондон. Той ме оправи за пет минути, а докторите бяха казали, че ще трябва да бъда на екстензия три месеца или да ми обездвижат две стави. Хаким, не вярвай на онова, което казват обикновените доктори за гърба ти. Те в най-добрия случай могат да ти дадат болкоуспокояващи.

Вратата се отвори и един прислужник внесе чая. Хаким го освободи и отпрати охраната.

— Погрижете се да не ни безпокоят.

Чаят беше горещ, сладък и миришеше на мента. Пиеха го от малки сребърни чашки.

— Сега трябва да решим какво ще правиш. Не можеш да останеш тук.

— Съгласен съм — отвърна Ерики. Радваше се, че чакането свършва. — Зная, че съм… че съм затруднение за теб като хан.

— Част от споразумението на Азадех и моето с баща ни, за да ни бъдат върнати правата и да стана наследник, беше да положим клетва, че ще останем в Табриз, в Иран, за две години. Така че ти трябва да тръгнеш, а тя не може.

— Тя ми каза.

— Ясно е, че си в опасност дори и тук. Не мога да те защитавам пред полицията или правителството. Трябва да тръгнеш веднага, да излетиш от страната. След две години, когато и Азадех може да замине, тя ще дойде при теб.

— Не мога да отлетя. Фазир каза, че щял да опита да ми намери механик утре, но не било сигурно. Обеща и гориво. Ако успея да се свържа с Макайвър в Техеран, той би могъл да прати някой дотук.

— Опита ли?

— Да, но телефоните още не работят. Щях да използвам ВЧ-то в нашата база, но офисът е съвсем разбит — когато се връщах, минах през базата, там е пълна каша, няма транспорт, няма варели с гориво. Като се свържа с Техеран, Макайвър може да изпрати механик да оправи машината. Може ли да остане тук, докато я оправят?

— Да. Разбира се. — Хаким си наля още малко чай, вече убеден, че Ерики не знае нищо за бягството на останалите пилоти и хеликоптерите. Но това не променяше нищо. — Няма никакви авиолинии до Табриз, иначе бих могъл да ти уредя полет. И все пак мисля, че трябва да тръгнеш веднага. Изложен си на голяма опасност, на непосредствена опасност.

— Сигурен ли си? — Ерики присви очи.

— Да.

— Каква?

— Не мога да ти кажа. Но е извън моя контрол, сериозна е, непосредствена, не засяга Азадех за момента, но би могла, ако не внимаваш. За да я предпазим, това трябва да си остане между нас. Ще ти дам кола — която поискаш от гаража. Мисля, че има около двадесет. Какво стана с твоя рейнджровър?

Ерики вдигна рамене, умът му работеше.

— Убийството на онзи муджахидин, който ни взе документите с Азадех, и на другите, дето ги гръмна Ракоци, е съвсем друг проблем.

— Бях забравил за Ракоци. Няма много време — настоя Хаким.

Ерики завъртя глава, за да отпусне мускулите на врата си и да премахне болката.

— Колко непосредствена е тази опасност, Хаким?

Хаким го погледна право в очите.

— Дотолкова непосредствена, че бих предложил да изчакаш докато се мръкне, да вземеш колата и да бягаш — измъкни се от Иран колкото можеш по-бързо — подчерта той. — Дотолкова непосредствена, че да знам, че ако не го направиш, Азадех ще има по-големи тревоги. И дотолкова, че не бива да й казваш нищо, преди да тръгнеш.

— Ще се закълнеш ли в това?

— Кълна се пред Бога, смятам, че е така. — Видя, че Ерики се намръщи, и зачака търпеливо. Харесваха му неговата честност и простота, но в крайна сметка те нямаха никакво значение. — Можеш ли да тръгнеш, без да й кажеш?

— Ако тръгна преди разсъмване, докато тя спи. Ако тръгна тази вечер, като се направя, че излизам и отивам до базата, тя ще ме чака и ако не се върна, ще стане много трудно — и за нея, и за тебе. Историята в селото я измъчва. Ще изпадне в истерия. По-разумно ще бъде да тръгна тайно, тъкмо преди разсъмване. По това време тя ще спи — докторът й даде приспивателни. Тя ще спи, а аз бих могъл да оставя бележка.

Хаким кимна доволен.

— Тогава е решено. — Не искаше и Азадех да пострада или да му създаде неприятности.

Ерики чу заключителната нотка и разбра вече без никакво съмнение, че ако остави жена си, ще я загуби завинаги.

В банята: 7,15 вечерта.

Азадех се потопи до шия в горещата вода. Банята беше с красиви плочки, петнадесет квадратни метра, на няколко нива — в единия край по-ниска, с платформи за почивка; горещата вода се подаваше от съседното помещение, където се намираше пещта. Беше топла и голяма, щастливо място с чудесни огледала. Косата на Азадех бе прибрана в тюрбан и тя си почиваше на една от наклонените облегалки с протегнати крака. Водата я успокояваше.

— О, толкова е хубаво, Мина — промърмори тя. Мина беше силна, красива жена, една от трите прислужнички на Азадех. Стоеше надвесена над нея във водата, само с една препаска на кръста, и нежно масажираше врата и раменете й. В банята бяха само те двете — Хаким бе изпратил останалите членове на семейството в други къщи в Табриз „да се подготвят за Деня на оплакването на Абдула хан“. Това беше оправданието, но всички разбираха, че четиридесетте дни изчакване му бяха необходими, за да има време да огледа двореца на спокойствие и да преразпредели апартаментите по свое усмотрение. Само старата Хананъм не беше обезпокоена, и Айша с двете й деца.

Без да нарушава спокойствието на Азадех, Мина я спусна в по-плитка вода на друга платформа, където Азадех можеше да легне в цял ръст, с удобно отпусната глава, така че да може да масажира гърдите, слабините, бедрата и краката й и да я подготви за истинския масаж с масло, който следваше по-късно, когато топлата вода я отпуснеше съвсем.

— О, толкова е хубаво — отново рече Азадех. Мислеше си колко по-хубаво беше това от тяхната сауна — онази силна горещина и после страхотното хвърляне в снега. Пламваше от съживителния шок, но той не беше така хубав като тази чувственост на парфюмираната вода и тихото отпускане, никакви шокове и, о, толкова е хубаво… но защо банята е селски площад и е толкова студено, ето ги касапина и фалшивия молла, и всички крещят: „Първо дясната му ръка… убийте с камъни блудницатааа!“ Тя извика без звук и заплака.

— О, заболя ли ви, Ваше височество, простете!

— Не, не ме заболя Мина, няма нищо, нищо, моля те, продължавай. — Отново усети успокояващите пръсти. Сърцето й забави ударите си. „Надявам се скоро да мога да заспя без… без селото. Снощи с Ерики ми беше малко по-добре, в прегръдките му ми беше по-добре, просто да бъда до него. Може би тази нощ ще бъде още по-добре. Как ли е Джони? Сега сигурно вече пътува към вкъщи, към Непал в отпуска. Сега, когато Ерики се върна, аз съм отново в безопасност, докато съм с него, докато съм близо до него. Сама не съм… не съм в безопасност дори с Хаким. Вече не се чувствам в безопасност. Просто вече не се чувствам в безопасност.“

Вратата се отвори и влезе Айша. Лицето й беше изпито от скръб, очите — изпълнени със страх, черният чадор я правеше да изглежда още по-съсухрена.

— Здравей, Айша, мила, какво има?

— Не зная. Светът изглежда странен, а аз нямам… нямам опора.

— Влез във ваната — рече Азадех. Стана й жал за нея — изглеждаше толкова слаба и стара, крехка и беззащитна. „Трудно е да повярва човек, че е вдовица на баща ми, че има син и дъщеря, а е само на седемнадесет години.“ — Влез вътре, толкова е хубаво.

— Не, не, благодаря, аз… аз исках само да поговоря с тебе.

Айша погледна към Мина, после сведе очи и зачака. Преди два дни тя просто би изпратила да повикат Азадех, която щеше да дойде веднага, да се поклони, да коленичи и да чака заповедите й, така както тя сега коленичеше като молителка. „Такава е Божията воля — мислеше си тя. — Ако не беше ужасът за бъдещето на децата ми, щях да викам от радост — няма да я има вече гадната миризма и разтърсващото хъркане, няма да я има вече смазващата тежест, пъшкането, гнева и хапането, отчаянието да постигне онова, което можеше, но рядко. «Твоя е вината, твоя, твоя…» Как така да е моя вината? Колко пъти го молех да ми покаже какво да направя, за да помогна, и се опитвах, опитвах, опитвах, но беше толкова рядко; и после изведнъж тежестта я нямаше, започваше хъркането, а аз оставах будна да лежа в потта и вонята. О, колко пъти исках да умра!“

— Мина, остави ни сами, докато те повикам — рече Азадех. Прислужницата се подчини веднага. — Какво има, мила Айша?

— Страхувам се. — Момичето трепереше. — Страхувам се за сина си и дойдох да те помоля да го защитиш.

— Няма за какво да се боиш от Хаким хан или от мене, няма за какво — каза нежно Азадех. — Заклехме се пред Бога да ви пазим, твоя син и дъщеря ти, направихме го пред… пред твоя съпруг, нашия баща, и после пак, след смъртта му. Няма от какво да се страхуваш. От нищо.

— От всичко се страхувам — заекна момичето. — Вече не съм в безопасност, нито синът ми. Моля те, Азадех, не би ли могъл… не би ли могъл Хаким хан… готова съм да подпиша какъвто и да е документ, с който да му преотстъпя всички права, искам само да живея спокойно и синът ми да расте в мир.

— Мястото ти е при нас, Айша. Скоро ще видиш колко щастливи ще бъдем всички заедно — отвърна Азадех и си помисли: „Момичето е право да се страхува. Хаким никога няма да предаде ханството извън семейството си, ако има свои синове — трябва вече да се ожени, трябва да му помогна да си намери хубава жена.“ — Не се тревожи, Айша.

— Да не се тревожа? Ти си в безопасност сега, Азадех, ти, която допреди няколко дни живееше в ужас. Сега аз не съм в безопасност и аз живея в страх.

Азадех я наблюдаваше. Не можеше да направи нищо за нея. Животът на Айша беше решен. Тя беше вдовица на хан. Щеше да остане в двореца, наблюдавана и пазена и да живее колкото е възможно по-добре. Хаким нямаше да я остави да се омъжи повторно, не би могъл да я остави да се откаже от правата на сина, дадени с публичното завещание на умиращия съпруг.

— Не се тревожи — повтори тя.

— Ето. — Айша извади дебел кафяв плик изпод чадора си. — Това е твое.

— Какво е това? — Ръцете на Азадех бяха мокри и тя не искаше да го пипа.

Момичето отвори плика и й показа съдържанието му. Очите на Азадех се разшириха. Паспортът й, личната карта и други документи, и тези на Ерики, всички неща, които им бяха откраднати от муджахидина на барикадата. Това се казва пишкеш.

— Откъде ги взе?

Момичето беше сигурно, че никой не ги подслушва, но все пак зашептя:

— Левичарският молла, онзи от селото, ги даде на Негово височество хана, на Абдула хан, преди две седмици, когато бяхте в Техеран… онзи молла от селото.

— Откъде ги е получил? — Азадех я гледаше и не можеше да повярва.

Момичето вдигна нервно рамене.

— Моллата знаеше всичко за барикадата и какво е станало там. Дойде тук, за да вземе… да му предадат твоя съпруг. Негово височество… — Тя се поколеба, после продължи шепнешком: — Негово височество му отказа, трябвало той да реши кога, отпрати го и задържа документите.

— Имаш ли други документи, Айша? Лични документи?

— Не твои или на съпруга ти. — Момичето отново потрепери. — Негово височество толкова ви мразеше всички. Искаше да унищожи съпруга ти, после искаше да те даде на руснака, а брат ти трябваше да бъде… кастриран. Има толкова неща, които зная и които биха могли да ти помогнат — на теб и на него, и толкова много, което не разбирам. Ахмед… пази се от него, Азадех.

— Да — рече бавно Азадех. — Татко ли изпрати моллата в селото?

— Не зная. Мисля, че той. Чух го как каза на руснака да се отърве от Махмуд — а, да, това беше името на лъжливия молла. Може би Негово височество го е изпратил там да тормози вас и саботьора, и го е изпратил на собствената му смърт, но Бог се намеси. Чух, че руснакът се съгласи да прати хора след тоя Махмуд.

— И откъде чу това? — попита непринудено Азадех. Айша нервно придърпа чадора си и коленичи на ръба на ваната.

— Това място е като пчелна пита, пълно е с дупки за подслушване и шпионки, Азадех. Той… Негово височество нямаше доверие никому, шпионираше всички, дори мен. Аз мисля, че трябва да бъдем приятелки, съюзнички, ти и аз, ние сме беззащитни — дори и ти, а може би ти повече от всички нас, и ако не си помагаме една на друга, всички сме загубени. Аз мога да ти помогна, да те защитя. — По челото й бяха избили капчици пот. — Само те моля да защитиш сина ми, моля те. А аз ще защитя теб.

— Разбира се, че трябва да бъдем приятелки — отвърна Азадех Не вярваше, че я грози някаква заплаха, но бе заинтригувана да узнае тайните на двореца. — Ще ми покажеш ли тези тайни места, ще ми кажеш ли какво знаещ?

— О, да, да, ще то направя. — Лицето на момичето светна. — Ще ти покажа всичко и двете години ще минат бързо. Да, ще бъдем приятелки.

— Какви две години?

— Докато съпругът ти го няма, Азадех.

Азадех се изправи рязко, изпълнена с тревога.

— Отива ли си?

— Разбира се. — Айша впери поглед в нея. — Какво друго може да направи?

В Европейската стая.

Хашеми подаваше на Робърт Армстронг надрасканото съобщение от Мжитрик, което Хаким току-що му беше дал. Армстронг го погледна.

— Хашеми, съжалявам, но не мога да чета на турски.

— О, извинявай, забравих. — Хашеми го прочете на глас на английски. И двамата видяха разочарованието на Армстронг. — Следващият път ще го пипнем, Робърт. Иншаллах.

„Не се тревожете — помисли Армстронг. — И без това вероятността беше малка. Ще пипна Мжитрик друг път. Ще го пипна, ще те пипна и тебе, стари приятелю Хашеми, отвратително беше от твоя страна да убиеш Толбът. Защо го направи? Отмъщение, задето знаеше твърде много от тайните ти? С нищо не ти беше навредил, напротив, подаде ти много неща и изглади много от грешките ти. Отвратително! Ти не му даде никакъв шанс! Тогава защо аз да ти дам? Щом си уредя да напусна, с тебе е свършено. Сега вече няма причина да отлагам, след като Мжитрик знае, че съм по следите му, а той ми се присмива от сигурно място. Може би началниците ще изпратят някой от Специалния отдел или специална група в Тбилиси, сега, когато вече знаем къде е — някой ще стигне до това копеле. Дори ако аз не…“

Мисълта му бе прекъсната от Хаким хан:

— Полковник, какво значи това за Язернов и гробището Джалех?

— Това е покана, Ваше височество — отговори Хашеми. — Язернов е посредник, когото Мжитрик използва от време на време, той е приемлив и за едните, и за другите, когато трябва да се обсъди нещо важно и за двете страни.

Армстронг едва не се засмя. Хашеми знаеше не по-зле от него, че това е обещание за лична вендета. Умно от страна на Мжитрик да използва името Язернов, а не Ракоци.

— Да се срещне веднага, щом е възможно, с Язернов! — каза Хашеми. — Мисля, Ваше височество, че ще е по-добре да се върнем в Техеран още утре.

— Да — отвърна Хаким. Докато се прибираха с Азадех с колата от болницата, беше решил, че единственият начин да се оправи със съобщението на Мжитрик и с тези двамата беше да постави въпроса ребром. — Кога ще се върнете в Табриз?

— Следващата седмица, ако нямате нищо напротив. Тогава можем да обсъдим как да примамим Мжитрик тук. С вашата помощ може да се направят много неща в Азербайджан. Току-що получихме доклад, че кюрдите са вдигнали открито въстание близо до Резайе, сега иракчаните ги снабдяват обилно с пари и оръжия — Бог да ги порази. Хомейни нареди на армията да ги смаже веднъж завинаги.

— Кюрдите? — Хаким се усмихна. — Дори и той, Бог да го пази, дори и той няма да направи това, не и веднъж завинаги.

— Този път може и да го направи, Ваше височество. Той има фанатици, които да изпрати срещу фанатици.

— Зелените ленти могат да се подчиняват на заповеди и да умират, но те не живеят в тези планини, те нямат издръжливостта на кюрдите, нито страстта им към земната свобода на път за рая.

— С ваше позволение ще предам съвета ви, Ваше височество.

— Ще заслужи ли съветът ми повече доверие от съвета на баща ми или на дядо ми? Те са давали същия съвет — рязко рече Хаким.

— Надявам се, Ваше височество. Надявам се…

Думите му бяха заглушени от двигателя на хеликоптера, който припали, задави се, задържа за миг и отново млъкна. През прозореца видяха как Ерики откачи един от капаците на двигателите и започна да се взира в сложните механизми. Хашеми се обърна отново към хана, който седеше с вдървен гръб на стола си. Тишината натежа, умовете на тримата мъже работеха трескаво, всеки от тях бе силен не по-малко от останалите, всеки от тях замисляше някакво насилие.

— Той не може да бъде арестуван в моя дом или на моя територия — започна внимателно Хаким. — Въпреки че не знае нищо за телекса, той знае, че не може да остане в Табриз, дори в Иран, и че сестра ми не може да тръгне с него, дори не може да напуска Иран за две години. Знае, че трябва да тръгне веднага. Машината му не може да лети. Надявам се да избегне ареста.

— Ръцете ми са вързани, Ваше височество. — В гласа на Хашеми се долавяше извинение и искреност. — Мое задължение е да се подчинявам на закона на страната. — Той забеляза някакъв конец на ръкава си и разсеяно го махна. Армстронг веднага разбра сигнала. Това означаваше: „Трябва да поговоря насаме с този човек, той няма да говори пред вас. Намерете някакво извинение и ме чакайте отвън.“ — Наше задължение е да се подчиняваме на закона — повтори Хашеми с точно отмерена доза униние.

— Аз съм сигурен, съвсем сигурен, че той не е участвал в никакъв заговор, не знае нищо за бягството на останалите и бих желал да го оставите да си отиде в мир.

— Ще се радвам да информирам САВАМА за вашето желание.

— Ще се радвам да постъпите, както ви предложа.

— Ваше височество — рече Армстронг, — бихте ли ме извинили? Въпросът с капитана не ме засяга и не бих искал да се намесвам в държавни дела.

— Да, можете да си вървите. Кога ще получа доклада ви относно новите възможности за засилване на сигурността?

— Ще бъде в ръцете ви при завръщането на полковника.

— Вървете си с мир.

— Останете с мир, Ваше височество. — Армстронг излезе и се запъти по коридора към стълбите. „Хашеми ще го измъчи“ — помисли си той.

Вечерта беше ведра, въздухът приятно пощипваше, небето на запад имаше червеникав оттенък. Червено небе вечер — радост за овчаря, червено небе сутрин — предупреждение за овчаря.

— Добър вечер, капитане. Съвсем между нас да си остане, ако бракмата ви работеше, бих ви предложил едно бързо пътуване до границата.

— Защо? — присви очи Ерики.

Армстронг извади цигара.

— Климатът тук не е много здравословен, нали? — Сви длани около запалката си и щракна.

— Щом палите цигара при целия този бензин наоколо, и вашият климат, и моят няма да останат здравословни задълго. — Ерики натисна бутона. Двигателят започна да набира обороти идеално в продължение на двадесетина секунди, после се закашля и отново млъкна. Ерики изруга.

Армстронг кимна вежливо и се върна при колата си. Шофьорът му отвори вратата. Той се намести отзад, запали цигарата и смукна дълбоко. Не беше сигурен дали Ерики го е разбрал. Надяваше се. „Не мога да издам фалшивия телекс или че знам за «Вихрушка» — ще ме изправят пред най-близката стена за предателство спрямо Хашеми и хана, че съм си пъхал носа, където очевидно не ми е работа. Нали ме предупредиха. И ще са прави. Това е вътрешна политика.

Господи! До гуша ми дойде от всичко това. Имам нужда от почивка. Дълга почивка. Къде? Мога да се върна в Хонконг за седмица или две, да потърся старите приятели, малцината, които останаха, или може би да ида в Pays d’Enhaut, Високата страна, на ски. Не съм карал ски от години, а малко добра швейцарска кухня би ми дошла добре, roesti и вурст и хубаво кафе с гъста сметана и много вино. Много! Точно така ще направя. Първо Техеран, после приключване с Хашеми и излитам в свободните небеса. Може би ще се срещна с някоя хубава…

Такива като нас обаче не излизат на бял свят и не се променят. Какво, по дяволите, да правя сега и как да изкарам пари за в бъдеще, когато нямам никаква надежда за иранска пенсия, а пенсията ми от полицията в Хонконг от ден на ден струва все по-малко?“…

— А, Хашеми, как мина?

— Добре, Робърт. Шофьор, обратно в щаба. — Шофьорът даде газ през главния портал и подкара бързо по шосето към града. — Ерики ще се измъкне в малките часове, преди разсъмване. Ние ще го следваме, колкото си искаме, и след това го хващаме извън Табриз.

— С благословията на Хаким?

— Тайна благословия, явен гняв. Благодаря. — Хашеми прие цигарата, очевидно доволен от себе си. — Утре по това време финландецът едва ли ще е между живите.

— По предложение на Хаким? — Армстронг се чудеше каква ли е била сделката.

— Разбира се.

— Интересно. — Това не можеше да е идея на Хаким. Какво ли беше замислил Хашеми?

— Да, интересно. След като довечера видим сметката на муджахидините и се уверим, че този маниак, финландецът, е в капана, се връщаме в Техеран.

— Идеално.

Техеран, домът на Бакраван: 8,06 вечерта.

Шаразад сложи гранатата и пистолета в чантата си и я скри под някакви дрехи в чекмеджето на бюрото си. Вече беше избрала облеклото, което щеше да носи под чадора си по-късно — яке за ски, дебел пуловер и клин. Сега беше в бледозелена копринена рокля от Париж, която подчертаваше идеално фигурата й и дългите й крака. Гримът й също беше идеален. Последна проверка на стаята и тя слезе долу, за да се присъедини към посрещането на Дарануш Фаразан, бъдещия й съпруг.

— А, Шаразад!

Мешанг я пресрещна на вратата. Потеше се и прикриваше нервността си с престорено добро настроение, не знаеше какво да очаква от нея. Когато се върна от доктора, той започна да й се кара, отправяше страшни заплахи, но за негова изненада тя само сведе поглед и примирено пророни: „Не казвай нищо повече, Мешанг. Бог е решил, моля да ме извиниш, ще ида да се преоблека.“ И ето я сега тук — все още изглеждаше примирена.

„И така трябва да бъде“ — помисли си той.

— Негово превъзходителство Фаразан умира от нетърпение да те поздрави. — Той я хвана за ръка и я поведе между двадесетината души в стаята, повечето негови близки приятели и съпругите им, Зара и някои от нейните приятелки, нито една приятелка на Шаразад. Тя се усмихна на онези, които познаваше, после насочи цялото си внимание към Дарануш Фаразан.

— Моите почитания, ваше превъзходителство — каза тя любезно и протегна ръка. За пръв път беше толкова близо до него. Той беше по-нисък от нея. Тя погледна надолу към няколкото боядисани кичури коса на грубото му теме, грубата му кожа и още по-грубите ръце, лошият му дъх я обви, малките му черни очички блестяха. — Мир вам.

— Моите почитания, Шаразад, и мир на този дом, но моля те, моля те, не ме наричай ваше превъзходителство. Колко… колко си красива.

— Благодаря — отвърна тя и отдръпна ръката си, усмихна се и застана до него, после се втурна да му донесе нещо безалкохолно, полата й се развяваше, донесе чашата с възможно най-голяма грация, усмихвайки се на тъпите му любезности, поздравяваше другите гости, правеше се, че не забелязва втренчените им погледи и тайния присмех, но не прекаляваше с играта; мислите й бяха съсредоточени върху бунта в университета, който вече беше започнал, и протестния поход, който беше забранен от Хомейни, но въпреки това щеше да се състои.

Зара я наблюдаваше от другия край на стаята, изненадана от промяната, но благодарна на Бога, че Шаразад е приела съдбата си и че ще се подчини, което ще направи живота на всички им по-лесен. „Какво друго би могла да направи? Нищо! А и аз не мога да направя нищо, освен да приема, че Мешанг си има четиринадесетгодишна курва, която вече се хвали, че скоро ще стане негова втора жена.“

— Зара!

— О! Да, Мешанг, мили.

— Вечерта е идеална, идеална. — Мешанг избърса челото си и взе безалкохолно питие от подноса, на който имаше и чаши с шампанско за онези, които искаха. — Доволен съм, че Шаразад се е вразумила, защото това е идеалната партия за нея, разбира се.

— Да, идеалната — съгласи се Зара. „Може би, би трябвало да е благодарна, че е дошъл сам, а не е довел някое от момчетата, с които се забавлява — вярно е, наистина мирише на лайната, които продава.“ — Уредил си всичко идеално, мили Мешанг.

— Да. Да, така е. Всичко става точно така, както го планирах.

Близо до Джалех.

За да стигне до малката затревена писта, навремето собственост на беден аероклуб, която сега не се използваше, Локхарт заобиколи града на малка височина. Не искаше да попадне в обсега на някой радар. През целия път от „Д’Арси 1908“ радиото бе настроено на вълната на международното летище в Техеран, но ефирът бе тих, летището беше затворено за Свещения ден, не се разрешаваха полети. Той се бе погрижил да планира така, че да пристигне по залез-слънце. Когато изключи двигателите и чу мюезините, остана доволен. Дотук добре.

Вратата на хангара беше ръждясала. Трудно я отвори и вкара машината вътре. После затвори отново и пое дългия път пеша. Беше с пилотската униформа и ако го спряха, щеше да каже, че е летец от авиолиниите, че колата му се е повредила и че ще прекара вечерта при приятели.

Стигна предградията на Техеран. Улиците станаха все по-оживени, хората се прибираха вкъщи или идваха от джамиите, облеклото им беше безцветно, не се чуваше смях, усещаше се само мрачно предчувствие.

Нямаше много коли, само военни камиони, натъпкани със Зелени ленти. Нямаше войници или униформени полицаи. Регулировчиците бяха млади, също от зелените гвардейци. Градът се връщаше към реда. Не се срещаха жени в западни дрехи, само в чадори.

Чу зад гърба си няколко ругатни, не много. Няколко поздрава — пилотската униформа му даваше определен статут. По-навътре в града намери подходящо място, където да почака такси — близо до уличния пазар. Докато чакаше, си купи бутилка безалкохолно питие, отчупи един край от топъл пресен хляб и го задъвка. Нощният вятър се усили малко, но мангалите грееха весело и приканващо.

— Добър вечер. Вашите документи, моля.

Зелените бяха младежи, учтиви, с едва наболи бради. Локхарт им показа личната си карта, подпечатана и валидна, и те му я върнаха след известно обсъждане.

— Накъде отивате, ако можем да попитаме?

— Ходи приятели, близо чаршия — отвърна той на преднамерено развален фарси. — Кола чупи. Иншаллах.

Слушаше ги как си приказват, казваха, че пилотите са сигурни и че той е канадец. Не била ли Канада част от Големия Сатана? Не, не била.

— Мир вам — казаха младежите и се отдалечиха.

Той отиде до ъгъла и се загледа в движението, миризмата на града беше силна — бензин, подправки, гнили плодове, пикоч, миризма на тела и смърт. Острият му поглед забеляза едно такси, в което имаше само двама мъже отзад и един отпред. Беше на кръстовището, блокирано в момента от един завиващ камион. Без колебание Том се вмъкна между колите, избута някакъв мъж от пътя си, отвори задната врата и се напъха вътре, извинявайки се многословно на добър фарси, и помоли пътниците да му разрешат да пътува с тях. След няколко ругатни и известно пазарене шофьорът откри, че пазарът е точно по пътя, който бе договорил с другите, а те също бяха отделни пътници и също с мъка се бяха качили.

— С Божията помощ вашата спирка ще бъде втората, ваше превъзходителство.

„Успях — рече си Том възбудено, после в съзнанието му изплува друга мисъл: — Надявам се, че и другите са стигнали. Дюк и Скраг, Руди, всички, Фреди и добрият стар Мак.“

Бахрейн, международното летище: 8,50 вечерта.

Жан-Люк стоеше на площадката и наблюдаваше през бинокъла двете машини, които вече прелитаха края на пистата с мигащи навигационни светлини. Бяха получили разрешение за директно кацане и се приближаваха бързо. До него беше Матиас, също с бинокъл. Наблизо чакаха линейка и доктор, беше дошъл и Юсуф, служителят от имиграционната служба. Небето беше ясно, изпълнено със звезди, вечерта — хубава, с топъл приятен вятър.

Водещата машина зави леко и Жан-Люк можа да прочете регистрационните букви. G-UVX. Британски. „Слава Богу, имали са време на Джелет“ — помисли си той, разпозна Петикин в кабината и обърна бинокъла си към другия, хеликоптер. В него видя Еър и Кайл, механика.

Петикин кацна. Матиас и Жан-Люк се приближиха — Матиас откъм Петикин, а Жан-Люк откъм вратата на кабината. Жан-Люк отвори.

— Здравей, Джени, как е той?

— Струва ми се, че не диша. — Лицето й беше бяло.

Жан-Люк мерна Макайвър, легнал на пода със спасителна жилетка, подложена под главата. Преди двадесет минути Петикин беше съобщил на контролната кула в Бахрейн, че човек от неговия екипаж, Макайвър, изглежда има сърдечен удар и поиска спешно да ги посрещнат с доктор и линейка. От кулата веднага им обещаха помощ.

Докторът мина бързо покрай него, качи се в кабината и коленичи до Макайвър. Един поглед му беше достатъчен, за да сложи инжекцията, която беше приготвил.

— Това ще го успокои бързо, а след няколко минути ще го закараме в болницата. — Извика на арабски на санитарите и те дойдоха на бегом. После помогна на Джени да слезе. Жан-Люк вече беше при тях. — Аз съм доктор Ланоар. Моля, кажете ми какво стана.

— Сърдечен удар ли е? — попита Джени.

— Да, да. Не е голям — отвърна докторът, опитвайки се да я успокои. Той беше половин французин, половин бахрейнец, много добър, и имаха късмет, че успяха да го намерят толкова бързо. Зад тях санитарите вече бяха сложили Макайвър на носилка и го изнасяха внимателно от хеликоптера.

— Той… съпругът ми внезапно изпъшка и някак си дрезгаво каза: „Не мога да дишам“, после се сви от болка и припадна. — Тя изтри потта от горната си устна и продължи със същия унил глас: — Помислих, че сигурно е сърдечен удар, а не знаех какво да правя, после си спомних какво ни каза доктор Нът на лекцията за съпругите, разхлабих яката на Дънкан и го сложихме на пода, после намерих… капсулите, които ни даде, сложих една под носа му и я счупих…

— Амониев нитрат?

— Да, да, това беше. Доктор Нът ни даде на всяка по две и ни каза да ги пазим на тайно място и как да ги използуваме. Миришеше ужасно, но Дънкан изпъшка и почти се съвзе, но после пак изгуби съзнание. Все пак дишаше, някак си дишаше. В кабината почти не се чуваше и не се виждаше и по едно време ми се стори, че пак спря да диша и използвах и последната капсула, това като че ли го оправи пак.

Докторът наблюдаваше носилката и щом я поставиха в линейката, се обърна към Жан-Люк:

— Капитане, моля ви, доведете мадам Макайвър в болницата след половин час, ето картичката ми, те знаят къде да ме намерят.

— Не мислите ли, че… — започна бързо Джени, но докторът я прекъсна твърдо:

— Ще му помогнете повече, ако ни оставите половин час да си свършим работата. Вие сте направили каквото сте могли, спасили сте живота му. Така мисля. — И забързано се отдалечи.

67

Техеран, домът на Бакраван: 8,59 вечерта.

Зара стоеше до масата за вечеря и проверяваше за последен път дали всичко е готово. Чинии, прибори, салфетки от бял лен, купи с хорищ, различни видове месо и зеленчуци, пресен хляб и пресни плодове, сушени плодове и подправки. Оставаше да се донесе само оризът, а това щеше да стане, когато тя извикаше гостите на вечеря.

— Добре — каза тя на слугите и отиде в другата стая.

Гостите им продължаваха да разговарят, но тя забеляза, че Шаразад сега стои самичка близо до Дарануш, който оживено разговаряше с Мешанг. Тя прикри тъгата си и се приближи към нея.

— Мила, изглеждаш много уморена. Добре ли се чувстваш?

— Разбира се, че е добре — извика високо Мешанг.

— От вълнението е, Зара, просто от вълнението. — Шаразад се усмихна, но лицето й беше много бледо.

После се обърна към Фаразан:

— Ако не възразявате, ваше превъзходителство Дарануш, тази вечер няма да остана за вечеря.

— Защо, какво има? — попита рязко Мешанг. — Болна ли си?

— О, не, мили братко, това е просто от вълнението. — Шаразад отново насочи вниманието си към дребния мъж. — Може би ще ми бъде разрешено да ви видя утре? Може би за вечеря утре вечер?

Преди Мешанг да успее да отговори вместо него, Дарануш отвърна:

— Разбира се, скъпа! — Наведе се и й целуна ръка, при което тя трябваше да събере цялата си воля, за да не повърне. — Ще вечеряме утре. Може би вие и негово превъзходителство Мешанг, и Зара ще окажете чест на моя беден дом. — Той се ухили. Лицето му стана още по-гротескно. — На нашия беден дом.

— Благодаря, ценя високо поканата ви. Лека нощ и останете с мир.

— И вие също.

Тя се сбогува по същия учтив начин с брат си и Зара, после се обърна и ги остави. Дарануш я проследи с очи как се отдалечава, наблюдаваше полюляването на момчешките й бедра и задника й. „За Бога, погледни я — рече си той с копнеж, представяше си я гола да лудува за него. — Направих по-добра сделка, отколкото си мислех. За Бога, когато Мешанг предложи брака, бях убеден само от зестрата наред с обещанията за сътрудничество на пазара. И двете бяха значителни, и естествено така трябваше да бъде за една жена, бременна с дете от чужденец. Но сега, за Бога, мисля, че няма да е толкова трудно да легна с нея, да я накарам да ме обслужва така, както искам да бъда обслужван, и понякога да си правя свои деца. Кой знае, може и да стане както каза Мешанг: «Може би ще загуби детето, което носи.» Може би, може би.“

Той се почеса разсеяно, докато тя излизаше от стаята.

— Та докъде бяхме стигнали, Мешанг?

— Относно предложението ми за нова банка…

Шаразад затвори вратата и изтича леко нагоре по стълбите. Джари беше в стаята й, дремеше в голямото кресло.

— О, принцесо, как…

— Ще си лягам, Джари. Можеш вече да си тръгваш и никой да не ме безпокои, Джари, никой, по каквато и да е причина. Ще говорим на закуска.

— Но, принцесо, аз ще спя на креслото и… Шаразад тропна раздразнено с крак.

— Лека нощ! И никой да не ме безпокои! — Заключи шумно вратата след прислужницата, ритна обувките си встрани и после съвсем тихо бързо се преоблече. А сега покривалото и чадора. Отвори внимателно плъзгащите се врати към балкона и излезе навън. Слезе по стълбите в градината във вътрешния двор, а оттам една пътека я изведе към задната врата. Тя дръпна двете резета. Пантите изскърцаха. После излезе, затвори вратата и забърза. Чадорът се издуваше след нея като голямо черно крило.

В приемната зала Зара погледна часовника си и се приближи към Мешанг.

— Мили, искаш ли вече да сервираме вечерята?

— След малко. Не виждаш ли, че негово превъзходителство и аз сме заети?

Зара въздъхна и се отдръпна да поговори с една приятелка, но се спря, защото видя, че портиерът влезе разтревожен, потърси Мешанг в залата, приближи се до него и му прошепна нещо. Кръвта се дръпна от лицето на Мешанг. Дарануш Фаразан ахна. Тя се втурна към тях.

— Но какво е станало?

Мешанг отвори уста, но не се чу никакъв звук. Във внезапната тишина уплашеният слуга каза:

— Дошли са Зелени ленти, ваше височество, Зелени ленти и… и един молла. Искат да видят негово превъзходителство веднага.

В настъпилата гробна тишина всички си спомниха за арестуването на Пакнури, призовката на Яред и всички останали арести, екзекуции и слухове за още терор, още комитети, затвори, изпълнени с приятели, клиенти и роднини. Дарануш едва не плю от гняв, че бе тук, в тази къща по това време, дощя му се да разкъса дрехите си, задето така глупаво се бе съгласил да се свърже с фамилията Бакраван, която вече беше прокълната заради лихварството на Яред — същото лихварство, за което имаха вина всички лихвари на пазара, но нали хванаха Яред! „Ах кучият му син, а аз се съгласих публично на този брак и се съгласих тайно да участвам в плановете му, планове, които сега разбирам, о, Боже, защити ме, планове, които са опасно модерни, опасно прозападни и очевидно против диктата и желанията на имама! По дяволите, трябва да има и заден изход от този дом на прокълнатите!“

Четирима зелени и моллата бяха в приемната, където ги беше поканил слугата, седяха с кръстосани крака, облегнати на копринените възглавници; бяха събули обувките си до вратата. Младежите гледаха с широко отворени очи богатствата около тях; автоматите им лежаха на килима. Моллата беше с фина роба и фин бял тюрбан — внушителен шестдесетгодишен мъж с бяла брада и гъсти тъмни вежди, силно лице и тъмни очи.

Вратата се отвори. Мешанг влезе неуверено в стаята, като автомат. Лицето му беше пепелявосиво, главата го болеше от ужас.

— Поздрави… поздрави, ваше превъзходителство…

— Поздрави. Вие ли сте негово превъзходителство Мешанг Бакраван? — Мешанг кимна безмълвно. — А, тогава още веднъж приемете моите поздрави и мир вам, ваше превъзходителство, моля да ме извините, че дойдох толкова късно, но аз съм молла Саяни и идвам от комитета. Току-що разбрахме за негово превъзходителство Яред Бакраван и дойдох да ви кажа, че независимо, че такава е била волята на Бога, негово превъзходителство не е бил осъден съгласно закона, неправилно е бил разстрелян, имуществото неправилно е било иззето и ще бъде върнато веднага.

Мешанг го зяпна, не можеше да каже нищо.

— Ислямското правителство е задължено да спазва Божиите закони. — Моллата сбърчи вежди и продължи: — Бог знае, че не можем да контролираме всички усърдни последователи или простите зле ориентирани хора. Бог знае, че има някои, които в усърдието си правят грешки. И Бог знае също, че има мнозина, които използват революцията за зло, крият се зад името „патриот“, мнозина, които изопачават исляма за собствените си мръсни цели, мнозина, които не се подчиняват на Словото на Бога, мнозина, които кроят планове да ни компрометират, дори мнозина, които измамно носят тюрбан, мнозина, които не оценяват достойнството на тюрбана, дори някои аятоласи, дори те, но с Божията помощ ние ще разкъсаме техните тюрбани, ще прочистим исляма, ще смажем лошите, които и да са…

Мешанг не го чуваше. В ума му имаше само една мисъл: „Той… баща ми… аз получавам… получавам обратно имуществото ни!“

— Нашето ислямско правителство е правителство на Закона. Върховната власт принадлежи само на Бога. Законът на исляма има абсолютна власт над всички, включително и над ислямското правителство. Дори най-благородният Пророк, мир Нему, е бил подчинен на закона, който само Бог е разкривал и който е обяснен само с езика на Корана. — Моллата се изправи. — Такава е била Божията воля, но негово превъзходителство Яред Бакраван не е бил съден съобразно закона.

— Това… вярно ли е?

— Да, такава е Божията воля, ваше превъзходителство. Всичко ще ви бъде върнато. Нали вашият баща щедро ни подкрепяше? Как може да процъфтява ислямското правителство без помощта и подкрепата на пазара? Как може да съществуваме, ако не използваме пазарите за борба с враговете на исляма, враговете на Иран и неверниците…

Пред пазара.

Таксито спря на препълнения площад. Локхарт слезе и плати на шофьора. Двама бъдещи пътници, жена и мъж, се пребориха за мястото, което се освободи. Площадът беше пълен с хора, които влизаха или излизаха от джамията и пазара, обикаляха сергиите по улицата. Те почти не му обръщаха внимание — униформата и фуражката му осигуряваха свободно преминаване. Нощта беше хладна, небето бе покрито с облаци. Вятърът отново се бе усилил и се опитваше да загаси пламъчетата на газените лампи на уличните продавачи. От другата страна на площада се намираше улицата, на която беше домът на Бакраван. Том тръгна бързо, заобиколи ъгъла и отстъпи встрани, за да пропусне моллата Саяни и зелените, след това продължи.

Спря пред вратата във високия зид, пое си дълбоко въздух и почука силно. После почука пак. И пак. Чу стъпки, забеляза нечие око зад шпионката.

— Аз съм, негово превъзходителство капитан Локхарт — извика той щастливо.

Вратата се отвори.

— Добре дошли, ваше превъзходителство — каза портиерът. Още не се беше съвзел от шока от внезапното пристигане и заминаване на моллата и зелените, изпратени със смирени поклони лично от негово превъзходителство Гадняра, който в мига, в който вратата беше залостена, заподскача като луд, тупаше с крака по земята и после се втурна обратно в къщата. А ето сега ново привидение, за Бога, дошъл е неверникът, който някога беше женен за годеницата на негово превъзходителство Лайно.

Порив на вятъра раздуха изсъхналите листа в градината. При отворената главна врата се появи още един опулен слуга.

— Поздрави, ваше превъзходителство — промърмори той. — Ще… ще кажа на негово превъзходителство Мешанг, че сте пристигнали.

— Чакай! — Локхарт чуваше възбуденото бръмчене на гласовете от салона, дрънченето на чаши, смеха на хората. — Жена ми вътре ли е?

— Жена ви? — Слугата с мъка дойде на себе си. — Ъ-ъ, нейно височество, ваше превъзходителство капитане, си легна.

— Болна ли е? — разтревожи се Локхарт.

— Не изглеждаше болна, ваше превъзходителство, просто се прибра преди вечеря. Ще кажа на негово превъзходителство Мешанг, че…

— Не е необходимо да го безпокоиш, а и гостите му — прекъсна го Локхарт, доволен от възможността да я види първо насаме. — Ще я видя, после ще сляза и ще се представя по-късно.

Слугата погледа след него, докато той се качваше по стъпалата през две, изчака да се скрие от погледа му и хукна да търси Мешанг.

Локхарт мина по един коридор, после по друг. Насили се да ходи по-бавно, копнееше да види колко изненадана ще бъде тя и колко щастлива, а после щяха да отидат да видят Мешанг, а Мешанг щеше да изслуша плана. Най-после се озова пред вратата на стаята им и завъртя дръжката. Вратата не се отвори и той почука и я повика тихо:

— Шаразад, аз съм, Томи. — Нещо не беше наред. — Шаразад? — Изчака. Почука. Отново изчака. И пак почука, вече по-силно. — Шаразад!

— Ваше превъзходителство!

— А, здравей, Джари — рече той. Не забеляза, че тя трепери. — Шаразад, мила, отключи! Аз съм, Томи!

— Нейно височество каза да не я безпокоят.

— Но тя не е имала предвид мен. Разбира се, че не! Приспивателно ли е взела?

— О, не, ваше превъзходителство.

Локхарт насочи цялото си внимание към нея.

— От какво толкова те е страх?

— Мене? Не се страхувам, ваше превъзходителство. Защо трябва да се страхувам?

„Нещо не е наред“ — помисли си той. Обърна се нетърпеливо към вратата.

— Шаразад! — Чакане, чакане, чакане. — Това е смешно! — промърмори той. — Шаразад! — Преди да се усети какво прави, вече удряше по вратата. — Отвори вратата, за Бога!

— Какво правиш тук?

Беше Мешанг, освирепял от ярост. Локхарт видя Зара да се появява в другия край на коридора и спря.

— Добър… добър вечер, Мешанг — каза Том. Сърцето му биеше до пръсване. Опитваше се да бъде разумен и учтив — и защо, по дяволите, тя не отваря вратата, нещо не беше наред! — Върнах се да видя съпругата си.

— Тя не е твоя съпруга, тя е разведена, а сега се махай!

— Разбира се, че ми е съпруга! — Локхарт го гледаше неразбиращо.

— За Бога, тъп ли си? Тя беше твоя жена. Сега напусни дома ми!

— Ти си луд, не можеш да я разведеш просто така!

— Махай се!

— Разкарай се! — Локхарт отново заудря по вратата. — Шаразад!

Мешанг се завъртя към Зара.

— Върви и доведи няколко зелени! Хайде, върви и доведи няколко зелени! Те ще изхвърлят този луд оттук!

— Но, Мешанг, опасно е да ги въвличаме в наши…

— Повикай ги!

Локхарт избухна. Блъсна с рамо вратата. Тя се разтресе, но не поддаде и той вдигна крак и ритна с ток ключалката. Ключалката се счупи и вратата се отвори.

— Доведи зелените! — изкрещя Мешанг. — Не разбираш ли, че те сега са на наша страна, възстановиха ни… — Той също се втурна през вратата. Объркан видя, че стаята е празна, леглото е празно, банята е празна, нямаше къде другаде да бъде. Двамата с Локхарт се обърнаха към Джари, която стоеше на прага, вперила невярващ поглед в стаята, зад нея предпазливо се приближаваше Зара.

— Къде е тя? — изрева Мешанг.

— Не зная, ваше превъзходителство, оттук не е излизала, стаята ми е до нейната, а аз спя леко… — Мешанг я зашлеви през устата и Джари зави от болка, ударът я просна на пода.

— Къде е отишла?

— Не зная, ваше превъзходителство, мислех, че си е лег… — Мешанг я ритна и тя изпищя. — За Бога, не зная, не зная, не зная!

Локхарт отиде до плъзгащите се врати. Те се отвориха лесно, вече бяха отключени. Излезе на балкона и тръгна по стълбите към задната врата. Върна се бавно, объркан. Мешанг и Зара го гледаха от балкона.

— Задната врата беше отключена. Сигурно е излязла през нея.

— Къде е отишла? — Мешанг беше почервенял от гняв, а Зара се обърна към Джари, която още стоеше коленичила в спалнята, стенеше и плачеше от страх и болка. — Млъквай, кучко, или ще те нашибам! Джари! Щом не знаеш къде е отишла, къде мислиш, че би могла да отиде?

— Не… не зная, ваше височество — изхлипа старата жена.

— Мислиии! — изкрещя Зара и я зашлеви.

— Не знаяяя! — зави Джари. — През целия ден се държеше странно, ваши превъзходителства, странно, отпрати ме днес следобед и отиде някъде сама, аз я срещнах към седем часа и се върнахме заедно, но тя не каза нищо, нищо, нищо…

— За Бога, защо не ми каза? — извика Мешанг.

— Какво можех да ви кажа, ваше превъзходителство? Моля ви, не ме бийте пак, моля ви!

Мешанг седна на един стол. Рязката промяна от една крайност в друга, от пълния ужас, когато съобщиха за моллата и зелените, до пълната еуфория от отменянето на присъдата и възстановяването на правата му, до беса, който го обхвана като намери Локхарт тук, а Шаразад я нямаше, го изкара от релсите. Устата му се отваряше, но той не можеше да издаде никакъв звук. Гледаше как Локхарт разпитва Джари, но не разбираше думите.

Когато се беше втурнал в залата да съобщи със заекване благословените новини, всички се зарадваха, Зара се разплака от радост и го прегърна, останалите жени също, а мъжете топло стиснаха ръката му. Всички, освен Дарануш. Дарануш вече го нямаше. Беше избягал. През задната врата.

— Изнизал се е?

— Като пръдня от торба! — викна някой високо.

Всички се разсмяха, замаяни от собственото си облекчение, че вече не са в непосредствена опасност и няма да бъдат обвинени в съучастничество, и от съвсем неочакваното възстановяване на богатството и властта на Мешанг. Някой извика:

— Нали наистина няма да вземеш Дарануш Безстрашни за зет, Мешанг?

— Не, не, за Бога — отвърна той и изпи на един дъх чаша шампанско. — Как да му се доверя на такъв човек?

— Не му поверявай дори и кофа пикня! В името на Пророка, винаги съм си мислил, че на Мръсния Дарануш му плащат твърде много за неговите услуги. Пазарът трябва да анулира договора му!

Отново се чуха възторжени викове и общо съгласие, а Мешанг изпи втора чаша шампанско, злорадстваше от славните нови възможности, които се отваряха пред него: новият договор за боклука на пазара, който той като засегната страна щеше да получи, нов синдикат под негово ръководство за финансиране на правителството, и по-големи печалби, нови връзки с министри, по-важни от Али Киа — къде е този кучи син? — нови сделки в нефтените участъци, монополи, с които да маневрира, нова партия за Шаразад — сега ще бъде толкова лесно, защото кой не би искал да бъде част от семейството му, най-важното семейство на пазара? „Сега няма нужда да се плаща огромна зестра, на която се съгласих само по принуда. Цялото ми имущество е върнато, имението на брега на Каспийско море, застроените улици в Джалех, апартаментите в северните предградия, земите, овощните градини, полетата и селата, всичко е върнато.“

После слугата срина въодушевлението му, като прошепна, че Локхарт се е върнал, вече е в къщата, вече е горе. Мешанг се втурна насам, а сега безпомощно гледаше как мъжът, когото мразеше толкова много, разпитва Джари, а Зара слуша внимателно.

Направи усилие да се съсредоточи.

— … не съм сигурна, ваше превъзходителство, тя… — хлипаше Джари, — тя само… тя само ми каза, че младежът, който спасил живота й по време на първия протест на жените, бил студент от университета.

— Срещала ли се е насаме с него?

— О, не, ваше превъзходителство, не, както казах, срещнахме го на похода и той ни покани да пием кафе и да си починем — продължи Джари. Беше ужасена, че са я хванали да лъже, но повече се ужасяваше от това да каже какво наистина се беше случило. „Бог да ни пази — молеше се тя. — Къде ли е отишла, къде?“

— Как беше името му, Джари?

— Не зная, ваше превъзходителство, като че ли беше Ибрахим или… или Ишмаел, не зная. Вече ви казах, той не значеше нищо.

Главата на Локхарт направо се пръскаше. Никакъв знак, нищо. Къде би могла да отиде? При приятелка? В университета? На друг протестен поход? „Не забравяй слуховете на пазара за нов бунт на студентите, тази вечер се очакват още взривове, походи и контрапоходи, зелените срещу левичарите, но всички походи, които не са устроени от имама, са забранени от комитета, а търпението на комитета свърши.“

— Джари, сети се! Трябва да ми помогнеш!

— Нашибайте я с камшика, тя знае! — рече гърлено Мешанг.

— Не зная, не зная… — проплака Джари.

— Млъквай, Джари! — Локхарт се обърна към Мешанг. Лицето му беше бледо, беше вбесен. — Не зная къде е тя, но зная защо: ти си предизвикал насила развода и кълна се пред Всевишния, че ако пострада по някакъв начин, както и да е, ти ще платиш за това!

— Ти я изостави! — изфуча Мешанг. — Ти я изостави без стотинка, заряза я и си разведен, ти…

— Запомни, ще си платиш! И ако ми попречиш да вляза в този дом, когато се върна или когато тя се върне, в името на Бога, това също ще се стовари на твоята глава! — Локхарт тръгна към плъзгащите се врати, беше на ръба на лудостта.

— Къде отиваш? — попита бързо Зара.

— Не зная… аз… в университета. Може би е отишла да се присъедини към някой нов поход, въпреки че защо да бяга, за да го направи… — Локхарт не смееше да изрече онова, от което истински се ужасяваше, че нейният бунт е толкова краен, че мислите й са излезли от релсите и тя ще убие себе си — о, не самоубийство, но колко пъти в миналото бе казвала: „Никога не се тревожи за мен, Томи. Аз съм вярваща, винаги се опитвам да върша Божието дело и ако умра, вършейки Божието дело и с Божието име на уста, ще отида в рая.“

„Ами бъдещото ни дете? Една майка не би могла, не може… не може ли? Някоя като Шаразад?“

В стаята бе много тихо. Сякаш стоеше тук цяла вечност. После изведнъж цялата му същност се пренесе в нови води. Със странно ясен глас той изрече:

— Вие сте мои свидетели. Потвърждавам, че няма друг Бог, освен Бог и Мохамед е неговият пророк… Потвърждавам, че няма друг Бог, освен Бог и Мохамед е неговият пророк… — После за трети, последен път каза същото. Сега вече беше направено и той се успокои. Видя как всички бяха вперили поглед в него. Вцепенени.

Мешанг наруши мълчанието, вече не беше разгневен.

— Аллах-ул акбар! Добре дошъл. Но да кажеш Шахадата не е достатъчно, не стига.

— Зная. Но това е началото.

Гледаха как изчезва в нощта, всички бяха запленени от това, че са видели как е спасена една душа, един неверник се превръща в праведен. Толкова неочаквано. Всички бяха изпълнени с радост, с безкрайна радост.

— Бог е велик!

— Мешанг, това не променя ли всичко? — промърмори Зара.

— Да. И да, и не. Но сега той ще отиде в рая. Както Бог пожелае. — Изведнъж той се почувствува много уморен. Погледът му падна върху Джари и тя се разтрепери отново. — Джари — рече той със същото спокойствие, — ще бъдеш бита с камшик, докато не ми кажеш цялата истина, или ще отидеш в ада. Хайде, Зара, не бива да забравяме гостите си.

— Ами Шаразад?

— Да бъде Божията воля.

Близо до университета: 9,48 вечерта.

Шаразад излезе на главния път, където се събираха зелените и техните поддръжници. Хиляди. Огромното мнозинство бяха мъже. Всички въоръжени. Моллите ги командваха, призоваваха ги да спазват дисциплината, да не стрелят срещу левичарите, докато те не открият огън първи, да се опитат да ги разубедят от злото им: „Не забравяйте, че те са иранци, а не сатанински чужденци. Бог е велик… Бог е велик…“

— Добре дошла, дете — рече нежно един молла. — Мир на теб.

— Мир вам — отвърна тя. — Правим поход срещу противниците на Бога, нали?

— О, да, след малко, има много време.

— Имам пистолет — каза тя гордо и му го показа. — Бог е велик.

— Бог е велик. Но по-добре убийствата да спрат и заблудените да признаят Истината, да се откажат от своите ереси, да се подчинят на имама и да се върнат в исляма. — Старецът забеляза младостта и решителността й и отначало се въодушеви, но после се натъжи. — По-добре убийствата да спрат, но ако онези нечестивци не престанат да се противопоставят на имама, Бог да му даде мир, тогава с неговата помощ ще ускорим пътя им към ада…

68

Табриз, двореца: 10,05 вечерта.

Тримата седяха пред огъня, пиеха кафе след вечеря и гледаха пламъците. Стаята беше малка, с пищни драперии, топла и уютна, а до вратата стоеше човек от охраната на Хаким. Но въпреки че се преструваха, между тях нямаше спокойствие нито сега, нито по време на вечерята. Пламъците привличаха вниманието им, всеки виждаше в тях различни картини. Ерики виждаше разклонението на пътя, все това разклонение: по единия път пламъците водеха към самота, по другия — към осъществяване на мечтите. Може би, а може би не. Азадех гледаше към бъдещето и се опитваше да не го види.

Хаким хан отвърна поглед от огъня и хвърли ръкавицата.

— Цяла вечер си някак разсеяна, Азадех — рече той.

— Да. Мисля, че всички сме така. — Усмивката й не беше истинска. — Мислиш ли, че можем да си поговорим насаме, тримата?

— Разбира се. — Хаким направи знак на охраната. — Ще те повикам, ако имам нужда от тебе. — Мъжът се подчини и излезе. Настроението в стаята веднага се промени. Сега и тримата бяха противници, всички го съзнаваха, всички се пазеха и всички бяха готови. — Кажи, Азадех?

— Вярно ли е, че Ерики трябва да тръгне веднага?

— Да.

— Трябва да има някакво друго решение. Не мога да издържа две години без съпруга си.

— С Божията помощ времето ще мине бързо. — Хаким хан се изправи сковано, болката беше успокоена от кодеина.

— Не мога да издържа две години — повтори тя.

— Не можеш да нарушиш клетвата си.

— Той е прав, Азадех — намеси се Ерики. — Ти се закле доброволно, Хаким е хан и цената е… справедлива. Но всички тези убийства — трябва да замина, вината е моя, не твоя или на Хаким.

— Не си направил нищо лошо, нищо, беше принуден да защитаваш мен и себе си, това бяха отрепки, решени да ни убият, а що се отнася до нападението… ти направи това, което си смятал за най-добро, нямало е как да знаеш, че откупът е платен отчасти или че татко е мъртъв… той не биваше да заповяда да убият пратеника.

— Това не променя нищо. Трябва да тръгна тази нощ. Можем да го приемем и да оставим нещата каквито са — рече Ерики, наблюдавайки Хаким. — Две години ще минат бързо.

— Ако останеш жив, мили. — Азадех се обърна към брат си, който отвърна на погледа й. Усмивката му си остана същата, очите — същите.

Ерики погледна брата, после сестрата. Бяха толкова различни и все пак толкова си приличаха. „Какво я промени, защо тя ускори това, което не биваше да се ускорява?“

— Разбира се, че ще остана жив — рече той, външно спокоен.

От огнището падна един жив въглен и той се протегна, за да го хвърли пак вътре. Забеляза, че Азадех не беше отместила поглед от Хаким, нито пък той своя от нея. Същото спокойствие, същата любезна усмивка, същата твърдост.

— Да, Азадех? — попита Хаким.

— Някой молла би могъл да ме освободи от клетвата ми.

— Не е възможно. Нито молла, нито аз бих могъл да направя това, дори и имамът не би се съгласил.

— Аз мога да се освободя. Това е нещо между мен и Бог, аз мо…

— Не можеш, Азадех. Не можеш и няма да намериш спокойствие в душата си.

— Мога. Мога и душата ми ще остане спокойна.

— Не и ако искаш да останеш мюсюлманка.

— Да — рече просто тя. — Съгласна съм.

— Не знаеш какво говориш! — възкликна Хаким.

— О, знам, помислила съм дори за това. — Гласът й беше безизразен. — Помислих и за това решение и смятам, че е приемливо. Няма да понеса две години раздяла, няма да понеса и опит да бъде убит съпругът ми, нито ще го простя.

Тя се облегна и за момент се разсея. Повдигаше й се, но се радваше, че е поставила открито въпроса, макар същевременно да се боеше. Още веднъж благослови Айша за това, че я беше предупредила.

— Няма да допусна да се откажеш от исляма при каквито и да било обстоятелства — натърти Хаким.

Тя само погледна отново към пламъците.

Минното поле беше навсякъде около тях, всички мини можеха да избухнат всеки момент. Хаким концентрираше вниманието си върху нея, но сетивата му се опитваха да проникнат в Ерики, Носителя на Ножа. Знаеше, че той също чака, сега, когато проблемът се беше изправил срещу тях, той играеше друга игра. „Трябваше ли да освободя охраната?“ — запита се той, вбесен от заплахата на сестра си. Миризмата на опасност нахлу в ноздрите му.

— Каквото и да кажеш, Азадех, каквото и да опиташ, заради душата ти ще бъда принуден да предотвратя вероотстъпничеството — с всички средства. Това е немислимо.

— Тогава моля те, помогни ми. Ти си много мъдър. Ти си хан и ние сме преминали заедно през много неща. Умолявам те, отстрани заплахата за душата ми и за съпруга ми.

— Аз не заплашвам душата ти или съпруга ти. — Хаким погледна към Ерики. — Няма такова нещо.

— Каква е тази опасност, за която спомена? — попита Ерики.

— Не мога да ти кажа, Ерики — отвърна Хаким.

— Бихте ли ни извинили, Ваше височество? Трябва да се приготвим за заминаване. — Азадех стана, Ерики я последва.

— Трябва да останеш тук! — Хаким беше побеснял. — Ерики, би ли допуснал тя да се откаже от исляма, наследството си и възможността за вечен живот?

— Не, това не е част от моя план — отвърна той. И двамата го погледнаха втренчено, объркани. — Моля те, кажи ми каква е опасността, Хаким.

— Какъв план? Имаш план? За какво?

— Опасността. Първо ми кажи каква е опасността. Ислямът на Азадех е в безопасност, що се отнася до мен, кълна се в собствените си богове. Каква е опасността?

Хаким не мислеше да им каже, но сега бе потресен от упоритостта на сестра си, беше смаян, че е обмисляла да изпадне в крайна ерес, а откровеността на този странен човек съвсем го обърка. И той им разказа за телекса, за избягалите пилоти и хеликоптери, за разговора си с Хашеми. Забеляза, че Азадех бе не по-малко изненадана от Ерики, но изненадата й не изглеждаше истинска. Сякаш едва ли не вече бе знаела…, но как би могла да узнае?

— Казах му, че не можеш да бъдеш арестуван в моя дом, на моя територия или в Табриз, че ще ти дам кола и се надявам да избегнеш ареста, както и че ще тръгнеш преди разсъмване — завърши Хаким.

Ерики беше потресен. Телексът променяше всичко.

— Значи ще ме чакат?

— Да. Но не казах на Хашеми, че имам друг план, че вече съм изпратил една кола в Табриз и че щом Азадех заспи, ще…

— Ти щеше да ме оставиш, Ерики? — Азадех бе ужасена. — Щеше да ме оставиш, без да ми кажеш, без да ме попиташ?

— Може би. Какво искаше да кажеш, Хаким? Моля те, довърши си думите.

— Щом Азадех заспи, мислех да те изведа тайно от двореца до Табриз, където е колата, и да те насоча към границата, турската граница. Имам приятели в Хвой и те щяха да ти помогнат да минеш границата с Божията помощ — добави автоматично Хаким, страшно облекчен, че бе предвидил да уреди този алтернативен план — за в случай че му потрябва. „И ето че се случи“ — помисли си той. — Ти имаш ли план?

— Да.

— Какъв е?

— Ако не ти хареса, Хаким хан, тогава какво?

— В такъв случай няма да го допусна и ще се опитам да го предотвратя.

— Бих предпочел да не рискувам твоето недоволство.

— Без моята помощ не можеш да тръгнеш.

— Бих желал твоята помощ, това е вярно. — Ерики вече не беше уверен. Сега вече Мак, Чарли и останалите ги нямаше — как, по дяволите, са успели да го направят толкова бързо? „Защо, дявол го взел, не го направиха, докато бяхме в Техеран, но слава на всички богове, че Хаким сега е хан и може да защити Азадех — ясно е какво ще направи САВАК с мене, ако ме хванат, когато ме хванат.“ — Ти беше прав за опасността. Мислиш ли, че мога да се измъкна, както ти каза?

— Хашеми остави двама полицаи на портала. Мисля, че можем да те изведем тайно — все ще успеем да отвлечем вниманието им — не зная дали има други надолу по пътя към града, но може би има, по-вероятно е, че ще има. Ако са бдителни и те засекат… Иншаллах!

— Ерики, те очакват да тръгнеш сам — обади се Азадех, — а полковникът се е съгласил да не те закача в Табриз. Ако се скрием в някой стар камион, ще ни трябва само малко късмет, за да се изплъзнем.

— Ти не можеш да тръгнеш — рече нетърпеливо Хаким, но тя не го чу.

Мисълта й се върна към Рос и Гуенг и предишното бягство, и колко трудно им беше, въпреки че бяха обучени саботьори и бойци. „Горкият Гуенг.“ Прониза я хлад. „Пътят на север е също толкова труден като този на юг, толкова е лесно да ни устроят засада или да преградят пътя. Не е толкова далече до Хвой, а после от Хвой до границата, но това са хиляди мили във времето, а с болката в гърба ми… Съмнявам се дали бих могла да измина дори една миля.“

— Няма значение — промърмори тя. — Ще стигнем. С Божията помощ ще избягаме.

— В името на Бога и на пророка, ами клетвата ти, Азадех? — избухна Хаким.

Лицето й вече беше съвсем бледо и тя стискаше пръсти, за да спре треперенето им.

— Моля те, прости ми, Хаким, казах ти. А ако нещо ми попречи да тръгна с Ерики сега или ако Ерики не ме вземе със себе си, ще избягам по някакъв начин, ще го направя, кълна се, кълна се! — Тя се обърна към Ерики: — Ако Мак и всички останали са избягали, биха могли да те използват за заложник.

— Зная. Трябва да напусна страната колкото мога по-бързо. Но ти трябва да останеш. Не можеш да се откажеш от религията си само заради тези две години, колкото и да мразя да те напускам.

— Том Локхарт би ли оставил Шаразад за две години?

— Не става въпрос за това — рече внимателно Ерики. — Ти не си Шаразад, ти си сестра на хан и си се заклела да останеш.

— Това е между мен и Бог. Томи не би оставил Шаразад — продължи упорито Азадех. — Шаразад също не би оставила своя Томи, тя го оби…

— Ерики, трябва да знам твоя план — прекъсна я студено Хаким.

— Съжалявам, в това отношение не мога да се доверя никому.

Ханът присви силно очи и трябваше де напрегне цялата си воля, за да не повика охраната.

— Значи стигнахме до задънена улица. Азадех, моля те, налей ми малко кафе. — Тя се подчини веднага. Той погледна огромния мъж, който стоеше с гръб към огъня. — Има ли още нещо?

— Моля те, реши, Хаким хан — каза Ерики. — Зная, че си мъдър човек и не бих ти навредил по никакъв начин, нито на Азадех.

Хаким взе кафето и й благодари, гледаше огъня, претегляше и премерваше, искаше да разбере какво си е наумил Ерики, искаше всичко това да свърши и Ерики вече да си е отишъл, а Азадех да остане и да бъде както преди, мъдра, нежна, обичаща и послушна — и мюсюлманка. Той обаче я познаваше твърде добре и беше сигурен, че тя ще постъпи така, както се закани, а я обичаше твърде много, за да допусне да осъществи заканата си.

— Може би това ще те удовлетвори, Ерики: кълна се в Бога, че ще ти помогна, при условие че твоят план не отхвърля клетвата на сестра ми, нито я принуждава да се откаже от вярата си, не я излага на опасност за душата й или на политическа опасност… — Той се замисли за момент: — … не наврежда на нея или на мен и има шанс за успех.

— Това няма да помогне — настръхна сърдито Азадех. — Как би могъл Ерики да…

— Азадех! — извика рязко Ерики. — Дръж се прилично! Замълчи. Ханът говори на мен, не на тебе. Иска да знае моя план, а не твоя.

— Съжалявам, моля да ме извините — рече тя веднага съвсем искрено. — Да, прав си. Извинявам се и на двама ви, моля да ме извините.

— Когато се оженихме, ти се закле да ми се подчиняваш. Това важи ли още? — попита той грубо, вбесен, че тя едва не провали плана му — нали видя как гневът изпълва погледа на Хаким, а той му трябваше спокоен, не раздразнен.

— Да, Ерики — отвърна тя веднага, все още в шок от думите на Хаким, защото те отрязваха всички пътища и оставяха само онзи, който тя бе избрала — а този избор я ужасяваше. — Да, безрезервно, при условие че не ме напуснеш.

— Без уговорки — да или не?

В ума й се мярнаха картини от живота й с Ерики, неговата нежност, любов, смях и всички добри неща, както и неговата мрачна сила, която никога не бе я докосвала, но би се обърнала срещу всеки, който я заплашеше или се изправеше на пътя му — Абдула, Джони, дори Хаким — особено Хаким.

„Да, без уговорки — искаше да каже тя — но не и срещу Хаким, не и ако ме изоставиш.“ Очите му я пронизваха. За пръв път се страхуваше от него.

— Да, без уговорки — промълви тя. — Умолявам те, не ме изоставяй.

Ерики насочи вниманието си към Хаким:

— Приемам това, което каза, благодаря ти. — Той седна отново. Азадех се поколеба, после коленичи до него и сложи ръка на крака му, искаше да го чувствува, надяваше се така да отблъсне страха и яда към самата себе си затова, че избухна. „Сигурно полудявам — помисли си тя. — Бог да ми е на помощ…“

— Приемам правилата, които ти определи, Хаким хан — каза тихо Ерики. — Но дори и така, пак няма да ти кажа моя план… Чакай, чакай, чакай! Ти се закле, че ще помогнеш, ако не те изложа на риск, и аз няма да те изложа на риск. Вместо това — продължи той внимателно, — вместо това аз ще ти предложа един възможен изход, който би могъл да отговори на всички твои условия. — Ръката му несъзнателно започна да гали Азадех по косата и врата. Тя усети как се отпуска. Ерики наблюдаваше Хаким, и двамата бяха готови да избухнат. — Дотук добре ли е?

— Продължавай.

— Да предположим, че хеликоптерът ми е в идеално състояние, че аз съм се преструвал, че не мога да стартирам, за да отвлека вниманието на всички и за да ги накарам да свикнат с включването и спирането на двигателите; да речем, че съм излъгал за горивото и имам достатъчно за един час полет, напълно достатъчно, за да стигна до границата и…

— А имаш ли? — рече неволно Хаким. Тази идея откриваше много нови възможности.

— В този измислен разказ — да. — Ерики почувства как Азадех стисна коляното му, но се престори, че не забеляза. — Да речем, че след една-две минути, преди всички да си легнем, аз ти кажа, че искам да опитам пак да запаля. Да речем, че направя точно така, двигателите заработят и издържат достатъчно, за да се загреят, и след това отново изключат. Никой няма да се разтревожи — Божа воля. Всички ще си помислят: оня, лудият, не оставя машината на мира, защо не престане и не ни остави да спим спокойно. После да речем, че включа двигателите, дам на пълна мощност и се издигна в небето. Хипотетично бих могъл да изчезна за секунди — при условие че охраната не стреля срещу мене и при условие че наоколо няма неприятели, Зелени ленти или въоръжени полицаи при портала или извън стените.

Хаким неволно въздъхна. Азадех леко помръдна. Копринената й рокля прошумоля.

— Моля се тази измислица да стане истина — рече тя.

— Така би било хиляди пъти по-добре, отколкото с кола, десет хиляди пъти по-добре — каза Хаким. — Би ли могъл да преминеш цялото разстояние през нощта?

— Бих могъл, при условие че имам карта. Повечето пилоти, които са летели доста време в една област, си имат добра карта в главите. Но, разбира се, това е само измислица.

— Да, да, така е. Е, тогава дотук добре с твоя измислен план. Би могъл да избягаш по този начин, ако успееш да обезвредиш неприятелите във вътрешния двор. А сега хипотетично какво би станало със сестра ми?

— Жена ми не е включена в никакво бягство, истинско или хипотетично. Азадех няма избор: тя трябва да остане по собствена воля и да изчака двете години. — Ерики видя изненадата на Хаким и усети моменталния бунт на Азадех с пръстите си, но не позволи на ръката си да прекъсне своите ритмични движения по косата и врата й — успокояваше я, приласкаваше я, и продължи спокойно: — Тя е задължена да изпълни клетвата си. Тя не може да замине. Никой, който я обича, а най-вече аз, не би допуснал тя да се откаже от исляма заради две години. Всъщност, Азадех, измислица или не, това е забранено. Разбра ли?

— Чух какво каза, съпруже — изрече тя през зъби. Толкова беше ядосана, че едва говореше и се проклинаше, задето бе паднала в капана му.

— Твоята клетва те обвързва за две години, след това можеш да заминеш свободно. Така е наредено!

Тя вдигна поглед към него и рече мрачно:

— Може би след две години няма да искам да замина.

Ерики отпусна голямата си ръка върху рамото й, пръстите му леко обхващаха врата й.

— Тогава, жено, ще се върна и ще те извлека за косата. — Каза го толкова тихо и с такава злоба, че я смрази. Тя моментално сведе поглед и се загледа в огъня, все още облегната на краката му. Той задържа ръката си на рамото й. Азадех не се опита да я махне. Но той знаеше, че тя кипи от гняв, мрази го. И все пак знаеше, че трябваше да каже това, което каза.

— Моля да ме извините за момент — рече тя с леден глас.

Двамата мъже я изпратиха с поглед до вратата.

— Ще се подчини ли? — попита Хаким хан, когато останаха сами.

— Не — отвърна Ерики. — Само ако я заключиш, а дори и тогава… Не. Тя вече е решила.

— Никога, никога няма да допусна тя да наруши клетвата си и да се откаже от исляма, трябва да го разбереш, дори… дори ако трябва да я убия.

Ерики вдигна поглед към него.

— Ако тя пострада, ти си мъртъв — ако съм жив.

Северните предградия на Табриз: 10,36 вечерта.

Първата вълна Зелени ленти се втурна в мрака към вратата във високата стена, взриви ключалките и нахлу във вътрешната градина, стреляйки на всички страни. Хашеми и Робърт Армстронг бяха от другата страна на площада, на сравнително безопасно място в един паркиран камион. В уличката се криеха други мъже, готови да пресекат всякакви опити за бягство:

— Давай! — каза Хашеми по уоки-токито. Изведнъж противниковата страна на площада бе заляна от светлината на прожектори, монтирани на скрити камиони. Хората побягнаха, но полицията и зелените откриха огън и битката започна. — Хайде, Робърт — рече Хашеми и го поведе предпазливо напред.

Информаторите бяха донесли, че тази вечер тук щяло да има среща на високо равнище на ислямско-марксистки лидери и че сградата е свързана със съседните чрез лабиринт от тайни врати и проходи. С помощта на Хаким хан Хашеми бе ускорил първото от поредицата нападения над широката лява опозиция, за да хване водачите и да ги накаже за назидание на останалите — и за свои си цели.

Първата група зелени бяха прочистили партера и атакуваха нагоре по стълбите, без да се прикриват. Защитниците преодолели вече изненадата си, отвърнаха, с не по-малко ожесточение. Бяха добре въоръжени и добре обучени.

Навън на площада бе настъпило затишие, никой от отбраняващите се не искаше да отговори на предизвикателството или да се присъедини към онези, които бяха притиснати безпомощно между колите, някои от които вече горяха. Улицата зад сградата беше зловещо тиха, полицията и зелените, добре прикрити зад колите си, бяха блокирали и двата изхода.

— Защо чакаме тука като смрадливи страхливи иракчани? — запита грубо един от Зелените ленти. — Защо не започнем битката с тях?

— Ще чакаш, защото така нареди полковникът — отвърна полицейският сержант. — Ще чакаш, защото можем да избием всички кучета без опасност за нас и…

— Не се подчинявам на никакъв кучешки полковник, само на Бог! Бог е велик! — С този вик младежът зареди пушката си и изскочи от засадата към задната врата на сградата. Други го последваха. Сержантът ги изруга и заповяда да се върнат, но думите му се изгубиха в залпа, който се изсипа върху младежите от малките прозорчета високо в стената и ги покоси.

Хашеми и останалите чуха стрелбата и решиха, че това е опит за излизане.

— Не могат да се измъкнат тия кучета, Робърт — извика ликуващо Хашеми. — Те са в капан! — Забеляза, че атаката на главната сграда е спряла. Натисна копчето на предавателя: — Втората вълна в сградата на щаба. — Веднага един молла и друга група младежи нададоха боен вик и се втурнаха през площада — Робърт Армстронг се ужаси от това, че Хашеми ги изпрати да минат през осветения площад — така бяха лесни мишени. — Не се бъркай, Робърт! За Бога, омръзна ми да се бъркаш — отвърна студено Хашеми, когато той се опита да предложи как да организират нападението. — Задръж си съветите за себе си, това са вътрешни работи, ти нямаш нищо общо с тях!

— Но, Хашеми, не всички сгради отсреща са неприятелски или марксистки, сигурно има семейства, може би стотици невин…

— Мълчи, за Бога, или ще те считам за предател!

— Тогава оставам отзад. Отивам отзад да наблюдавам двореца.

— Казах, че ще участваш в нападението! Мислиш си, че само вие, британците, можете да се справите с няколко революционери? Ще стоиш до мен, за да мога да те виждам, но първо ми дай пистолета си!

— Но, Хашеми…

— Пистолета ти! В името на Пророка, вече не ти вярвам. Пистолета!

Така че той му го даде и Хашеми се успокои, отпусна се и се засмя на цялото премеждие. Но не му върна пистолета и Армстронг се чувствуваше разголен в нощта, боеше се, че по някакъв начин е бил предаден. Погледна към Фазир, забеляза отново странния му поглед и стиснатата му уста. В ъглите на устните му се беше събрала слюнка.

Силен огън отново привлече вниманието му към сградата. От горните прозорци стреляха с автомати срещу новата атака. Мнозина младежи бяха покосени, но някои успяха да се промъкнат вътре, сред тях беше и моллата, за да подкрепят останалите живи бойци. Заедно изтеглиха телата, които блокираха стълбите, и си пробиха път към следващия етаж.

На площада Хашеми бе приклекнал зад една кола, обзет от вълнение и от усещането си за власт.

— Изпратете още хора в сградата на щаба!

Никога преди не бе ръководил битка и дори не бе участвал в битка. Цялата му предишна работа бе тайна, прикрита, във всяка операция участваха само няколко души — дори на убийците си от Група Четири той само бе давал заповеди от сигурно място, чакаше ги в безопасност далече от мястото на действията им. С изключение на онзи случай, когато лично взриви бомбата в колата, която унищожи неговия противник от САВАМА генерал Джанан. „В името на Бога и Пророка — крещеше нещо в ума му, — за това съм бил роден: за битки и войни!“

— Обща атака! — извика той в уоки-токито, после се изправи и изрева с всички сили: — Обща атака!

От мрака на нощта изскочиха мъже и се втурнаха напред. Гранати полетяха безразборно над стените към градините и прозорците. Взривове, кълба дим, отново стрелба с пушки и автомати, отново взривове и след това гигантска експлозия в щаба на левите — взриви се някакъв склад за муниции и бензин, който разруши горния етаж и по-голямата част от фасадата. Горещата вълна развя дрехите на Хашеми, събори Армстронг, а Мжитрик, който ги наблюдаваше през бинокъл от безопасно разстояние през един прозорец на площада, ги видя ясно в светлината на прожекторите и реши, че моментът е идеален.

— Сега! — каза той на руски.

Снайперистът до него вече бе хванал целта в оптическия мерник и бе опрял цевта на пушката на перваза на прозореца. Той веднага притисна показалеца си над предпазителя, почувства пръста на Мжитрик на спусъка и започна да брои, както му беше наредено:

— Три… две… едно… огън! — Мжитрик натисна спусъка. И двамата видяха как куршумът дум-дум улучи Хашеми в кръста и го блъсна в колата пред него. После той се свлече в праха.

— Добре — промърмори мрачно Мжитрик. Съжаляваше само, че собствените му очи и ръце не са достатъчно добри, за да се справи лично с убийците на сина си.

— Три… две… едно… — Окулярът трепна. И двамата изругаха, защото Армстронг рязко се обърна, погледна за миг към тях, хвърли се между колите и изчезна зад една от тях.

— Той е близо до предното колело. Не може да избяга. Имай търпение — стреляй, когато можеш! — Мжитрик излезе от стаята и извика на турски надолу по стълбите към хората, които чакаха: — Вървете! — После се втурна обратно. В момента, в който влизаше, видя, че снайперистът стреля.

— Улучих го — викна той и изпсува. Мжитрик насочи бинокъла си, но не видя Армстронг.

— Къде е?

— Зад черната кола, подаде си за секунда главата отпред и аз го улучих.

— Уби ли го?

— Не, другарю генерал. Внимавах много, точно както наредихте.

— Сигурен ли си?

— Да, другарю генерал, улучих го в рамото, може би в гърдите.

Сградата на щаба вече гореше буйно, чуваше се само спорадична стрелба от съседните сгради, малцина се съпротивляваха, нападателите бяха много повече от защитниците, всички бяха обзети от някаква трескава бруталност. „Варвари — помисли си с презрение Мжитрик, после погледна отново към проснатото тяло на Хашеми, което се гърчеше в мръсотията. — Не умирай твърде бързо, мръснико!“

— Виждаш ли англичанина?

— Не, другарю генерал, но следя и двете страни.

В този момент Мжитрик видя да пристига раздрънкана линейка и няколко души с ленти на Червения кръст на ръцете разгърнаха носилки и започнаха да прибират ранените. Битката почти бе приключила. „Радвам се, че дойдох тази нощ“ — помисли си той. Гневът му още не се беше уталожил. Вчера, щом пристигна съобщението на Хаким хан, той реши лично да ръководи отмъщението. Едва прикритата „призовка“ и тайният доклад на Пахмуди за смъртта на сина му в ръцете на Хашеми и Армстронг го бяха вбесили. Лесно беше да уреди хеликоптер и да кацне снощи непосредствено до Табриз, лесно беше да организира контраатака и да направи засада на двамата убийци. Лесно беше да планира отмъщението си, което щеше да затвърди отношенията му с Пахмуди, като премахне неговия враг Хашеми Фазир вместо него и същевременно спести много бъдещи неприятности на неговите муджахидини и на Туде. И Армстронг, неуловимият агент на МИ-6, който отдавна трябваше да бъде премахнат. „Проклет да е този развратник, задето се явява като призрак след толкова много години.“

— Другарю генерал!

— Да, виждам ги. — Мжитрик наблюдаваше как хората от Червения кръст слагат Хашеми на една носилка и го носят към линейката. Други минаха зад колата. Кръстосаните линии на окуляра ги последваха. Възбудата на Мжитрик нарасна. Снайперистът чакаше търпеливо. Когато се появиха отново, мъжете влачеха Армстронг помежду си.

— Нали ви казах, че го улучих това копеле — каза снайперистът.

В двореца: 11,04 вечерта.

Червените фосфоресциращи светлини за нощен полет на таблото с уредите мълчаливо оживяха. Пръстът на Ерики натисна „Пуск двигатели“. Турбините заработиха, закашляха се, отново заработиха. Той внимателно издърпа прекъсвачите, после ги вмъкна докрай. Двигателите започнаха истинско загряване.

Вътрешният двор бе осветен от прожектори, работещи на половин мощност. Азадех и Хаким хан, дебело облечени заради нощния студ, стояха извън обсега на въртящите се перки и го наблюдаваха. На около стотина метра, при портала, двама души от охраната и полицаите на Хашеми също гледаха, но с безразличие. Цигарите им просветваха в мрака. Двамата полицаи метнаха автоматите си на рамо и се приближиха.

Двигателите отново се задавиха и Хаким хан извика през шума:

— Ерики, стига за тази вечер!

Но Ерики не го чу. Хаким тръгна към портала, Азадех неохотно го последва. Той ходеше замислено и неловко и изруга, още не бе свикнал с патериците.

— Добър вечер, Ваше височество — поздравиха любезно полицаите.

— Добър вечер… Азадех — рече раздразнено Хаким, — съпругът ти няма търпение, губи разсъдъка си. Какво му става? Смешно е да продължава да опитва. Какъв смисъл има, дори и да успее?

— Не зная, Ваше височество. — Лицето на Азадех изглеждаше бяло на бледата светлина, тя бе много неспокойна. — Той… след нападението той се държи много странно, много е трудно, трудно е да го разбере човек — той ме плаши.

— Нищо чудно! Той може да изплаши и дявола.

— Моля да ме извините, Ваше височество — каза Азадех, — но иначе… иначе той не е страшен.

Двамата полицаи учтиво си тръгнаха, но Хаким ги спря.

— Забелязали ли сте нещо различно в пилота?

— Много е ядосан, Ваше височество. От часове е ядосан. Видях го как веднъж ритна машината, но дали е различен, трудно може да се каже. Никога не съм бил близо до него преди. — Капралът беше към четиридесетте и не искаше да си има неприятности. Другият полицай беше по-млад и още по-уплашен. Имаха заповед да наблюдават и да чакат, докато пилотът замине с кола или докато замине която и да е кола, но да не пречат на заминаването, а да се обадят веднага в щаба по радиото. И двамата разбираха колко опасно е положението им — ръката на хана на Горгоните беше много дълга. И двамата знаеха за слугите и хората от охраната на покойния хан, обвинени от него в предателство, които още гниеха в полицейските тъмници. Но знаеха и че вътрешното разузнаване също има дълги ръце.

— Кажи му да спре, Азадех, да спре двигателите.

— Никога преди не е бил толкова… не е бил толкова груб с мене, а тази вечер… — Очите й се свиха от гняв. — Мисля, че няма да мога да му се подчиня.

— Ще се подчиниш!

— Когато е дори малко ядосан, нищо не мога да направя с него — промърмори тя.

Полицаите забелязаха колко е бледа и я съжалиха, но съжаляваха повече за себе си — бяха чули какво се е случило в планината. „Бог да ни пази от Носителя на Ножа! Какво ли й е на принцесата да е омъжена за такъв варварин! Всички знаят, че е изпил кръвта на хората от племената, които е убил, че се кланя на горските духове противно на Божия закон и се въргаля гол в снега, като принуждава и нея да прави същото.“

Двигателите се задавиха и започнаха да заглъхват. Полицаите видяха как Ерики изрева от яд и удари с огромния си юмрук стената на кабината. Алуминият се огъна от силата на удара му.

— Ваше височество, с ваше разрешение ще ида да си легна. Мисля да взема едно хапче за сън и се надявам, че утре ще е по-добър… — Думите й заглъхнаха.

— Да. Вземи си хапче. Вземи си. Много добре. Боя се, че аз ще трябва да взема две, гърбът ужасно ме боли и не мога да спя без тях. Той е виновен! — добави сърдито Хаким. — Ако не беше той, сега нямаше да ме боли. — После се обърна към телохранителя си: — Извикай охраната от портала, искам да им дам инструкции. Хайде, Азадех.

Той се отдалечи с накуцване, а Азадех го последва послушна и потисната. Двигателите писнаха отново. Раздразнен, Хаким хан се обърна рязко към полицаите:

— Ако не спре до пет минути, наредете му от мое име да спре! Пет минути, за Бога!

Двамата мъже с безпокойство ги наблюдаваха как се отдалечават, телохранителят и хората от охраната на портала забързаха след тях по стъпалата.

— Ако Нейно височество не може да се справи с него, какво бихме могли да направим ние? — рече по-възрастният полицай.

— С Божията помощ двигателите ще продължат да вият, докато на варварина не му омръзне и не ги спре сам.

Светлините в двора угаснаха. След шест минути двигателите все още тръгваха и спираха.

— По-добре да изпълним нареждането. — Младият полицай беше много нервен. — Ханът каза пет минути. Закъсняваме.

— Бъди готов да избягаш и не го дразни излишно. Махни предпазителя. — Те се приближиха неспокойно. — Ей, пилоте! — Пилотът обаче беше още с гръб към тях и наполовина скрит в кабината. Кучият му син! Вече бяха по-близо, почти под въртящите се перки. — Пилоте! — извика високо капралът.

— Не може да те чуе. Кой може да чуе нещо в този вой? Върви напред, аз ще те прикривам.

Капралът кимна, повери душата си на Бога и се наведе, за да мине под свистящите перки.

— Пилоте! — Трябваше да отиде съвсем близо и да го докосне. — Сега вече пилотът се обърна, лицето му беше мрачно и той каза нещо на варварския си език. Капралът не го разбра. С пресилена усмивка и любезност той се обърна към него: — Моля ви, ваше превъзходителство, пилот ага, бихме счели за чест да спрете двигателите, Негово височество ханът нареди. — Забеляза неразбиращия поглед и си спомни, че Носителят на Ножа не може да говори никакъв цивилизован език, затова повтори високо и бавно и запоказва с ръце. За негово огромно облекчение пилотът кимна с извинение, завъртя някакви ключове, двигателите забавиха ход и перките почти спряха.

„Слава на Бога! Ама много съм умен“ — помисли си капралът с облекчение.

— Благодаря ви, ваше превъзходителство, пилот ага. Благодаря ви. — Много доволен от себе си, той надникна в кабината. Видя, че пилотът му прави някакви знаци, очевидно искаше да му се подмаже — и би могъл, за Бога, — като го кани да седне на мястото на пилота. Изпълнен с гордост, той наблюдаваше как варваринът учтиво се навежда към него в кабината и му сочи уредите.

Младият полицай не можа да удържи на любопитството си и се приближи под все по-бавно въртящите се перки към вратата на кабината. Наведе се вътре, за да види по-добре, смаян от редиците превключватели и скалите, които светеха в тъмното.

— За Бога, господин капрал, виждали ли сте някога толкова много скали и ключове? Ама много ви отива да седите пред таблото!

— Цял живот съм мечтал да стана пилот — отвърна капралът. — И… — Той спря изненадан, думите му потънаха в заслепяващата червена мъгла, която изсмука дъха от дробовете му и го потопи в пълен мрак.

Ерики бе блъснал главата на младежа в главата на капрала, зашеметявайки и двамата. Роторите над него спряха. Той се огледа. В мрака не се забелязваше никакво движение, в двореца светеха само няколко лампи. Не усещаше чужд поглед или присъствие. Бързо прибра оръжията им зад седалката. Необходими му бяха само няколко секунди, за да пренесе двамата мъже в кабината и да ги сложи да легнат. Отвори насила устите им, натика им приспивателните, които бе откраднал от шкафчето на Азадех, и след това ги завърза. Пое си за миг дъх, преди да мине отпред и да провери дали всичко е готово за незабавно заминаване. После се върна отново при двамата. Не бяха помръднали. Облегна се на вратата, готов да ги накара да млъкнат отново, ако се наложи. Гърлото му беше пресъхнало. По лицето му се стичаше пот. Чакаше. Чу кучета и изтракване на верига. Тихо приготви автомата. Обикалящият патрул от двама души с доберман-пинчери мина покрай двореца, но не се приближи към него. Ерики наблюдаваше двореца. На ръката му вече нямаше превръзка.

В северните предградия.

Раздрънканата, покрита с брезент линейка се друсаше по изровените улици. Отзад имаше двама санитари и три носилки. На една от тях лежеше Хашеми и виеше. Слабините му бяха разкъсани.

— За Бога, дайте му морфин — изохка Армстронг, превъзмогвайки собствената си болка. Той се беше проснал на носилката, облегнат на друсащата се стена на линейката, притискаше плътно превръзката към раната в горната част на гърдите си и не усещаше как кръвта му изтича от дупката на гърба и попива в топката памук — един от санитарите я бе натъпкал направо през шлифера му. — Дайте му морфин. Бързо! — Той заруга на фарси и английски, мразеше ги заради глупостта им и грубостта им, все още беше в шок от внезапния удар на куршума и нападението изневиделица. Защо, защо, защо?

— Какво да правя, ваше превъзходителство? — чу се глас от мрака. — Нямаме никакъв морфин. Такава е Божията воля. — Санитарят включи фенерчето си и почти го заслепи, после го насочи към Хашеми и към третата носилка. Младежът на нея вече беше мъртъв. Армстронг видя, че дори не си бяха направили труда да затворят очите му. Хашеми отново хрипливо извика.

— Изгаси светлината, Ишмаел — каза другият санитар. — Искаш да ни застрелят ли?

Ишмаел се подчини, без да бърза. Колата отново потъна в мрак. Той запали цигара, задави се и се закашля, дръпна брезента за миг, за да се ориентира.

— Само още няколко минути, ако е рекъл Бог. — Наведе се и разтърси Хашеми, изтръгна го от спокойствието на безсъзнанието и го върна в будния ад. — Само още няколко минути, господин полковник. Не умирайте още рече той съчувствено. — Само още няколко минути и ще ви полекуват както трябва.

Едно от колелата хлътна в някаква дупка и всички политнаха настрани. Остра болка проряза Армстронг. После линейката най-после спря и той едва не се разплака от облекчение. Някакви мъже дръпнаха брезента отзад и се качиха. Груби ръце го хванаха за краката, смъкнаха го на една от носилките и го завързаха с коланите. През адската мъгла на болката той видя как отнасят носилката на Хашеми в нощта, после вдигнаха и него, болката беше твърде силна и той припадна.

Санитарите прекрачиха канавката, вмъкнаха се през вратата във високата стена в мръсния коридор, слязоха по някакви стълби и спряха в голямо мазе, осветено от газени лампи.

— Оставете го там! — нареди Мжитрик и посочи към втората маса. Хашеми вече лежеше на първата, също вързан за носилката. Мжитрик бавно разгледа раните на Армстронг, после на Хашеми. И двамата бяха още в безсъзнание.

— Добре — рече той. — Чакай ме горе, Ишмаел.

Ишмаел свали мръсната лента с червения кръст и я хвърли в един ъгъл при другите.

— Много от нашите хора загинаха в сградата. Съмнявам се дали някой се е спасил.

— Значи си постъпил разумно, като не си отишъл на събранието.

Ишмаел затропа нагоре по стълбите, за да се присъедини към приятелите си, които шумно се поздравяваха за успеха си — бяха хванали водача на врага и неговото послушно куче, чужденеца. Всички бяха верни, корави ислямски марксистки бойци, сред тях нямаше нито един санитар.

Мжитрик изчака, докато остана сам, после извади едно малко джобно ножче и го заби дълбоко в тялото на Хашеми. Остана доволен от силния писък. Когато писъкът заглъхна, той взе една кофа ледена вода и я плисна в лицето на полковника. Очите му се отвориха и ужасът и болката в тях го зарадваха още повече.

— Искали сте да ме видите, полковник? Вие убихте сина ми Фьодор. Аз съм генерал Пьотър Олег Мжитрик. — Той отново заби ножа. Лицето на Хашеми се изкриви от болка и той зави, крещеше и говореше несвързано, опитваше се да се измъкне от коланите.

— Това е за сина ми… и това е за сина ми… и това е за сина ми…

Сърцето на Хашеми беше здраво и той издържа доста време — молеше за милост, молеше за смърт, молеше единствения Бог за смърт и за отмъщение. Смъртта му беше ужасна.

За момент Мжитрик постоя надвесен над него, ноздрите му се бунтуваха срещу отвратителната миризма. Но не беше необходимо да си налага да си спомни какво бяха направили тези двамата със сина му, за да го докарат до третото ниво. Докладът на Пахмуди беше ясен.

— Хашеми Фазир, ти си получи заслуженото, лайнар такъв — каза той и плю в лицето му. После се обърна и застина. Армстронг беше дошъл в съзнание и го гледаше от носилката в другия край на мазето. Студени сиви очи. Безкръвно лице. Липсата на страх го изненада. „Това скоро ще се промени“ — помисли си той и приготви джобното ножче. Тогава забеляза, че дясната ръка на Армстронг се беше измъкнала от коланите, и преди да успее да направи нещо, Армстронг се пресегна към ревера на шлифера си, хвана върха му и доближи скритата в него капсула с цианкалий до устата си.

— Не мърдай!

Мжитрик беше твърде опитен, за да си помисли да се втурне към него — разстоянието беше твърде голямо. В страничния си джоб имаше автоматичен пистолет, но беше сигурен, че преди да успее да го извади, Армстронг ще счупи със зъби капсулата и трите секунди, които оставаха, едва ли биха стигнали за отмъщение. Единствената му надежда беше, че болката ще накара Армстронг да припадне или да загуби концентрация. Той се облегна на другата маса и го напсува.

Когато затягаха коланите на Армстронг на носилката в тъмната линейка, той инстинктивно бе стиснал мускулите си, за да си осигури достатъчно място да извади ръката си, в случай че болката стане твърде силна. В яката на ризата му имаше скрита друга капсула. Беше потреперал, докато Хашеми умираше, благодари на Бога за малкото време, което му даде възможност да освободи ръката си. Усилието беше ужасно. Но щом веднъж докосна капсулата, ужасът го напусна, а с него и голяма част от болката. Той се беше успокоил на прага на смъртта, където животът е толкова възвишен.

— Ние… ние сме професионалисти — изрече той. — Ние не сме убили твоя… твоя син. Той беше жив, когато… когато генерал Джанан го отведе при Пахмуди.

— Лъжец! — Мжитрик усети слабостта в гласа му, разбра, че няма да чака дълго и се приготви.

— Прочети официалните… официалните документи… САВАМА сигурно е изготвила някакъв доклад… и тези на проклетото ти КГБ.

— Смяташ, че съм такъв глупак, че можеш да ме настроиш срещу Пахмуди, преди да умреш?

— Прочети докладите, попитай и ще разбереш истината. Но вие, копелетата от КГБ, не обичате истината. Казвам ти, че беше жив, когато го взеха от САВАМА.

Мжитрик беше объркан. Не би било нормално за професионалист като Армстронг — така или иначе близо до смъртта, да си губи времето и да предлага едно такова разследване, без да е сигурен в резултата.

— Къде са записите? — попита той. Гледаше англичанина внимателно, забеляза, че погледът му започва да се премрежва, умората от загубата на кръв натежаваше. — Къде са записите?

— Няма записи. Не… не и от третото ниво. — Силата на Армстронг отслабваше. Болката вече я нямаше — нямаше и време. Необходими му бяха все по-големи усилия, за да се концентрира. Записите обаче трябваше да бъдат запазени, едно копие вече беше в безопасност на път за Лондон заедно със специален доклад. — Синът ти беше смел и силен и не издаде нищо пред нас. Това… това, което Пахмуди е измъкнал… е измъкнал от него, не знам… главорезите на Пахмуди… или те, или вашите отрепки. Той беше ж… жив, когато вашите го взеха. Пахмуди разказа на Хашеми.

„Възможно е — помисли си смутен Мжитрик. — Тези неграмотни, противни копелета в Техеран объркваха операциите ни в Иран години наред, не разбираха шаха толкова време и провалиха работата ни от поколения насам.“

— Аз ще разбера. Кълна се в главата на сина си, че ще разбера, но това няма да ти помогне… другарю!

— Една услуга… една услуга за… за услуга. Ти ли премахна Роджър… Роджър Крос, а?

— Аз го уредих, да. — Мжитрик се засмя, доволен да го поизмъчи и да използва времето, докато чака. — А АМГ, помниш ли го? И Толбът, но казах на Пахмуди да използва този лайнар Фазир за 16а. — Забеляза, че студените сини очи се свиха, и се зачуди какво ли става зад тях.

Армстронг ровеше в паметта си. „АМГ? А, да, Алън Медфорд Грант: роден през 1905 година, доайен на агенти в контраразузнаването. През 1963 година като таен информатор на Иън Дънрос напипа къртицата в «Ноубъл Хаус». И още една в моя специален отдел, която се оказа най-добрият ми приятел.“

— Лъжец! АМГ загина при катастрофа през 1963 година.

— Беше нагласена. Имахме 16а за този предател от повече от година, и за жена му, японката.

— Той не беше женен.

— Вие, копелета, нищо не знаете. Специален отдел? Лайняни глави. Тя беше от японското разузнаване. Претърпя катастрофа същата година в Сидни.

Армстронг си позволи да се усмихне леко. Мотоциклетната „катастрофа“ с АМГ бе организирана от КГБ, но бе инсценирана от МИ-6. Смъртният акт беше истински, но за друг човек, а Алън Медфорд Грант все още работеше успешно, въпреки че бе с друго лице и под различно прикритие, което дори англичанинът не знаеше. Но жена? Японка? Дали това не бе още една димна завеса, или друга тайна?

Миналото привличаше Армстронг. Той се напрегна, за да върне мисълта си към това, което действително искаше да знае, да провери дали беше прав, или грешеше. Вече нямаше време за губене, никакво време.

— Кой е четвъртият човек? Нашият архипредател?

Въпросът увисна в мазето. Мжитрик се стресна, но след това се усмихна, защото Армстронг му даде ключа към психологическото отмъщение. Каза му името и видя шока. Името и на петия човек, дори на шестия.

— МИ-6 е пълно с наши агенти, също и МИ-5, повече от вашите профсъюзи. Тед Евърли е един от нашите, Бродхърст и лорд Грей — помниш ли го от Хонконг? Не само лейбъристи, въпреки че те са най-благодатната почва. Имена? — рече той злорадо, знаейки, че е в безопасност. — Виж в „Кой кой е“! Високите постове в банките, в Сити, в Министерството на външните работи — Хенли е един от нашите и аз вече имам копие от твоя доклад — чак до кабинетите, а може би дори и на „Даунинг Стрийт“. Имаме петстотин наши професионалисти във Великобритания, без да броим вашите собствени предатели. — Смехът му беше жесток.

— А Смедли-Тейлър?

— О, да, той също и… — Злорадството на Мжитрик внезапно секна и той настръхна в отбрана. — Откъде знаеш за него? Щом знаеш за него… А?

Армстронг беше доволен. Фьодор Ракоци не бе излъгал. Всички тези имена в записите вече бяха заминали, вече бяха на сигурно място, на Хенли никога не му вярваха, дори на Толбът. Беше доволен и тъжен, съжаляваше, че няма да бъде там, за да ги хване лично. Е, някой друг щеше да го направи. АМГ щеше да го направи.

Очите му трепнаха, ръката му се плъзна бавно от ревера. Мжитрик светкавично се втурна напред — движеше се много бързо за ръста си, и притисна ръката му между масата и крака си, откъсна ревера и сега вече Армстронг беше безсилен, изцяло в неговата власт.

— Събуди се, мръсник такъв! — извика руснакът възбудено и извади джобното ножче. — Откъде знаеш за Смедли?

Армстронг не отговори. Смъртта бе настъпила тихо. Мжитрик беше вбесен, сърцето му биеше до пръсване.

— Няма значение, той е мъртъв, няма смисъл да се губи време — промърмори той високо. Гадното копеле беше отишло в ада със знанието, че е бил инструмент на предатели, поне някои от тях. Но откъде знаеше за Смедли-Тейлър? „Да върви по дяволите! Ами ако казва истината за сина ми?“

В ъгъла на стаята имаше туба с газ. Той започна да я излива върху телата, ядът му постепенно стихваше.

— Ишмаел! — викна той нагоре по стълбите. Когато свърши с газта, захвърли тубата в ъгъла. Ишмаел слезе в мазето с още един човек. — Готови ли сте за тръгване? — попита ги Мжитрик.

— Да, с Божията помощ.

— И с нашата собствена — небрежно допълни Мжитрик. Избърса ръцете си, уморен, но доволен от свършеното през деня и нощта. Следваше само кратко пътуване до околностите на Табриз, до хеликоптера му. Един час, дори по-малко, до дачата в Тбилиси и Вертинска. „След няколко седмици ще дойде младото пале Хаким, със или без моя пишкеш — Азадех. Ако е без нея, ще му излезе скъпо.“ — Запалете огъня — нареди рязко той — и да тръгваме.

— Ето, другарю генерал! — Ишмаел весело му подхвърли кибрит. — Ваша привилегия е да довършите онова, което сте започнали.

— Добре — Мжитрик улови кибрита. Първата клечка не се запали. Нито втората. Най-после третата пламна. Той се отдръпна към стълбите и внимателно я хвърли. Пламъците лумнаха към тавана и дървените рафтове. Внезапно Ишмаел с един ритник го запрати с главата напред и той се просна в края на огъня. Изпищя паникьосан и заудря по пламъците, завъртя се и запълзя по обгорените си ръце и крака към стълбите, спря за миг и заудря по кожените си ревери, кашляше и се давеше от кълбата черен дим и миризмата на горяща плът. Успя някак си да се изправи на крака. Първият куршум разби капачката на коляното му, той зави и отстъпи назад в огъня, вторият счупи другия му крак и го събори. Мжитрик заудря безпомощно пламъците, писъците му потънаха в нарастващия рев на ада и той се превърна във факла.

Ишмаел и другият мъж изтичаха нагоре по стълбите към първата площадка и едва не се сблъскаха с останалите, които се бяха втурнали надолу и сега стояха зяпнали и гледаха гърчещото се тяло на Мжитрик — пламъците бяха обхванали ботушите му.

— Защо го направи? — попита смаян един от тях.

— Моят брат стана жертва в къщата, а също и братовчед ти.

— Такава е била Божията воля, но, Ишмаел… другарят генерал? Бог да ни пази, нали той ни снабдяваше с пари, оръжия и експлозиви — защо го уби?

— Защо не? Този кучи син беше нахален и нагъл поклонник на Сатаната! Дори не беше човек на Книгата — рече с презрение Ишмаел. — Там, откъдето е дошъл, има още дузини такива, хиляди. Те имат нужда от нас, не ние от тях. Заслужаваше да умре. Нали дойде сам, за да ме изкуши? — Той плю към тялото. — Важните хора трябва да имат телохранители.

От мазето изригна огнен стълб и те бързо се оттеглиха. Огънят обхвана дървените стъпала, плъзна нагоре. На улицата всички се качиха на камиона, който вече не беше линейка. Ишмаел погледна към обгърнатата от пламъци къща и се разсмя гръмогласно:

— Сега това куче гори в ада! Дано всички неверници загинат също толкова бързо.

В двора на двореца.

Ерики се беше облегнал на вратата на хеликоптера и видя как изгаснаха лампите в покоите на хана на втория етаж. Провери внимателно двамата упоени полицаи, дълбоко заспали в кабината, и се успокои. Затвори тихо вратата, пъхна ножа си под колана и взе автомата. С ловкостта на нощен ловец се промъкна безшумно към двореца. Охраната на хана при портала не го забеляза — защо им трябваше да го наблюдават? Ханът им беше дал ясни нареждания да оставят пилота на мира и да не го дразнят, сигурно скоро щеше да се умори да си играе с машината. „Ако вземе някоя кола, оставете го. Ако полицията иска да си има неприятности, това си е тяхна работа.“

— Да, ваше височество — бяха отвърнали и двамата, доволни, че няма да отговарят за Носителя на Ножа.

Ерики се промъкна през предната врата и по слабо осветения коридор, който водеше към стълбите за северното крило, доста далече от покоите на хана. Изкачи се безшумно по стълбите и тръгна по друг коридор. Видя лъч светлина под вратата на техния апартамент. Влезе без колебание в преддверието и затвори тихо вратата. В другия край на стаята се намираше вратата, която водеше към спалнята им. Отвори я и за своя изненада видя Мина, прислужничката, коленичила до леглото. Масажираше дълбоко заспалата Азадех.

— О, моля да ме извините — заекна тя, ужасена от него като всички слуги. — Не чух ваше превъзходителство. Нейно височество поиска… поиска да продължа, докато мога с… с масажа, и да остана да спя тук.

Лицето на Ерики беше като маска, петната от масло по бузите му и по залепената на ухото му превръзка го правеха да изглежда още по-опасен.

— Азадех!

— О, няма да я събудите, ваше превъзходителство, тя взе… тя взе две хапчета за сън и ме помоли да я извиня, ако вие…

— Облечи я! — изсъска той.

— Но, ваше превъзходителство! — Мина пребледня. Сърцето й едва не спря, като видя, ножа в ръката му.

— Облечи я бързо и ако издадеш дори един звук, ще те разпоря. Хайде! — Тя грабна халата й. — Не това, Мина! Топли дрехи, дрехи за ски — в името на всички богове, няма значение кои, но побързай! — Наблюдаваше я, застанал между нея и вратата, за да не може да избяга. На нощната масичка беше кукрито в ножница. Изпита угризение и отвърна поглед от него. Когато се увери, че Мина му се подчинява, взе чантата на Азадех от тоалетката. Всичките й документи бяха вътре — лична карта, паспорт, шофьорска книжка, акт за раждане, всичко. „Добре — помисли си той и благослови Айша за подаръка. Азадех му бе казала за него преди вечеря и той благодари на древните си богове, че му бяха дали плана тази сутрин. — Ах, мила, нима си помисли, че наистина ще те изоставя?“

В чантата й беше и малката копринена торбичка за бижута, която изглеждаше по-тежка от обикновено. Очите му се разшириха при вида на смарагдите и диамантите, перлените огърлици и обици, които бяха сега в нея. „Останалото от Нажуд — помисли си той, — онова, което Хаким използва за пазарлък с хората от племената и което върнах от Баязид.“ Видя в огледалото как Мина зяпа в богатството, което държеше в шепата си. Азадех бе неподвижна, почти облечена.

— Побързай! — скръцна със зъби Ерики.

Засадата на пътя под двореца.

Сержантът от полицията и шофьорът му се взираха от колата, която чакаше край пътя, към двореца на четиристотин метра от тях. Сержантът използваше бинокъл. Виждаха се само бледите светлини от външната страна на огромния портал, никаква следа нито от охраната, нито от неговите двама души.

— Карай нагоре — рече неспокойно сержантът. — За Бога, нещо не е наред! Или са заспали, или са мъртви. Карай бавно и тихо.

Посегна към патрондаша на седалката и пъхна един патрон в цевта на пушката си. Шофьорът даде газ и подкара по тъмния път.

При портала.

Бабак, единият от охраната, се беше облегнал на една колона от вътрешната страна на масивната желязна врата, която бе затворена и залостена. Другият пазач се беше свил наблизо върху някакви чували и спеше дълбоко. През решетките на вратата се виждаше обграденият със сняг път, който се извиваше надолу към града. Зад празния фонтан във вътрешния двор, на стотина метра, беше хеликоптерът. Леденият вятър леко помръдваше перките.

Той се прозя и затупа с крака, за да пропъди студа, после се изпика през решетките, като разсеяно движеше струйката насам-натам. Когато ханът ги освободи и се върнаха на поста си, откриха, че двамата полицаи ги няма. „Отишли са да изкрънкат малко храна или да спят — бе казал той. — Проклета да е цялата полиция.“

Бабак се прозя. Очакваше с нетърпение зората, когато щеше да се освободи от дежурство за няколко часа. Трябваше само да пропусне колата на пилота през вратата преди разсъмване, после да заключи отново — и в леглото при едно топло тяло. Почеса се автоматично по чатала, усети как членът му се размърдва и се втвърдява. Отпусна се назад, бръкна в гащите си, очите му проверяваха дали тежкото резе е на мястото си и дали малката странична врата също е залостена. В този момент улови някакво движение с крайчеца на очите си. Погледна натам. Пилотът се измъкваше от една странична врата на двореца с някакъв голям вързоп през рамо, ръката му вече не беше превързана и носеше автомат. Бабак бързо се закопча, смъкна пушката от рамото си и се прикри. Ритна предпазливо другия пазач, който се събуди без звук.

— Погледни — прошепна той. — Аз си мислех, че пилотът още е в кабината.

С широко отворени очи проследиха как Ерики продължи да се движи в сянката, после изведнъж се спусна през откритото пространство към хеликоптера.

— Какво носи? Какъв е тоя вързоп?

— Прилича на килим, навит килим — прошепна другият. Чу се как Ерики отвори вратата на кабината.

— Но защо? Какво прави, в името на Бога? Светлината беше много слаба, но зрението и слухът им бяха силни. Чуха някаква кола да се приближава, но вниманието им бе привлечено от отварянето на вратата на хеликоптера от другата страна. Зачакаха с притаен дъх и го видяха как изхвърли две неща, които приличаха на вързопи, под корема на хеликоптера, после се наведе под опашката и се появи от тяхната страна. За момент остана така, гледаше към тях, но не ги виждаше, после отвори вратата на кабината и се качи вътре с автомата. Навитият килим бе подпрян на съседната седалка.

Двигателите изведнъж заработиха и двамата пазачи подскочиха.

— Бог да ни пази, какво да правим?

— Нищо — рече нервно Бабак. — Нищо. Ханът ни каза точно: „Оставете го на мира, каквото и да прави. Той е опасен“ — така ни каза, нали? „Когато пилотът вземе колата на разсъмване, оставете го да замине.“ — Сега вече трябваше да говори високо през нарастващия шум. — Няма да правим нищо.

— Но не ни каза, че пак ще пуска двигателите, ханът не каза това, нито че ще се промъква с навит килим.

— Прав си. Божа работа, но си прав. — Безпокойството им нарасна. Не бяха забравили за хората от охраната, затворени и бити с камшик от стария хан, за неподчинение или невнимание, както и за изгонените от новия. — Двигателите като че ли работят добре сега, как мислиш? — И двамата вдигнаха поглед към втория етаж, етажа на хана, където светнаха лампи, после рязко се обърнаха към полицейската кола, която зави и спря пред портала. Сержантът изскочи от колата с фенер в ръка.

— Какво става, за Бога? — извика сержантът. — Отворете вратата! Къде са хората ми?

Бабак се втурна към страничната врата и дръпна резето. В пилотската кабина ръцете на Ерики се движеха колкото бе възможно по-бързо, ранената ръка му пречеше. По лицето му се стичаше пот и се смесваше със струйка кръв от ухото — превръзката му се бе отлепила. Беше се задъхал от дългото тичане от северното крило с Азадех, увита в килима, упоена и безпомощна, и ругаеше стрелките, за да ги накара да се вдигнат по-бързо. Видя, че светнаха лампи в апартамента на Хаким и няколко глави надникнаха през прозорците. Преди да излезе с Азадех, внимателно удари Мина така, че само да изгуби съзнание — надяваше се, че не я е наранил — за да предпази и нея, и себе си, та тя да не вдигне тревога или да не бъде обвинена в съучастничество. После уви Азадех в килима и закачи кукрито на колана си.

— Хайде — изръмжа той на стрелките и мерна двамата мъже в полицейски униформи край портала. Изведнъж хеликоптерът бе облян от лъч светлина от фенера. Стомахът му се сви. Ерики грабна автомата, без да мисли пъхна цевта през прозореца и натисна спусъка, насочил оръжието нагоре.

Четиримата мъже се пръснаха, за да търсят прикритие — куршумите рикошираха от мазилката на портала. В паниката сержантът изтърва фенера, но преди това всички видяха двете сгърчени, неподвижни тела на капрала и другия полицай, проснати на земята и вероятно мъртви. Щом стрелбата спря, сержантът запълзя към колата за пушката си.

— Стреляйте, за Бога — извика шофьорът. Възбуден, Бабак натисна спусъка, но куршумите отидоха встрани. Шофьорът несъзнателно излезе на открито, за да прибере фенера. Нов ред на автомата от хеликоптера го накара да отскочи назад: — Кучи син!… — Тримата се скриха в безопасност. Още един ред завъртя фенера и го разби.

Ерики видя как планът му за бягство се проваля. Хеликоптерът беше безпомощна мишена на земята. Времето му бе свършило. За частица от секундата помисли да изключи. Стрелките бяха твърде ниско. После изпразни автомата срещу портала със зловещ боен вик, блъсна газта докрай и нададе още един първобитен вой, който смрази кръвта на всички, които го чуха. Двигателите заработиха на пълна мощност, запищяха от напрежение… той бутна лоста напред и вдигна машината на няколко сантиметра над земята. Хеликоптерът политна напред с вдигната опашка, ските застъргаха през вътрешния двор, машината отскочи нагоре, издигна се и отново се спусна, отново отскочи и вече бе във въздуха, но се клатеше силно. При портала шофьорът изтръгна оръжието от единия от пазачите, приближи се до колоната, видя как хеликоптерът се измъква и натисна спусъка.

На втория етаж на двореца Хаким се бе надвесил от прозореца на спалнята си, замаян от хапчетата за сън. До него стоеше Маргол, телохранителят му. Видяха как хеликоптерът едва не се блъсна в един малък дървен клозет, ските откъртиха част от покрива, после машината продължи да се издига с клатушкане. Зад стената бе полицейската кола, в светлината на фаровете се виждаше силуетът на сержанта. Хаким го видя да се цели и пожела да не улучи.

Ерики чу как куршумите издрънчаха в метала, помоли се да не са засегнали нищо важно и се спусна опасно встрани от откритата външна стена към пространството, през което можеше да се промъкне в безопасност зад двореца. При силния завой навитият килим с Азадех падна и затисна таблото. За миг Ерики се обърка, после с всичка сила я отблъсна встрани. Раната на ръката му се отвори.

Зави зад северното крило. Хеликоптерът все още беше само на няколко стъпки над земята. Насочи се към външната стена, към колибата, където се бяха крили Рос и Гуенг. Беше все почти над земята. Един заблуден куршум проби вратата му и попадна в таблото с уредите, пръскайки стъкла на всички страни.

Когато хеликоптерът изчезна от погледа на Хаким, той изкуцука през огромната спалня покрай веселите пламъци на огъня в камината и излезе в коридора, за да погледне през другите прозорци.

— Виждаш ли го? — попита той, задъхан от напрежение.

— Да, Ваше височество — отвърна Маргол и посочи възбудено: — Ето там!

Хеликоптерът бе просто тъмен силует на още по-тъмен фон, после се включиха прожекторите на двореца и Хаким видя как той едва прелита над стената, само на няколко сантиметра, и се спуска надолу. След няколко секунди се появи пак — набираше скорост и височина. В този момент Айша се втурна по коридора и завика истерично:

— Ваше височество, Ваше височество… Азадех я няма, няма я… този дявол я е отвлякъл, а Мина е ударена и е в безсъзнание…

Хаким не можеше да се съсредоточи. Клепачите му страшно тежаха. Сигурно беше от хапчето.

— Какви ги говориш?

— Азадех я няма, сестра ви я няма, увил я е в килим и я е отвлякъл, взел я е със себе си… — Тя спря уплашена, като видя изражението на Хаким — лицето му изглеждаше пепелявосиво на бледата светлина, очите му се затваряха — тя не знаеше, че взима ханчета за сън. — Отвлякъл я е!

— Но това… това не е възможно… не е въз…

— О, така е, отвлякъл я е и Мина е в безсъзнание! Хаким примига насреща й и заекна:

— Вдигни тревога, Айша! Ако е отвлечена… за Бога, вдигни… вдигни тревога! Взех приспивателни и… Ще видим утре, за Бога, сега не мога, не и сега, но ще изпратя някой… в полицията… при зелените… ще разглася, ще има ханска награда за главата му! Маргол, помогни ми да се върна в стаята.

В края на коридора се събираха изплашени слуги и хора от охраната. Айша изтича просълзена при тях, разказа им какво се бе случило и какво е наредил ханът.

Хаким с мъка се добра до леглото и легна. Беше изтощен.

— Маргол, кажи… кажи на охраната да арестува ония глупаци при портала. Как можаха да допуснат това?

— Сигурно не са били бдителни, Ваше височество. — Маргол беше сигурен, че са виновни, някой трябваше да бъде виновен, въпреки че той присъстваше, когато ханът им каза да не пречат на пилота. Даде съответните нареждания и се върна. — Добре ли сте, Ваше височество?

— Да, благодаря ти. Не излизай от стаята… събуди ме на разсъмване. Поддържай огъня и ме събуди на разсъмване.

Хаким с благодарност се предаде на съня, който така изкусително го привличаше. Гърбът вече не го болеше, мисълта му бе съсредоточена върху Азадех и Ерики. Когато тя излезе от малката стая и ги остави сами с Ерики, той си бе позволил да покаже мъката си: „Няма изход от капана, Ерики. В капана сме, всички ние: ти, Азадех, аз. Все още не мога да повярвам, че тя ще се откаже от исляма, същевременно съм убеден, че тя няма да се подчини нито на мен, нито на теб. Не желая да я нараня, но нямам избор, безсмъртната й душа е по-важна от временния й живот.“

— Бих могъл да спася душата й, Хаким. С твоя помощ.

— Как? — Забеляза напрегнатостта на Ерики, лицето му бе сковано, погледът — странен.

— Като отстраня необходимостта тя да унищожи душата си.

— Как?

— Да речем, просто да предположим, че този луд пилот не е мюсюлманин, а варварин, и толкова обича жена си, че става още по-луд и вместо просто да избяга сам, внезапно я приспива, отвлича я, излита с нея от страната против волята й и отказва да я пусне да се върне. В повечето страни съпругът може… може да предприеме крайни мерки, за да задържи жена си, дори насила да изиска подчинението й и да я обуздае. По този начин тя няма да е нарушила клетвата си, няма да е необходимо да се отказва от исляма, няма да бъде необходимо да я нараниш, а аз ще задържа жена си.

— Това е измама! — рече озадачен Хаким. — Това е измама.

— Не, това е измислица, хипотеза, всичко е само хипотетично, просто измислица, но пък отговаря на правилата, които ти си се заклел да спазваш, и никой няма да повярва, че сестрата на Горгонския хан по своя воля ще наруши клетвата си и ще се откаже от исляма заради един варварин. Никой. Дори сега ти не си сигурен, че тя ще го направи, нали?

Хаким се опита да открие някакъв пропуск. Нямаше никакви пропуски и той се изненада. Това щеше да реши повечето от… щеше ли да реши всичко, ако се осъществи? Ако Ерики го направеше без нейно знание и помощ… Да я отвлече! Вярно, никой не би повярвал, че тя по своя воля ще наруши клетвата си. Отвлечена! „Мога публично да го заклеймя, а тайно да се радвам, ако искам тя да замине, а той да остане жив. Но трябва, това е единственият начин! За да спася душата й, трябва да спася него.“

Той за миг отвори очи в тишината на спалнята. По тавана играеха отблясъци от огъня. Видя в тях Ерики и Азадех. „Бог ще ми прости — помисли си той, докато заспиваше. — Но дали ще я видя пак някога?“

69

Техеран, близо до университета: 11,58 през нощта.

Шаразад стоеше в студения мрак до фалангата Зелени ленти, които задържаха масата скандиращи мюсюлмани. Бяха плътно един до друг и скандираха дружно „Аллаххх-ул акбаррр“ — жива бариера срещу две-три хиляди леви студенти и агитатори, които се приближаваха по улицата. Фенерчета и горящи факли, подпалени коли, оръжия, палки, просто тояги. Пръстите й стискаха автоматичния пистолет в джоба, гранатата беше готова в другия джоб.

— Бог е велик! — изкрещя тя.

Враговете се приближаваха бързо и Шаразад видя свитите им юмруци, възбудата и от двете страни нарастваше, виковете ставаха по-дрезгави, нервите по-опънати, тревогата растеше… „Няма друг бог, освен Бог…“ Сега вече бяха толкова близо, че можеше да различи отделни лица. Изведнъж разбра, че те не са тълпа сатанински революционери, поне не всички, че повечето от тях са студенти, мъже и жени на нейната възраст; жените бяха смели и без чадори, викаха за правата на жените, правото на глас и всички разумни, дадени от Бога, трудно извоювани неща, които нямаше да се върнат никога.

Върна се назад към замайващата възбуда на Похода на жените — всички облечени в най-хубавите си дрехи, с разпуснати коси, свободни като косите си, боркини за свобода и справедливост за всички във великата им нова ислямска република, където тя и нейният бъдещ син и Томи щяха да живеят щастливо навеки. Пред нея отново се изправи фанатикът с размахания нож, който унищожи бъдещето, но това вече нямаше значение. Ибрахим го спря, Ибрахим, водачът на студентите, той беше там, за да я спаси. „О, Ибрахим, тук ли си тази вечер, водиш ли ги така, както водеше нас? Тук ли си, пак в борба за свобода и справедливост и права на жените, или падна жертва в Ковис, както искаше, убивайки твоя зъл двулик молла, който уби баща ти, така както беше убит и моят?“

„Но… но татко бе убит от мюсюлмани, не от левичари — помисли си тя объркано. — А имамът все още е непреклонен, иска всичко да бъде както по времето на пророка… А Мешанг… А Томи бе принуден да замине. И принудителен развод, и принудителен брак с оня мръсен старец, и никакви права!“

— Какво правя тук? — възкликна тя в бъркотията. — Би трябвало да съм оттатък, при тях, би трябвало да съм оттатък при тях, а не тук… не, не, и оттатък не! Ами детето ми, бъдещият ми син, това е опасно за него и…

Някъде изгърмя пистолет, след него други, лудницата стана всеобща. Хората отпред се мъчеха да се оттеглят, отзад напираха да се включат в боя. Около Шаразад бушуваше някакво безумно море. Усети как я смазват и я носят напред, краката й едва докосваха земята. Някаква жена до нея изпищя и падна под краката на тълпата. Един старец се препъна и изчезна отдолу, мърморейки Шахадата, като едва не я повлече след себе си. Нечий лакът я удари в корема, тя извика от болка и страхът й се превърна в ужас.

— Томиии! Помогни миии… — изпищя Шаразад.

Стотина метра по-напред Том Локхарт бе притиснат от студентите към витрината на един магазин, палтото му бе разкъсано, фуражката му я нямаше. Бе по-отчаян от всякога. Часове наред бе търсил сред групите студенти, надявайки се въпреки всичко да я намери — сигурен беше, че е някъде сред тях. Къде другаде би могла да отиде? Определено не, не и в апартамента на онзи студент, който Джари каза, че били срещнали. Онзи Ибрахим, който не означавал нищо. „По-добре да е там, отколкото тук — помисли той отчаяно. — О, Господи, нека я намеря.“

Край него минаха някакви жени, повечето в западни дрехи, с джинси и якета, и в този миг той я видя. Опита се да си проправи път, но пак се бе припознал, извини се и отново се дръпна встрани, а след него се чуха няколко ругатни. Помисли, че я вижда от другата страна на улицата, но отново бе сбъркал. Момичето носеше дрехи за ски, подобни на тези на Шаразад, беше със същата прическа и на нейната възраст. Но носеше марксистко-ислямско знаме и огорчен от разочарованието си, той го наруга, мразеше го заради глупостта му. Виковете и лозунгите се набиваха в ушите му, възбуждаха го, искаше му се да грабне една тояга и да избие злобата от главите им.

„О, Господи, помогни ми да я намеря!“

— Бог е велик — промърмори той и въпреки че страшно се тревожеше за Шаразад, сърцето му ликуваше. „Сега, когато съм мюсюлманин, всичко е различно. Сега те ще ме приемат, аз съм един от тях, мога да отида на хадж в Мека, мога да влизам във всяка джамия, цветът или расата не означават нищо за Бог. Само вярата. Вярвам в Бог и че Мохамед е бил пророк на Бога. Няма да бъда фундаменталист, нито шиит. Ще бъда ортодоксален сунит. Ще си намеря учител и ще науча арабски. Ще летя за «Иран Ойл» и за новия режим и ще бъдем щастливи, Шаразад и аз…“

Някой стреля наблизо, във въздуха лумнаха пламъци от горяща барикада от гуми, малки групи крещящи студенти се хвърлиха срещу редиците зелени, отново се стреля, цялата улица изригна в крещящи притискащи се тела, по-слабите бяха смазани отдолу. Някакви полудели младежи го повлякоха със себе си към мястото на боя.

На осемдесет метра от него Шаразад пищеше, бореше се за живота си, опитваше се с блъскане и удари да си пробие път встрани, където щеше да е в относителна безопасност. Чадорът й беше разкъсан, фереджето изчезна. Беше натъртена и коремът я болеше. Хората около нея вече се бяха превърнали в тълпа, налитаха срещу противниците си, всеки за себе си, но всички заедно, като някакво огромно животно. Боят пламваше ту тук, ту там, никой не знаеше кой е приятел или враг, освен моллите и зелените, които викаха и се мъчеха да контролират безредието. Ислямската тълпа се поколеба за миг, после с пронизителен рев тръгна напред. Слабите паднаха и бяха смазани. Мъже, жени. Писъци и викове, и хаос, всеки призоваваше собствения си Бог.

Студентите отчаяно продължаваха да се борят, но бяха повлечени. Безмилостно. Мнозина паднаха. Стъпкаха ги. Останалите разкъсаха редиците си, започна разгромът и двете страни се смесиха.

Локхарт използва ръста и силата си, за да си пробие път, и застана между две коли, защитен от тях за момент. На няколко метра встрани видя малка крива уличка, която водеше към порутена джамия — там би могъл да намери убежище. Някъде напред избухна резервоарът на кола, пръснаха огромни пламъци. Щастливците умряха веднага, ранените запищяха. В светлината на пламъците му се стори, че я мерна, после някаква група бягащи младежи налетя върху него, в гърба му се стовари юмрук, изблъскаха го от пътя и той падна в краката им. Шаразад бе само на тридесет метра. Косата й беше разрошена, дрехите й разкъсани, все още бе притисната от тълпата, влачена от неумолимата й сила, продължаваше да пищи, но никой не я чуваше и не се интересуваше от нея.

— Томиии… Помогни миии…

Тълпата за миг се раздели. Тя се втурна към пролуката и си проправи път към затворените, заключени магазини и паркираните коли. Безредието намаляваше. Ръцете се опитваха да разчистват пространство, изтриваха потта и мръсотията; мъжете започнаха да забелязват съседите си.

— Проклета комунистическа блудница — извика мъжът зад нея; очите му се бяха изцъклили от гняв.

— Не съм, не съм, аз съм мюсюлманка — извика тя, но ръцете му хванаха якето й, дръпнаха ципа, ръката му потъна вътре и я хвана за гърдите.

— Блудница! Мюсюлманките не се показват, мюсюлманките носят ча…

— Загубих го! — Скъсаха ми го! — изпищя тя.

— Блудница! Проклета да си! Нашите жени носят чадор.

— Загубих го! — Скъсаха ми го! — изпищя тя отново и се опита да се откъсне. — Няма друг…

— Блудница! Курва! Сатана! — крещеше той, глух за думите й, полудял, усещането на гърдата й през копринената риза и фланелката допълнително го възпламеняваше. Пръстите му се забиха в коприната и я разкъсаха, той вече стискаше гърдата й, с другата ръка я притискаше към себе си, за да я остави без дъх, а тя риташе и пищеше. Околните ги блъскаха или се опитваха да ги заобиколят, трудно беше да се види в мрака само на светлината на огньовете, не знаеха какво става — само че някой бе хванал някаква курва от левите тук, сред редовете на вярващите. „За Бога, тя не е от левите, чух я да вика за Имама…“ — извика някой, но викове отпред го заглушиха, някъде пак се сбиха и мъжете се забутаха напред, за да помогнат, други пък си пробиваха път с лакти назад — и онзи, който я беше познал, изруга.

Тя се бореше с нокти, с крака и зъби, дъхът му и мръсните думи я задушаваха. С последни усилия призова Бога за помощ, замахна нагоре, не улучи и се сети за пистолета. Стисна го в ръка, опря го в нападателя и натисна спусъка. Мъжът изпищя, куршумът разкъса гениталиите му, той се строполи с вой. Изведнъж около нея настъпи тишина. Хората се отдръпнаха. Тя измъкна ръката си от джоба, продължаваше да държи пистолета. Някакъв мъж до нея го грабна.

Шаразад се взря с невиждащ поглед в нападателя си, който се гърчеше и стенеше в праха.

— Бог е велик — промълви тя, после забеляза разкъсаните си дрехи и се загърна с якето, вдигна поглед и видя омразата около себе си. — Той ме нападна… Бог е велик, Бог е велик…

— Тя го казва само така, лъже, тя е от левите… — изпищя някаква жена.

— Вижте дрехите й, тя не е от нашите…

Само на няколко метра Локхарт се надигаше от праха, главата го болеше, ушите му бучаха, едва виждаше и чуваше. С мъка се изправи и се запровира към пряката и безопасността. Други си бяха помислили същото и малката уличка вече бе задръстена. В този миг гласът й, примесен с чужди викове, стигна до него и той се обърна.

Видя я в отчаяно положение, опряна на стената, а около нея тълпа; дрехите й бяха разкъсани, ръкавът на якето отпран. Държеше граната. В този миг някакъв мъж тръгна към нея, тя дръпна халката и той замръзна, всички започнаха да се отдръпват. Локхарт проби кордона и се спусна към нея, хвана гранатата и я стисна.

— Оставете я на мира! — изрева той на фарси и застана пред нея, за да я защити. — Тя е мюсюлманка, кучи синове! Тя е мюсюлманка и моя съпруга! И аз съм мюсюлманин!

— Ти си чужденец, а тя е левичарка! — изкрещя един мъж.

Локхарт се спусна към него и юмрукът му, брониран с гранатата, разби челюстта му.

— Бог е велик — изрева Локхарт. Други подеха вика, а онези, които не му вярваха, не направиха нищо, страхуваха се от него, но повече се страхуваха от гранатата. Локхарт хвана Шаразад със свободната си ръка и я поведе, почти я понесе към първата редица, стиснал гранатата в ръката си. — Моля, пропуснете ни, Бог е велик, мир вам. — Първата редица се раздели, после и следващата и той мина напред, мърморейки: — Бог е велик… Мир вам. — Повтаряше го непрекъснато, докато излезе от кордона и тръгна по улицата, препъвайки се в мръсотията и дупките, блъскайки тук-там хора в тъмното. До джамията имаше няколко светлини. Той спря пред чешмата и с една ръка плисна малко вода в лицето си, мислите му още се въртяха в безпорядък. — Господи — промърмори Том и се наплиска пак.

— О, Томиии! — извика Шаразад. Гласът й беше далечен и непознат, на пресекулки. — Откъде дойде, откъде, о, аз… толкова се страхувах, толкова се страхувах.

— И аз — заекна той, думите излизаха с мъка от гърлото му. — Търся те от часове, мила. — Той я привлече към себе си. — Добре ли си?

— О, да, да. — Тя го прегърна здраво и зарови лице в рамото му.

Изведнъж се чу стрелба, виковете се усилиха. Той инстинктивно я притисна здраво, но усети, че тук нямаше опасност. Тълпите, които, минаваха край тях, едва се различаваха в полумрака, стрелбата се чуваше все по-далече и шумът на бунта намаляваше.

„Най-после сме в безопасност. Не, още не, ами гранатата — няма халка, за да я обезопасим, няма как да я обезопасим. — Над главата й и над главите на минувачите видя една изгоряла сграда до джамията, от другата страна на малкия площад. — Мога да се отърва от нея там, без опасност“ — убеждаваше се той. Все още не мислеше ясно, държеше Шаразад в прегръдките си и набираше сили от нея. Тълпата бе нараснала и задръстваше пътя им. Докато не намалееха хората, щеше да е трудно и опасно да се изхвърли гранатата.

Том придърпа Шаразад към чешмата, където беше по-тъмно.

— Не се безпокой. Ще почакаме малко и после ще тръгнем. — Говореха на английски, тихо — толкова много имаха да си разказват, толкова много въпроси. — Сигурна ли си, че си добре?

— Да, о, да. Как ме намери? Как? Кога се върна? Как ме намери?

— Аз… пристигнах тази вечер и отидох в къщата, но тебе те нямаше. Шаразад, аз станах мюсюлманин — изрече той на един дъх.

Тя ахна.

— Но… нали беше само номер, да се измъкнем, от тях!

— Не, кълна се! Наистина. Кълна се. Казах Шахадата пред трима свидетели — Мешанг, Зара и Джари, и вярвам. Наистина вярвам. Сега вече всичко ще бъде наред.

Неверието й изчезна, като видя радостта му. Той й разказваше отново и отново какво се бе случило.

— О, това е чудесно, Томи — рече тя извън себе си от щастие и същевременно безкрайно сигурна, че за тях нищо няма да се промени. „Нищо няма да промени Мешанг — помисли си тя. — Мешанг ще намери начин да ни унищожи, независимо дали Томи е вярващ, или не. Нищо няма да се промени, разводът ще остане, бракът ще остане. Освен…“ Страхът й изчезна. — Томи, можем ли да напуснем Техеран тази нощ? Можем ли да избягаме тази нощ, мили?

— Няма нужда, не и сега. Имам чудесни планове. Напуснах С-Г. Сега, когато съм мюсюлманин, мога да остана и да летя за „Иран Ойл“, не разбираш ли? — И двамата не забелязваха тълпите, които се бяха сгъстили, нетърпеливи да се приберат. — Няма нужда да се тревожиш, Шаразад.

Някой се препъна и се блъсна в него, после още един, тълпата се люшна към тях, застрашаваше малкото им убежище. Шаразад видя как Том отблъсна един човек и останалите започнаха да ругаят.

— Да си вървим вкъщи, съпруже — рече тя високо, на груб фарси. Искаше да го предупреди, стисна здраво ръката му и му прошепна: — Говори на фарси! — После малко по-високо: — Тук не е безопасно, ще можем да си поговорим по-добре вкъщи.

— Да, да, жено. По-добре да вървим вкъщи.

По-добре беше да вървят, така беше по-безопасно, Шаразад беше тук и утре щяха да решат, утре, а тази вечер щеше да има вана, сън и храна, и сън без никакви сънища, и само щастие.

— Ако искахме да заминем тайно тази нощ, бихме ли могли? Бихме ли могли, Томи?

Умората го надвиваше и той едва не й се скара. Не разбираше ли какво й бе казал току-що? Но сдържа гнева си и само отвърна:

— Сега не е необходимо да бягаме.

— Ти си напълно прав, съпруже, както винаги. Но бихме ли могли?

— Да, да, предполагам — рече той уморено и й каза как. Спираха и тръгваха отново с останалите пешеходци. Уличката се стесняваше все повече.

Шаразад сияеше. Беше съвсем сигурна, че ще го убеди. Утре ще заминат. „Утре сутринта ще събера бижутата си, ще се престоря пред Мешанг, че ще се срещнем с него на пазара по обед, но дотогава вече ще летим на юг с хеликоптера на Томи. Той може да долети до държавите в Залива, до Канада, до където и да е, където можеш да бъдеш мюсюлманин, без да те заплашва нищо — така ми казаха, когато отидох в посолството. И скоро, след месец-два, ще се върнем у дома в Иран и ще живеем тук завинаги.“

Доволна, тя се притисна още по-силно до него. Скрити в тълпата и мрака, двамата вече не се страхуваха, бяха сигурни, че бъдещето им ще е чудесно. „Сега вече, когато е правоверен, той ще отиде в рая, Бог е велик, Бог е велик, и аз ще отида в рая, ще бъдем заедно, с Божията помощ ще народим синове и дъщери. А после, когато остареем, ако той умре пръв, на четиридесетия ден аз ще се погрижа духът му да бъде почетен както подобава и после ще прокълна по-младата му жена или жени и техните деца, после ще си уредя работите и спокойно ще чакам да се присъединя към него — когато Бог повели.“

— О, толкова те обичам, Томи, и така съжалявам, че си имал толкова неприятности… неприятности заради мен…

Излязоха от тясната пряка на някаква по-широка улица. Тълпите бяха още по-гъсти, запълваха я цялата, но имаше някаква лекота във всички — мъже, жени, молли, Зелени ленти, млади и стари. Нощта бе прекарана добре и Божието дело бе свършено.

— Аллах-ул акбар! — извика някой и думите заехтяха отново и отново, повторени от хиляди гърла. Някъде зад тях една нетърпелива кола подскочи, блъсна няколко пешеходци, те се блъснаха в други, които пък блъснаха други сред ругатни и смях — изпопадаха като плочки на домино. Шаразад и Локхарт бяха сред падналите, но никой не пострада. Той я бе хванал здраво и смеейки се, двамата поседяха на земята за момент. Том все още здраво стискаше гранатата. Не чуха предупредителното й съскане — без да усети, при падането си той бе пуснал дръжката за миг, но това бе достатъчно. Един безкраен миг той й се усмихваше и тя му се усмихваше.

— Бог е велик — рече тя радостно и той отвърна със същата увереност. И в същия миг умряха.

Събота

3 март 1979 г.

70

Ал Шаргаз: 6,34 сутринта.

Слънчевият диск се показа иззад хоризонта и превърна черната пустиня в алено море, обагряйки и стария пристанищен град, и Залива зад него. Мюезините започнаха молитвата от високоговорителите на джамиите, но музиката на гласовете им не зарадва Гавалан и останалите служители на С-Г на верандата на хотел „Оазис“, където привършваха бързата си закуска.

— Действа ти на нервите, а, Скраг? — попита Гавалан.

— Точно така, приятел — отвърна Скрагър. Той, Руди Луц и Петикин бяха на масата на Гавалан, всички уморени и унили. Почти пълният успех на „Вихрушка“ се превръщаше в катастрофа. Дюбоа и Фоулър още ги нямаше, в Бахрейн Макайвър още не беше вън от опасност. Том Локхарт остана в Техеран, Бог знае къде. Никакви новини за Ерики и Азадех. Предишната нощ повечето от тях не бяха спали. А днес по залез срокът изтичаше.

От мига, в който вчера започнаха да се приземяват хеликоптерите, всички бяха помагали да ги разглобят, сваляха роторите и опашките, за да ги качат на товарните самолети, когато пристигнат. Ако пристигнат. Снощи Роджър Нюбъри се върна от срещата с външния министър в двореца на Ал Шаргаз в лошо настроение: „Нищо не мога да направя, Анди. Министърът каза, че новият ирански представител или посланик го е помолил да направи с шейха лична инспекция на летището, защото видял осем или девет странни 212-ки и претендира, че това са «отвлечени» ирански машини. Министърът каза, че естествено Негово височество шейхът се е съгласил — как би могъл да откаже? Инспекцията ще бъде проведена при залез-слънце заедно с посланика, аз имам «сърдечна покана» като британски представител за проверка на документите, а ако някои от тях се окажат подозрителни, приятелю, направо загазваме!“

Гавалан не мигна цяла нощ, опитвайки се да ускори пристигането на самолетите или да намери заместители от всеки международен източник, за който можа да се сети. Не успя. Настоящите му превозвачи в най-добрия случай можеха „евентуално“ да изтеглят пристигането към утре, неделя, по обед.

— Проклетници — промърмори той и си наля още кафе. — Когато ти трябват два 747, няма нито един, а обикновено само с едно обаждане можеш да събереш петдесет.

Петикин се тревожеше не по-малко и за Макайвър в болницата в Бахрейн.

Чак на обед щяха да научат доколко сериозен е бил сърдечният удар. „Pas de probleme — бе казал снощи Жан-Люк. — Разрешиха на Джени да остане в съседната стая в болницата, докторът е най-добрият в Бахрейн, и аз съм тук. Отложих полета си за вкъщи и ще чакам, но ми изпратете утре пари, за да платя сметките.“

Петикин си играеше с чашката за кафе, закуската му бе недокосната. Вчера цял ден и цяла нощ бе помагал да приготвят хеликоптерите и не бе имал никаква възможност да се види с Паула, а тази сутрин тя трябваше да излети отново за Техеран да евакуира италианци и щеше да се върне чак след два дни. Гавалан беше наредил всички участници във „Вихрушка“ незабавно да се оттеглят от района на Залива в очакване на проверка. „Трябва да внимаваме много — бе казал той на всички. — Засега всички трябва да заминат.“

— Прав си, Анди — каза по-късно Петикин. — Но Том и Ерики? Би трябвало да оставим някого тук, аз с удоволствие ще оста…

— За Бога, Чарли, стига — избухна Гавалан. — Да не мислиш, че не се тревожа за тях? А Фоулър и Дюбоа? Трябва да вършим нещата едно по едно. Всички, които не са необходими тук, трябва да заминат пред залез-слънце и ти си един от тях!

Беше към един през нощта в офиса и Петикин бе дошъл да смени Скот, който с помътнели очи дежуреше на ВЧ-то. Цяла нощ нямаше никакви обаждания. Към пет сутринта Ногър Лейн го бе сменил и той слезе да закуси. Гавалан, Руди и Скрагър вече бяха седнали.

— Нещо ново за самолетите, Анди?

— Не, Чарли, все още най-рано утре по обед — бе отвърнал Гавалан. — Сядай да пиеш кафе.

После дойде утрото и мюезините. А сега напевът им спря. Част от напрежението изчезна от верандата.

Скрагър си наля още една чаша чай — стомахът му още бе раздразнен. Отново сякаш студен вятър премина през корема му и той забърза към тоалетната. Спазъмът премина бързо, без почти никакви резултати, но нямаше кръв. Доктор Нът бе казал, че едва ли е дизентерия. „Просто пази малко диета няколко дни, Скраг. Утре ще получа резултатите от изследванията.“ Бе казал на доктора за кръвта в урината и за болката в стомаха през последните няколко дни. Ако беше скрил, щеше непростимо да изложи на допълнителна опасност и пътниците си, и хеликоптера.

— Скраг, най-добре ще е да останеш за няколко дни в болницата — предложи доктор Нът.

— Разкарай се, пръч такъв! Знаеш ли колко работа ме чака!

Когато се върна на масата, забеляза надвисналото униние. Мразеше го, но не можеше да предложи никакво разрешение. Оставаше само да се чака. Нямаше как да минат транзитно през Саудитска Арабия, Емирствата или Оман и никаква възможност да получат разрешение до няколко дни. Беше предложил на шега да сглобят отново хеликоптерите, да разберат кога е следващият британски супертанкер през Ормузкия проток, да излетят и да кацнат на него: „… просто ще отплуваме в синевата и ще слезем в Момбаса, или ще заобиколим Африка и ще слезем в Нигерия.“

— Ей, Скраг — възхити се Воси. — Това е страхотно! Едно пътуване по море ще ми дойде добре. Какво ще кажеш, Анди?

— Ще ни арестуват и ще ни пъхнат в дранголника, преди да завъртим роторите.

Скрагър седна и отпъди една муха. След изгрева слънцето вече не беше толкова червено и всички носеха тъмни очила, за да се предпазят от блясъка му.

Гавалан допи кафето си.

— Е, отивам в офиса да се опитам да направя нещо. Ако ви трябвам, там съм. Кога ще свършите, Руди?

Руди отговаряше за подготовката на хеликоптерите.

— Срокът ти беше днес на обед. Значи днес на обед. — Той допи последната глътка кафе и стана. — Време е да тръгваме, meine Kinder! — Чуха се одобрителни възклицания и останалите наставаха. Тръгнаха към колите, които ги чакаха отвън.

— Анди — рече Скрагър. — Ще дойда с тебе, ако нямаш нищо против.

— Добре, Скраг. Чарли, няма нужда да ходиш с екипа на Руди, тъй като изпреварваме графика. Защо не наминеш към офиса по-късно?

— Благодаря. — Петикин му се усмихна. Паула щеше да излезе от хотела си чак към десет. Щеше да има достатъчно време, за да се види с нея. И какво щеше да й каже? Той им махна за довиждане.

Гавалан подкара през портала. Летището още беше отчасти в сянка. Няколко реактивни самолета вече подгряваха двигателите си, навигационните светлини бяха запалени. Евакуацията от Иран все още бе на първа линия. Той погледна към Скрагър и забеляза болезнената му гримаса.

— Добре ли си?

— Разбира се, Анди. Само малко ме боли стомахът. Бях закъсал много в Нова Гвинея и оттогава винаги внимавам. Ако успея да си намеря малко от еликсира на доктор Колиз Браун, ще мога да тръгна! — „Еликсирът“ бе чудесна, силно ефективна тинктура, против дизентерията по време на Кримската война, изобретена от доктор Колиз Браун, хирург от английската армия. — Шест капки и няма никакви проблеми!

— Прав си, Скраг — отвърна разсеяно Гавалан. Чудеше се дали „Пан Ам Фрейтинг“ няма някой отложен полет. — Аз никога не пътувам без „Колиз“… чакай малко! — Лицето му изведнъж светна. — Спасителният ми комплект! Там има малко. Лиз винаги ми го пъха в куфара. Лекарството на Колиз Браун, тигров балсам, аспирини, един златен суверен и кутия сардини.

— Сардини ли?

— В случай, че огладнея. — Гавалан се радваше, че може да говори за странични неща и да не мисли за надвисналата катастрофа. — Лиз и аз имаме един приятел, запознахме се преди години в Хонконг — казва се Марлоу, писател е. Той винаги си носеше една консерва за всеки случай, а ние с Лиз винаги му се смеехме. Това стана някакъв символ, който ни напомня какъв късмет всъщност имаме.

— Питър Марлоу? Онзи, който написа „Чанги“ — за лагера за военнопленници в Сингапур?

— Да. Познаваш ли го?

— Не. Но прочетох тази книга. Другите не, но тази я прочетох. — Скрагър изведнъж се сети за собствената си война срещу японците, а после за Касиги и „Иран-Тода“. Снощи бе звънял по хотелите, за да открие Касиги, и накрая успя — беше се регистрирал в „Интернационал“. Остави му съобщение, но той още не беше се обадил. „Може би е отвратен от това, че го провалих — рече си той, — и задето не можем да му помогнем за «Иран-Тода». Не мисли за това! Бандар-е Делам и «Иран-Тода» сякаш бяха преди две години, а не само преди два дни. И така да е, ако не беше той, още щях да бъде прикован с белезници за онова проклето легло.“

— Жалко, че не всички си имаме кутия със сардини, Анди — каза той. — Всъщност ние забравяме късмета си, нали така? Виж какъв късмет имахме да се измъкнем от Ленгех. Ами Дюк? Скоро ще се оправи напълно. Само милиметър и щеше да бъде мъртъв, но не е. Същото е и със Скот. Ами „Вихрушка“! Всички момчета се измъкнаха, а и машините ни. Ерики е в безопасност. Мак ще се оправи, ще видиш! Дюбоа и Фоулър? Все някога ще се случи, но засега не е, доколкото знаем, така че можем да се надяваме. Том? Е, той сам си го избра, но ще се измъкне.

Близо до ирано-турската граница: 7,59 сутринта.

На хиляда и двеста километра на север Азадех прикриваше очи с ръка срещу изгряващото слънце. Беше видяла как нещо блесна в долината под тях. Дали бе отразена светлина от оръжие, или от сбруя? Тя приготви пушката и вдигна бинокъла. Зад нея Ерики лежеше проснат на одеялата в отворената кабина и спеше дълбоко. Лицето му беше бледо и бе загубил много кръв, но според нея беше добре. През бинокъла не видя нищо повече. Пейзажът долу бе покрит със сняг, тук-там имаше по някое дърво. Пусто. Нямаше села, нямаше дим. Денят беше хубав, но много студен. Нямаше облаци, а през нощта вятърът бе стихнал. Тя бавно огледа долината. На няколко километра имаше село — не го бе забелязала преди.

Хеликоптерът беше кацнал на едно скалисто плато, сред извивките на планината. Снощи, след бягството от двореца, Ерики се беше загубил — случаен куршум бе разбил част от уредите. Боеше се да не свърши горивото и тъй като не можеше едновременно и да лети, и да спре изтичането на кръвта от ръката си, реши да рискува и да кацне, за да изчака утрото. Когато кацнаха, той измъкна килима от кабината и го разви. Азадех все още спеше спокойно. Превърза раната си, доколкото можа, и уви Азадех отново в килима, за да й е топло, извади оръжията и се облегна на ската, за да пази. Но колкото и да се опитваше, не можа да задържи очите си отворени.

Събуди се изведнъж. Предутринното небе изсветляваше. Азадех бе все още сгушена в килима, но вече го наблюдаваше.

— Значи така. Ти си ме отвлякъл!

После престорената й студенина изчезна и тя се промъкна в прегръдките му, целуваше го и му благодареше, че е разрешил така мъдро дилемата и за тримата, и му каза речта, която си беше репетирала:

— Знам, че една съпруга не може да направи много срещу съпруга си, Ерики — всъщност почти нищо. Дори в Иран, въпреки че сме цивилизовани, дори тук една жена е почти робиня, а имамът е съвсем наясно относно съпружеските задължения, и в Корана… в Корана и Шариата нейните права са съвсем ясни. Знам освен това, че съм омъжена за неверник, и открито се заклевам, че ще се опитвам да избягам поне веднъж на ден, за да се върна и да изпълня клетвата си. И въпреки че ще ме е страх и че знам, че ще ме хващаш всеки път и че ще ме държиш без пари, или че ще ме биеш и че ще трябва да се подчинявам на всичко, което наредиш, ще го направя. — Очите й преливаха от щастливи сълзи. — Благодаря ти, мили, толкова се боях…

— Би ли го направила? Да се откажеш от своя Бог?

— О, Ерики, колко се молех Бог да те напъти.

— Би ли го направила?

— Сега няма нужда дори да мислим за немислимото, нали, моя любов?

— А — рече той разбиращо. — Значи си знаела, така ли? Знаела си, че ще постъпя така!

— Знам само, че съм твоя съпруга, обичам те, трябва да ти се подчинявам, ти ме отведе без моя помощ и против волята ми. Не е необходимо никога вече да го обсъждаме. Моля те!

Той я погледна замаян и объркан. Не можеше да разбере как така е толкова бодра и толкова лесно се е събудила след приспивателното. Приспивателното!

— Азадех, трябва да поспя поне един час спокойно. Съжалявам, не мога да продължа. Без поне един час да си почина не мога. Тук би трябвало да сме в безопасност. Ти пази, би трябвало да сме в безопасност.

— Къде сме?

— Все още в Иран, някъде близо до границата. — Той й подаде заредения автомат — знаеше, че може да го използва. — Един от куршумите разби компаса. — Той тръгна към кабината, олюля се, примъкна някакви одеяла и легна. Заспа мигновено. Докато чакаше да се разсъмне, тя си мислеше за бъдещето и за миналото им. Трябваше да му обясни за Джони. „Колко е странен животът. Хиляди пъти си мислех, че ще се разпищя, увита в този гаден килим, докато се преструвах, че съм упоена. Като че ли съм толкова глупава да се упоя, при положение че може де се наложи да помогна да се отбраняваме! Толкова лесно беше да заблудя Мина и моя любим Ерики, и дори Хаким. Вече не го обичам. «Вечната й душа е по-важна от преходното й тяло!» Той би ме убил. Мен! Своята любима сестра! Но аз го надхитрих.“

Беше много доволна от себе си и от Айша, която й обади шепнешком за тайните места за подслушване, така че когато излезе от стаята, преструвайки се на ядосана, и остави Хаким и Ерики сами, побърза да чуе какво си говорят. „О, Ерики, бях ужасена, че ти и Хаким няма да повярвате, че наистина ще наруша клетвата си, и се тревожех, че намеците, които ти правех цяла вечер, няма да помогнат за идеалния ти план. Но ти беше дори по-добър от мен, ти дори уреди и хеликоптера. О, колко хитър беше, и аз бях, заедно бяхме. Аз дори направих така, че ти да вземеш чантата ми и торбичката с бижутата от Нажуд, която измъкнах от Хаким, така че сега сме богати и в безопасност, стига да успеем да се измъкнем от тази забравена от Бога страна.“

„Тя е забравена от Бога, мила моя“ — беше казал Рос, когато го видя за последен път в Техеран, точно преди да я напусне. Не можеше да понесе да се разделят, без да се сбогуват; бе отишла при Толбът да пита за него и после, след няколко часа той почука на вратата й. Бяха сами в апартамента.

— Най-добре е да напуснеш Иран, Азадех — каза той. — Твоят любим Иран е съсипан. Тази революция е като всички останали: нова тирания заменя старата. Новите управници ще наложат своя закон, своята версия на Божия закон, така както шахът наложи своята. Вашите аятоласи ще живеят и умират като папи — някои добри, някои лоши, а някои зли. С времето светът ще стане малко по-добър, с вярата в човека, който изпитва нужда да хапе, да удря, да убива, да мъчи и изтезава ще, стане малко по-човешки и малко по-сдържан. Само хората объркват света, Азадех. И главно мъжете. Знаеш ли, че те обичам?

— Да. Ти го каза в селото. А ти знаеш ли, че те обичам?

— Да.

Толкова лесно беше да се върнат назад в утробата на времето, както когато бяха малки.

— Но ти вече не си малка, а аз съм тъжен, Азадех.

— Това ще мине, Джони — бе отвърнала тя, искайки той да е щастлив. — Ще премине, както ще преминат и тревогите на Иран. От векове сме имали ужасни времена, но те са преминавали. — Спомняше си как седяха заедно, вече не се докосваха, но бяха толкова близки.

После той се усмихна, вдигна ръка за своя поздрав — „Да не ти пука от нищо!“ — и тихо си отиде.

Отново нещо блесна в долината. Безпокойството й се върна. Нещо мръдна между дърветата и тя ги видя.

— Ерики! — Той се събуди моментално. — Виж там. Двама мъже на коне. Приличат на хора от племената. — Тя му подаде бинокъла.

— Виждам ги. — Мъжете бяха въоръжени и препускаха в дъното на долината. Бяха облечени като планинци, прикриваха се там, където беше възможно. Ерики вдигна бинокъла до очите си. Видя как от време на време поглеждат нагоре към тях. — Вероятно виждат хеликоптера, но се съмнявам дали могат да видят нас.

— Насам ли идват?

— Може би. — През болката и умората си той усети страха в гласа й. — Вероятно да. Ще стигнат за половин час. Имаме достатъчно време.

— Търсят ни. — Лицето й бе пребледняло. Тя се сгуши в Ерики. — Хаким сигурно е вдигнал тревога навсякъде.

— Не би го направил. Той ми помогна.

— Това беше, за да избягаш. — Тя нервно огледа платото, дърветата и планината, после отново погледна двамата мъже. — Но щом вече си избягал, той ще действа като хан. Не познаваш Хаким, Ерики. Той е мой брат, но преди всичко е хан.

През бинокъла той видя полускритото край пътя село. Слънчевите лъчи проблясваха по телефонните жици. Безпокойството му нарасна.

— Може би са само селяни, любопитни да видят кои сме. Но няма да чакаме, за да разберем. — Той й се усмихна уморено. — Гладна ли си?

— Да, но съм добре. — Тя забързано започна да сгъва килима, който бе много стар, безценен и един от любимите й. — Повече съм жадна, отколкото гладна.

— И аз, но сега се чувствам по-добре. Сънят му помогна. — Погледът му обходи планините, сверявайки видяното с онова, което помнеше от картата. Погледна за последен път към мъжете, все още далече долу. За известно време бяха в безопасност, освен ако нямаше други наоколо. Той тръгна към кабината. Азадех набута килима отзад и затвори вратата. Забеляза в нея дупки от куршуми, които не бе виждала преди. В гората, много по-близо до тях, проблесна слънчево отражение, но никой от двамата не го видя.

Главата на Ерики го болеше, чувствуваше се слаб. Натисна пусковия бутон. Загряване — незабавно и точно. Бърза проверка на уредите. Оборотомерът беше разбит, нямаше компас, нямаше автоматичен засечник. Някои от уредите не му бяха нужни — шумът на двигателите щеше да му подскаже кога стрелките са навлезли в зеления сектор. Стрелките на резервоарите обаче бяха застинали на една четвърт. Нямаше време да проверява дали са в изправност и дали има други повреди, а дори и да имаше, какво би могъл да направи? „Всички богове — големи и малки, стари и нови, живи или мъртви, или вие, които тепърва ще се родите, бъдете днес на моя страна, ще имам нужда от цялата помощ, която можете да ми дадете.“ Погледът му падна върху кукрито — смътно си спомняше, че го бе пъхнал в джоба на седалката. Несъзнателно протегна ръка и го докосна. Допирът до него го опари.

Азадех побърза да се качи при него. Вихърът от роторите, които набираха скорост, я блъскаше и от това й стана още по-студено. Тя седна и заключи вратата, отвръщайки очи от петната съсирена кръв по седалката и на пода. Усмивката й застина, като видя замисления му, странен вид — ръката му почти стигаше до кукрито. Отново се зачуди защо го е взел.

— Добре ли си, Ерики? — попита тя, но той сякаш не я чу. „Иншаллах. По Божията воля той е жив, и аз съм жива, заедно сме и почти в безопасност. Но отсега аз трябва да поема товара и да се погрижа за нас. Той още не е моят Ерики нито на вид, нито по дух. Сякаш чувам лошите мисли, които се блъскат в главата му. Скоро злото отново ще надделее над доброто. Бог да ни пази.“ — Благодаря, Ерики — каза гласно тя и взе слушалките, които той й подаде. Мислено се подготвяше за битка.

Той провери дали коланът й е закопчан и регулира звука в слушалките.

— Чуваш ме добре, нали?

— О, да, мили. Благодаря.

Част от вниманието му бе насочено към шума на двигателите — трябваше да минат още една-две минути, преди да могат да излетят.

— Нямаме достатъчно гориво, за да стигнем до Ван, където е най-близкото летище в Турция — бих могъл да отида на юг до болницата в Резайех за гориво, но е твърде опасно. Ще карам малко на север. Видях натам едно село и път. Може би това е пътят Хвой-Ван.

— Добре, да побързаме, Ерики, тук не се чувствам в безопасност. Има ли някакви летища наблизо? Хаким сигурно е алармирал полицията, а те са съобщили на авиацията. Можем ли да излетим?

— Само още няколко секунди, двигателите са почти готови. — Той видя безпокойството и красотата й и представата за нея и Джон Рос заедно отново изникна в ума му. Насила я отпъди. — Мисля, че има летища в граничния сектор. Ще летим докъдето можем. Според мен имаме достатъчно гориво, за да минем границата. — Ерики се опита да изглежда безгрижен. — Може би ще успеем да намерим бензиностанция. Мислиш ли, че ще приемат кредитна карта?

Тя се засмя нервно и вдигна чантата си, увивайки дръжката около китката си.

— Няма нужда от кредитни карти, Ерики. Ние сме богати — ти си богат. Аз говоря турски и ако не мога с просия, купуване или подкуп да пробия път, да не съм от племето Горгони! Но къде ще отидем? В Истанбул? Отдавна ти трябва почивка, Ерики. В безопасност сме само благодарение на теб, ти направи всичко, помисли за всичко.

— Не, Азадех, ти го направи. — „Ти и Джон Рос“ — понечи да извика той и погледна отново към уредите, за да се овладее. „Но без Рос Азадех щеше да е мъртва и следователно и аз щях да съм мъртъв. Не мога обаче да живея с мисълта за вас двамата заедно. Сигурен съм, че ти ме оби…“

Невярващите му очи забелязаха конниците, които изскочиха от гората на триста метра от тях от двете им страни. Сред тях имаше полицаи. Спуснаха се в галоп през каменистата равнина, за да им пресекат пътя. Ушите му подсказаха, че двигателите са вече готови. Ръцете му дадоха изведнъж пълна газ. Времето сякаш спря. Бавно се отлепиха от земята. Нападателите сега биха могли да ги свалят много лесно — милиони години време, за да дръпнат юздите, да се прицелят и да стрелят — който и да е от тях. Ето, жандармът в средата, сержантът, извади своята М-16 от калъфа на седлото!

Времето изведнъж се върна с пълна скорост. Ерики наклони машината, завиваше ту на едната страна, ту на другата, очакваше всяка секунда да се окаже последна, после се спуснаха с рев в дефилето, почти докосваха дърветата.

— Не стреляйте! — извика сержантът на възбудените конници, които бяха спрели на ръба на пропастта, целеха се и стреляха, а конете им лудуваха. — В името на Бога! Казах ви, че ни е наредено да ги заловим, да спасим нея и да убием него! Не бива да убиваме и нея! — Те неохотно се подчиниха и когато стигна при тях, той видя, че хеликоптерът е доста надолу в долината. Извади уоки-токито и го включи: — Щаба. Говори сержант Зибри. Засадата не успя. Двигателите му работеха, преди да се приближим. Но го изгонихме от скривалището му.

— Накъде отиде?

— Зави на север към пътя Хвой-Ван.

— Видя ли Нейно височество?

— Да. Изглеждаше ужасена. Кажи на хана, че видяхме похитителя да я връзва за седалката и като че ли бе вързал и китките й. Тя… — Сержантът възбудено продължи: — Хеликоптерът зави на изток, лети на около два или три километра южно от пътя.

— Добре. Много добре. Ще алармираме авиацията…

Техеран, щабът на вътрешното разузнаване: 9,54 сутринта.

Сюлейман ал Вайли от Група Четири взе телекса от полковника от САВАМА. Пръстите му трепереха.

Шефът на Вътрешното разузнаване полковник Хашеми Фазир е убит снощи, докато предвождаше смело атаката, срещу която бе превзет щаба на левите муджахидини, заедно с английския съветник Армстронг. Двамата са били изгорени, когато предателите взривили сградата.

Шеф на полицията

Табриз.

Сюлейман още не бе преодолял уплахата си от внезапното повикване; беше ужасен, че този служител вече е намерил уличаващите документи за убийците от Група Четири в сейфа на Фазир — сейфът беше отворен и празен. „Моят господар не може да е бил толкова небрежен, не и в собствения си кабинет!“

— Иншаллах, ваше превъзходителство — рече той и върна телекса, потискайки гнева си. — Иншаллах. Вие ли сте новият ръководител на вътрешното разузнаване, ваше превъзходителство?

— Да. Какви бяха вашите задължения?

— Аз съм агент, ваше превъзходителство — каза Сюлейман. Подмазваше се, доколкото това се очакваше от него, без да обръща внимание на миналото време. Страхът започна да го напуска. Ако тези кучета подозираха нещо, той нямаше да е още тук, а щеше да гърчи в някоя тъмница. Увереността му нарастваше. Тези тъпанари изобщо не заслужаваха да живеят. — Полковникът ми нареди да живея в Джалех, да си отварям очите и ушите и да надушвам комунисти. — Лицето му оставаше безизразно, но той презираше този слаб надут човек, който седеше зад бюрото на Фазир.

— От колко години работите?

— Три или четири години, не помня точно, ваше превъзходителство, пише го в картона ми. Може и да са пет, не помня. Трябва да го има в картона ми, ваше превъзходителство. Около четири години, и работя много, и ще ви служа предано.

— САВАМА поема Вътрешното разузнаване. Отсега нататък ще докладвате на мен. Искам копие от докладите ви, откакто сте започнали работа.

— Иншаллах, ваше превъзходителство, но аз почти не мога да пиша, пиша много лошо и негово превъзходителство Фазир никога не искаше писмени доклади — излъга невинно Сюлейман.

Зачака мълчаливо и запристъпва от крак на крак, правеше се на тъп. „И САВАК, и САВАМА — всички са лъжци и най-вероятно тъкмо те са уредили убийството на господаря ми. Проклети да са — тия кучета развалиха плана на господаря. Лишиха ме от идеалната ми работа! Идеалната ми работа с истински пари, истинска власт и истинско бъдеще. Тези кучета са крадци, те ми откраднаха бъдещето и сигурността. Сега нямам нито работа, нито определени врагове на Бога, които да убия. Няма бъдеще, няма сигурност, няма защи… освен… Освен ако не използвам ума и уменията си, за да продължа оттам, където беше спрян моят господар!

Копелета мръсни! Защо не? По Божията воля той е мъртъв, а аз съм жив, той е жертва, а аз не. Защо да не направя още екипи? Знам техниките на господаря и част от плана му. Още по-добре ще е да претърся къщата му и да опразня сейфа в мазето, за който той така и не разбра, че знам. Дори и жена му не знае за него. Сега, когато е мъртъв, би трябвало това да стане лесно. Да, и по-добре да го направя тази вечер, да стигна там пръв, преди тези презрени лайнари. Какви ли богатства би могъл да съдържа — трябва да съдържа! — този сейф? Пари, документи, списъци — господарят обичаше списъците, както кучето — лайна! Огън да ме гори, ако в този сейф няма списък на останалите от Група Четири. Нали покойният ми господар се мислеше за днешния Ал Сабах! Защо да не бъда аз вместо него? С убийци, истински убийци, които вече не се боят от смъртта и се стремят да станат светци, което ще бъде техният гарантиран пропуск за рая…“

Едва не се изсмя на глас и се оригна, за да прикрие смеха си.

— Извинете, ваше превъзходителство, не съм добре, може ли да си вървя?

— Къде държеше полковник Фазир документите си?

— Документи ли, ваше превъзходителство? Да пукна, ваше превъзходителство, но какво би могъл да знае човек като мен за документи? Аз съм прост агент, докладвах му и той ме отпращаше най-често с ритник и ругатни — ще бъде страхотно да работя за човек като вас. — Той зачака търпеливо. „Какво би искал Фазир да направя сега? Определено да бъде отмъстено за него, което ясно означава да се премахне Пахмуди, който е отговорен за смъртта му, и това куче, което се осмелява да седи на бюрото му. Защо не? Но не и преди да изпразня истинския сейф.“ — Моля ви, мога ли да си вървя, ваше превъзходителство? Червата ми са препълнени, пък и страдам от оная, паразитната болест…

Полковникът с отвращение вдигна поглед от картона, който не му говореше нищо. В сейфа нямаше никакви архиви, само пари. „Чудесен пишкеш за мене — помисли си той, — но къде са архивите му? Фазир не може да не е държал някъде архив. У дома си?“

— Да, можеш да вървиш — рече той раздразнено, — но ми докладвай веднъж седмично. Лично. И не забравяй: ако не вършиш добра работа… Няма да държим на работа мързеливци.

— Да, ваше превъзходителство, разбира се, ваше превъзходителство, благодаря ви, ваше превъзходителство, ще направя всичко каквото мога, за Бог и за имама, но кога да ви докладвам?

— В деня след Свещения ден, всяка седмица. — Полковникът махна с ръка. Сюлейман се измъкна и си обеща, че преди следващия ден за доклад този полковник вече няма да го има. „Кучият му син, защо не? Властта ми вече стига до Бейрут и до Бахрейн.“

Бахрейн: 12,50 по обед.

На хиляда и сто километра на юг Бахрейн бе слънчев и спокоен, плажовете бяха пълни с почиващи за уикенда, сърфистите край брега се радваха на приятния вятър, около на терасата на хотела бяха насядали оскъдно облечени мъже и жени, които се припичаха на приятното пролетно слънце. Сред тях беше и Саяда Бертолин.

Върху бикините си беше облякла прозрачна плажна рокля, отпиваше лимонов сок и седеше сама. Масата беше разположена в сянката на един зелен чадър. Наблюдаваше безучастно плуващите и децата, които си играеха на плиткото — едно малко момче приличаше на нейния син. „Би било толкова хубаво да съм си отново вкъщи — помисли си тя, — да прегърна отново сина си и да, да, дори да видя отново мъжа си. Толкова дълго бях далеч от цивилизацията, от хубавата храна и приятните разговори, хубавото кафе, кроасаните и виното, от вестниците, радиото и телевизията и от всички чудесни неща, които приемаме като дадени. Но не и аз. Аз винаги съм ги ценяла и винаги съм работила за по-добър свят и справедливост в Близкия изток.“

Но сега? Радостта й изчезна.

„Сега съм не само симпатизантка и куриерка на ООП, но и агент на ливанската християнска милиция, на техните израелски господари и техните господари от ЦРУ — слава Богу, имах късмет и чух те как си шепнат заедно, когато си мислеха, ме вече съм си тръгнала, след като получих заповедта им да се върна в Бейрут. Все още никакви имена, но достатъчно, за да се разбере произходът им. Кучета! Мръсни, злобни кучета! Християни! Предатели на Палестина! Трябва да си отмъстя. Смея ли да кажа на мъжа си, който ще съобщи на останалите в Съвета? Не смея. Те знаят твърде много.“

Обърна очи към морето и се стресна. Сред сърфистите разпозна Жан-Люк, който се носеше към брега, стъпил на нестабилната дъска, отпуснат елегантно срещу вятъра. В последната секунда той се изви по вятъра, скочи на пясъка и остави платното да падне. Тя се усмихна.

„Ах, Жан-Люк, Колко си влюбен в себе си! Признавам обаче, че имаш усет. В много неща си превъзходен — като готвач, като любовник — о, да, но само от време на време, не си достатъчно разнообразен и склонен към експерименти като нас от Изтока, които разбираме еротиката, и се занимаваш прекалено много със собствената си красота.“

— Признавам, че си красив — промърмори тя и се подмокри приятно при мисълта за него. „В леглото си над средното ниво, cheri, но не повече. Не си най-добрият. Първият ми съпруг беше най-добрият, може би защото бе пръв. После Тимур. Тимур беше уникален. Ах, Тимур, не се боя да мисля за теб сега, когато вече съм далеч от Техеран. Там не можех. Няма да те забравя, няма да забравя и какво направиха с теб. Един ден ще отмъстя на християнската милиция за теб.“

Погледът й следеше Жан-Люк, тя се чудеше какво ли прави тук; бе въодушевена от присъствието му и се надяваше да я забележи, не искаше тя да направи първата крачка и да изкуши съдбата; бе готова да изчака, за да види какво й е приготвила тя. Хвърли поглед към малкото си огледало, добави малко гланц на устните си и парфюм зад ушите. Отново зачака. Той тръгна нагоре по брега. Тя се престори, че се е загледала в чашата си, наблюдаваше отражението му в нея, остави всичко на шанса.

— Саяда! Mon Dieu, cherie! Какво правиш тук?

Тя се престори, че е изненадана, после той я целуна, тя усети солта на морето и аромата на плажно масло и пот, и реши, че в края на краищата следобедът ще бъде идеален.

— Току-що пристигнах, cherie. Пристигнах снощи от Техеран — отвърна тя задъхана, остави се желанието да я изпълни. — Чакам да ме включат в следобедния полет на „Мидъл Истърн“ за Бейрут утре. Ти какво правиш тук, това е сякаш чудо!

— Точно така, какъв късмет имаме! Но не можеш да летиш утре, утре е неделя. Утре ще си направим барбекю, омари и стриди!

Беше толкова уверен, истински французин, и чаровно убедителен, че тя си помисли: „Защо не? Бейрут може да почака. Аз чаках толкова много, един ден няма да е от значение.“

А той си мислеше: „Колко е хубаво! Уикендът ще бъде катастрофа, но този следобед ще има любов, а после сиеста. След това ще избера идеална вечеря, ще потанцуваме малко, ще се любим нежно и ще спим дълбоко, готови за още един чудесен ден утре.“

— Cherie, отчаян съм, но трябва да те оставя за около час — рече той с идеално отмерена тъжна нотка. — Ще обядваме тук — ти нали си отседнала в този хотел? Чудесно, аз също — стая 1623. Около един и тридесет, два без четвърт? Не се преобличай, изглеждаш чудесно. C’est bon? — Той се наведе и я целуна, отпусна ръката си за миг на гърдите й, усети тръпката и бе доволен.

В болницата: 1,16 по обед.

— Добър ден, доктор Ланоар. Как е капитан Макайвър, добре ли е? — попита Жан-Люк на френски.

Бащата на Антон Ланоар беше от Кан, майка му бе бахрейнка, дъщеря на неграмотен рибар, учила в Сорбоната, а той продължаваше да лови риба така, както бе правил винаги, все още живееше в колиба, нищо че бе мултимилионер и собственик на петролни кладенци.

— По средата.

— Колко по средата?

Докторът разпери ръце. Беше хубав мъж, тридесет и няколко годишен, учил в Париж и Лондон, говореше три езика — арабски, френски и английски.

— Няма да знаем точно още няколко дни: трябва да направим още изследвания. Ще знаем дали е наистина добре, или зле, когато направим ангиограма след месец. Но засега капитан Макайвър реагира добре на лечението и няма болки.

— А ще се оправи ли?

— Ангина пекторис е нещо обикновено. Разбрах от жена му, че през последните няколко месеца е бил изложен на много силен стрес, а и през последните няколко дни се е занимавал с това ваше начинание, „Вихрушка“ — така че няма нищо чудно. Какъв кураж! Поздравявам го, и вас, и всички, които са взели участие. Същевременно бих препоръчал настоятелно всички пилоти и екипажи да получат два-три месеца отпуск.

— Бихте ли ми написали това, моля? — Жан-Люк засия. — Двата месеца отпуск ще бъдат с пълно заплащане и компенсации, нали? Като по болест?

— Разбира се. Всички сте свършили чудесна работа за вашата компания, рискували сте живота си и трябва да получите заслужената си награда! Чудя се как и други не са получили сърдечен удар. Двата месеца са за възстановяване, Жан-Люк, но е важно е да си направите основен преглед, преди да продължите да летите.

Жан-Люк се притесни.

— Всички ли можем да очакваме сърдечен удар?

— О, не, не, съвсем не — усмихна се Ланоар. — Но би било много разумно да се прегледате основно — просто за всеки случай. Виждате ли, ангина пекторис се предизвиква от внезапно блокиране на движението на кръвта. Ударът е същото, но става в мозъка. Артериите се запушват и край! Иншаллах. Може да стане всеки момент.

— Така ли? — Тревогата на Жан-Люк нарасна. Каква гадост! — Значи както си говорим, мога да получа сърдечен удар?

— О, да — любезно се усмихна докторът. — Познавах пациенти на тридесет-четиридесет години с напълно нормално кръвно налягане, нормален холестерол и нормални ЕКГ — електрокардиограми — и пуф! — Той направи изразителен жест с ръце. — За няколко часа — пуф!

— Пуф? Ей така? — Жан-Люк чак седна от притеснение.

— Аз не съм пилот, но предполагам, че летенето предизвиква значителен стрес, особено на места като Северно море. А стресът е може би най-големият причинител на ангината. При нея част от сърцето умира и…

— Господи, сърцето на стария Мак е умряло? — шокира се Жан-Люк.

— О, не, само част от него. Всеки път, когато имаш пристъп на ангина, колкото и да е слаб, някаква част е загубена завинаги. Мъртва. — Доктор Ланоар се усмихна. — Естествено можеш да караш доста дълго, преди да ти се свърши тъканта.

„Mon Dieu — помисли си с отвращение Жан-Люк, — това изобщо не ми харесва. Северно море? Дръжки! Ще подам молба да ме прехвърлят, преди още да съм стигнал там!“

— Колко време ще остане Мак в болницата?

— Четири или пет дни. Бих предложил днес да го оставим тук, а вие да дойдете утре. И не го претоварвайте. Трябва му поне един месец отпуск, а след това допълнителни изследвания.

— Какви са шансовете му?

— Един Господ знае.

Горе, на верандата на приятната стая с изглед към водната синева, Джени дремеше в едно кресло. Сутрешното издание на лондонския „Таймс“, донесено с ранния полет на „Бритиш Еъруейз“, бе отворено в скута й. Макайвър лежеше удобно на чистото легло с колосани чаршафи. Морският бриз го докосна и той се събуди. „Вятърът се е обърнал — помисли си той. — Пак е от североизток, както обикновено. Това е добре.“ Той се премести, за да вижда по-добре Залива. Лекото му движение моментално събуди Джени. Тя сгъна вестника и стана.

— Как се чувстваш, миличък?

— Добре. Сега съм добре. Нямам болка. Симо съм малко уморен. Чух те, че говори нещо с доктора. Какво каза той?

— Всичко е наред. Ударът не е бил лош. Ще трябва да почиваш няколко дни, после един месец отпуск и после още някои изследвания — доста е обнадежден, защото не пушиш и си в чудесна форма, като се имат предвид обстоятелствата. — Джени застана до леглото. Беше срещу светлината и той не можеше да види лицето й, но видя истината в него. — Няма да можеш да летиш повече. Като пилот — добави тя и се усмихна.

— Неприятно — рече той сухо. — Свърза ли се с Анди?

— Да. Обадих се снощи и тази сутрин и ще проверя пак след около час. Няма още нищо за Марк Дюбоа и Фоулър, но всички машини са в безопасност в Ал Шаргаз и ги разглобяват за товарене утре. Анди толкова се гордее с тебе — и Скраг също. Тази сутрин говорих и с него.

— Ще бъде хубаво да се видим със стария Скраг. — По лицето му пробяга лека усмивка. — Ти добре ли си?

— О, да. — Тя докосна рамото му. — Толкова се радвам, че си по-добре, наистина ме изплаши.

— Аз също се изплаших, Джен. — Той се усмихна, хвана ръката й и каза дрезгаво: — Благодаря, госпожо Макайвър.

Тя сложи ръката му на бузата си, после се наведе и докосна с устни неговите, стоплени от обичта, изписана на лицето му.

— Толкова ме изплаши!

Той забеляза вестника.

— Днешен ли е, Джен?

— Да, мили.

— Имам чувството, че от години не съм виждал вестник. Какво ново?

— Обикновените неща. — Джени сгъна вестника и го сложи небрежно встрани, не искаше той да види онова, което четеше, за да не се разтревожи. — Срив на борсата в Хонконг. — „Това сигурно ще засегне «Струан» и онова копеле Линбар — помисли си тя, — но дали ще стигне ли до С-Г и Анди? Дънкан не може да направи нищо, така че няма значение.“ — Стачки, Калахан е объркал горката стара Британия повече от всякога. Казват, че може би ще предизвика преждевременни избори тази година, а ако го направи, Маги Тачър има добър шанс. Ще бъде чудесно, нали? За разнообразие някой разумен да застане начело.

— Защото е жена ли? — Той се усмихна кисело. — Все едно да пуснеш лисица в кокошарник. Боже Господи, жена министър-председател! Не знам как изобщо успя да измъкне ръководството от Хийт… Сигурно има железни гащи! Само да не се пречкаха проклетите либерали… — Гласът му заглъхна и тя видя, че той гледа към морето — преминаващите корабчета бяха много красиви.

Тя приседна тихо и зачака, искаше да го остави да заспи отново или да поговори малко, както решеше. „Сигурно е по-добре, отколкото да се заяжда с либералите“ — помисли си Джени, отпусна се и загледа морето. Косата й помръдваше от вятъра, който миришеше на морска сол. Беше приятно да седи ей така и да знае, че той вече е добре, че „реагира на лечението, не се тревожете, госпожо Макайвър.“ Лесно бе да се каже, но трудно да се направи.

„В живота ни ще настъпи огромна промяна, трябва да настъпи… Е, загубихме Иран и всичките си неща там, но повечето от тях бяха стари боклуци, които няма да ни липсват. Сега вече «Вихрушка» завърши — сигурно съм била луда, като я предложих, но всичко стана толкова добре! Повечето ни момчета са в безопасност — не мога да не мисля за Том и Марк, и Фоулър, и Ерики, и Азадех, или Шаразад, Бог да ги пази, — но най-доброто ни оборудване е спасено, и достойнството също, и ще продължим да работим, а нашият дял в С-Г все струва нещо. Няма да сме без пари, а това е направо Божа благословия. Чудя се колко ли ще можем да вземем за нашите акции? Все би трябвало да имаме някакъв дял. А какъв беше оня «срив на борсата»? Надявам се, че това не ни е провалило отново.“

„Би било хубаво да имаме пари, но не ме интересува, стига Дънкан да се оправи. Може би ще се пенсионира, а може би не. Всъщност не бих искала да се пенсионира, това би го убило. Къде да идем да живеем? В Абърдийн? Или в Единбург, близо до Сара и Тревър, или в Лондон, при Хеймиш и Кати? Не и в Лондон, там е неприятно и не бива да живеем твърде близо до някое от децата. Не искам да им пречим, въпреки че би било хубаво да можем да наминаваме от време на време, дори да наглеждаме децата. Не искам да ставам досадна тъща за Тревър или дори за малката Кати — толкова мило момиче. Кати, Катлийн, Кати: Андрю и Кати, а понякога да ходим до Ейвисярд… Андрю и Морийн, и малката Електра. Не бих искала да съм сама, не искам Дънкан да…

Не искам да преживявам отново ужаса, гърмящия тракащ мрак, нищо не се вижда, двигателите вият, воня на бензин — Боже Господи, как издържат на този шум и тръскането часове наред — и през цялото време Дънкан дишаше тежко, не знаех дали е жив или мъртъв, на два пъти извиках: «Мъртъв е, мъртъв е», но никой не чуваше и нямаше кой да помогне, нямаше как, а милият Чарли летеше насам колкото може по-бързо, другият човек, иранският сержант — как му беше името, а, да, Вазари — Вазари беше добър, но от него нямаше полза. О, Господи, това беше ужасно, ужасно и продължи цяла вечност… Но сега всичко е наред и слава Богу, че бях там. Дънкан ще се оправи. Ще се оправи. Трябва да се оправи.

Какво ли ще стане с Вазари? Изглеждаше толкова изплашен, когато полицаите го отведоха. Аха, Жан-Люк нали каза, че чул, че вероятно ще го освободят под попечителството на Анди като политически изгнаник, ако Анди гарантира, че ще го изведе от Бахрейн и ще му намери работа?

Проклета революция! Колко досадно, че не можах да се върна да си прибера някой неща. Там остана старият тиган, който никога не залепваше, и чайникът на баба, в който ставаше толкова хубав чай дори от пликчета и с водата на Техеран. Уф! Вода! Скоро вече няма да има нужда да клеча и да използвам вода вместо хубава, мека хартия. Уф! Дано да не ми се налага да клеча отново…“

— Защо се усмихваш, Джен?

— Моля? А, да, мислех си за това, че ми се налагаше да клеча, за всички онези скитници рано сутрин над канавките и шишетата им с вода, горките хора. Винаги, изглеждаше толкова ужасно и същевременно смешно. Горките хора. Вече няма да клечим, моето момче, връщаме се у дома. — Тя забеляза как очите му се промениха и безпокойството й се върна. — Това не е лошо, Дънкан. Да се върнем у дома. Няма да е лошо, обещавам.

Той кимна сякаш на себе си.

— Да почакаме и ще видим, Джен. Няма да решаваме още нищо. Няма нужда да решаваме какво ще правим след месец или два. Първо да се оправя и после ще решим. Не се тревожи, а?

— Вече не се тревожа.

— Добре, няма нужда да се тревожиш. — Морето отново привлече вниманието му. „Няма да прекарам останалата част от живота си в борба с проклетото английско време, това би било ужасно. Да се пенсионирам? Господи, ще трябва да измисля нещо. Ако трябва да спра да работя, ще полудея. Може би ще успея да си намеря някакво малко място край морето, за да прекарвам зимата в Испания или Южна Франция. Ще постъпя много лошо, ако оставя Джен да замръзне, да остарее и да се прегърби преди време — при този проклет, ужасен солен вятър от Северно море! Никога, за Бога. Ще имаме пари повече от достатъчно сега, след като «Вихрушка» успя. Девет от десет 212-ки! Чудесно! Не мога да мисля сега за Дюбоа или Фоулър, Том или Ерики, Азадех или Шаразад.“

Тревогата му се върна и той потръпна, тръпката засили тревогата, а тя предизвика още по-силно потръпване…

— За какво си мислиш, Дънкан?

— Мисля си, че денят е чудесен.

— Да, да, наистина.

— Би ли се свързала с Анди, Джен?

— Разбира се. — Тя вдигна слушалката и набра номера — знаеше, че за него ще е по-добре да поговори малко. — Ало? О, здравей Скот, как си, Джени се обажда. — Тя се заслуша и после рече: — Това е добре. Татко ти там ли е? — Отново се заслуша, после каза:

— Не, само му кажи, че съм се обаждала вместо Дънкан — той е добре и може да се свърже с него тук, на вътрешен 455. Просто иска да го чуе. Би ли помолил Анди да се обади, като се върне? Благодаря, Скот… Не, наистина е добре, кажи и на Чарли. Чао. — Тя замислено остави слушалката.

— Нищо ново. Анди е на международното летище със Скраг. Имат среща с оня жълтия — знаеш го, от „Иран-Тода“. Извинявай, не бих му го казала в лицето, но такъв си е. Още не мога да им простя за онова, което направиха през войната.

— Знаеш ли, Джен, може би е време да простим. — Макайвър се намръщи. — Касиги определено помогна на Скраг. Тази история с „Греховете на бащите“ не оправя нещата. Може би трябва да започнем нова епоха. Това е, Джен, независимо дали ти харесва, или не. Идва нова епоха. А?

Тя видя усмивката му и едва не се разплака пак. „Не бива да плача, всичко ще бъде добре. Новата ера ще бъде добра и той ще се оправи, трябва да се оправи — о, Дънкан, толкова ме е страх!“

— Знаеш ли какво, моето момче — рече тя весело. — Когато се оправиш напълно, ще отидем на почивка в Япония и тогава ще видим.

— Дадено. Дори бихме, могли да посетим пак Хонконг. — Той хвана ръката й и я стисна. И двамата скриха страха си от бъдещето, страха си един за друг.

71

Ал Шаргаз, хотел „Интернационал“: 1,55 по обед.

Касиги се промъкваше между заетите маси на безупречно подредената тераса над плувния басейн.

— Добър ден, господин Гавалан, добър ден, капитан Скраг. Много съжалявам, че закъснях.

— Моля ви се, господин Касиги, заповядайте, седнете.

— Благодаря. — Касиги бе облечен в лек тропически костюм и на пръв поглед не му беше горещо, но не беше така. — Толкова съжалявам, мразя да закъснявам, но в Залива е почти невъзможно човек да пристигне навреме. Трябваше да дойда от Дубай, а движението… Мисля, че трябва да ви поздравя. Чух, че вашата „Вихрушка“ е успяла!

— Все още липсва един хеликоптер с двама души екипаж, но в крайна сметка имахме много голям успех — каза Гавалан, но не се радваха нито той, нито Скрагър. — Бихте ли желали да обядвате или нещо за пиене? — Срещата им за обед по молба на Касиги бе определена за 12,30 ч. По предварителна уговорка Гавалан и Скрагър не бяха изчакали и вече пиеха кафе.

— Бренди и минерална вода — голямо, моля, минералната вода отделно. Няма да обядвам, благодаря ви, не съм гладен — излъга любезно Касиги. Не искаше да изпада в неудобно положение, като се храни, след като те са свършили. Усмихна се на Скрагър. — И така! Радвам се да видя, че сте в безопасност и машините и екипажите са се измъкнали. Моите поздравления!

— Съжалявам, че трябваше да отбягвам въпросите ви, но… сега разбирате.

— В момента, в който чух, разбрах естествено. Наздраве! — Касиги изпи жадно минералната вода. — Сега, когато „Вихрушка“ вече не е пречка, господин Гавалан, може би ще ми помогнете да реша проблемите си с „Иран-Тода“?

— Бих желал, разбира се, но не мога. Съжалявам много, но не можем. Не е възможно. Просто не е възможно, сега това би трябвало да е очевидно.

— Може би може да стане възможно. — Очите на Касиги не трепнаха. — Чух, че залез-слънце днес е окончателният последен срок, за да изнесете хеликоптерите си, или ще бъдат задържани.

Гавалан махна любезно с ръка.

— Да се надяваме, че това е само слух.

— Един от служителите в нашето посолство е информирал посланика ни, че е вече решено. Би било трагедия да изгубите всички хеликоптери след този успех.

— Вече е решено? Сигурен ли сте? — Стомахът на Гавалан се сви.

— Посланикът беше сигурен. — Касиги се усмихна победоносно. — Да речем, че бих могъл да удължа срока ви от залез-слънце днес до залез-слънце утре, бихте ли могли да решите проблемите ми с „Иран-Тода“?

Двамата мъже впериха поглед в него.

— Бихте ли могли да удължите срока ни, господин Касиги?

— Аз не, но нашият посланик може би, би могъл. Имам среща с него след един час. Ще го помоля — може би ще успее да повлияе на иранския посланик или на шейха, или и на двамата. — Касиги забеляза нескрития интерес на Гавалан и не каза нищо повече — беше твърде опитен рибар във водите на Запада, за да не усети, че примамката е налапана. — Длъжник съм на капитан Скрагър. Не съм забравил, че той ми спаси живота и се отклони, за да ме закара до Бандар-е Делам. Приятелите не бива да забравят приятелите си, нали така? На ниво посланик… може би, би могло да стане.

Японският посланик? Господи, само ако можеше да стане — сърцето на Гавалан туптеше с надежда при неочакваната възможност.

— Нашият не може да направи нищо, срещата ми с него го показа съвсем ясно. Бих приел с благодарност всякаква помощ, наистина. Мислите ли, че ще помогне?

— Ако иска, смятам, че ще може. — Касиги отпи от брендито. — Така както и вие можете да ни помогнете. Моят председател ме помоли да ви предам неговите поздрави и спомена вашия общ приятел, господин Иън Дънрос. — Забеляза реакцията в погледа на Гавалан и добави: — Вечеряли са заедно преди два дни.

— Ако мога да помогна… Какви по-точно са проблемите ви? — „И къде е капанът и какви ще са разходите — помисли си Гавалан, — и къде е Иън? Три пъти се опитах да се свържа с него и не успях.“

— Трябват ми три 212 и два 206 в „Иран-Тода“ колкото е възможно по-скоро, с договор за една година. Важно е инсталацията да бъде завършена и местният комитет ми е обещал пълното си съдействие, ако започнем веднага. Ако не започнем веднага, ще бъде катастрофа.

Снощи главният инженер Уотанабе в „Иран-Тода“ му бе изпратил шифрован телекс: „Шефът на комитета Затаки е като побесняла акула след отвличането на машините от С-Г. Неговият ултиматум: или подновяваме строителството веднага, за което трябва да имаме хеликоптери, или цялата инсталация ще бъде завладяна незабавно и национализирана, а «всички чужденци ще получат възмездие за измяната». Крайният срок е след молитвите при залез-слънце на четвърти, в неделя, когато трябва да се явя пред комитета. Моля, съобщете какво да правя.“

Спешните телефонни разговори с Осака и Токио през по-голямата част от нощта само вбесиха Касиги още повече. „Йоши, скъпи приятелю — бе казал неговият братовчед и сюзерен с унищожителна любезност, — консултирах се със Синдиката. Всички се съгласихме, че имаме късмет, че ти си на място. От теб зависи. Ние сме напълно уверени, че ти ще решиш тези проблеми — преди да заминеш.“

Съобщението бе съвсем ясно: решавай ги, или не се връщай.

Останалата част от нощта прекара, като се опитваше да намери начин да се измъкне от тази дилема. После на разсъмване се сети за една случайна забележка на японския посланик по повод новия ирански посланик, която му даваше евентуално средство да разреши въпроса с крайния срок на Гавалан и собствения си проблем.

— Ще бъда съвсем откровен и открит, господин Гавалан — продължи той и едва не се засмя на глас на тази толкова глупава, но и толкова необходима забележка при преговори със западняци. — Трябва ми план до утре при залез-слънце и отговор до утре при залез-слънце.

— Защо дотогава, ако мога да попитам?

— Защото поех ангажимент спрямо един приятел и трябва да го уважа, което вие естествено разбирате — отвърна Касиги. — Така че и двамата имаме един и същ краен срок. — Прецени, че е настъпил подходящият момент и засече, за да е сигурен, че куката се е закачила добре. — Ако можете да ми помогнете, ще ви бъда вечно благодарен. Разбира се, аз ще направя всичко, за да убедя моя посланик да ви помогне, така или иначе.

— Няма смисъл да ви предлагам някоя от нашите машини, те ще бъдат задържани моментално, няма смисъл да ви предлагам 206-ките, които изоставихме — те със сигурност ще бъдат също hors de combat. С-Г е изцяло вън от играта, както и „Бел“, „Гърни“ или която и да е от останалите компании. Бихте ли могли да намерите японски пилоти на хеликоптери?

— Не. Няма обучени. — „Още не“ — помисли Касиги. Беше го яд на Синдиката, че не е предвидил да обучи свои доверени хора за тази работа. — Персоналът трябва да бъде чуждестранен. Моят посланик може да уреди визите и така нататък, вие знаете, разбира се, че „Иран-Тода“ е национален обект — добави той и преувеличението хич не го смути. „Скоро ще стане, когато цялата информация, с която разполагам, стигне в подходящи ръце.“ — Ами френски или немски екипажи?

Гавалан положи усилие да не мисли за това, че на ниво посланик би могъл да осигури безопасността на собствените си хора и хеликоптери, че тогава ще успее да се измъкне от капана на Линбар и ще бъде свободен, за да се занимае с хеликоптерите на „Импириъл“ в Северно море, кризата в Хонконг, ранното пенсиониране на Линбар и подготовката на Скот да поеме положението в бъдеще.

— Толкова много чудесни възможности — рече той неволно, но се прикри бързо и се концентрира върху разрешаването на проблема с „Иран-Тода“. — Проблемът има две страни. Първо, оборудване и резервни части: ако можете да осигурите акредитив при нашия обичаен месечен процент, който ще се подновява за времето, докато държите хеликоптерите — откъдето и да ги намеря, — с гаранция, че ако иранските власти ги задържат, вие ще поемете всички плащания по лизинга в долари извън Иран и ще възстановите средствата на собствениците в случай на тотална загуба, бих могъл да ги докарам до „Иран-Тода“ до… до една седмица.

— Нашите банкери са „Сумитомо“ — рече веднага Касиги. — Бих могъл да уредя среща с тях тук тази вечер. Това не представлява проблем. Откъде ще намерите хеликоптери?

— От Германия или Франция — не мога да използвам британски или американски, същото важи и за пилотите. Може би от Франция е по-добре предвид нейната помощ за Хомейни. Бих могъл да ги намеря чрез мои приятели в „Аероспатиале“. Ами застраховка? Няма да е възможно да ви осигуря застраховка в Иран.

— Може би ще успея да уредя това от Япония.

— Добре. Би ми било неприятно да летя с незастраховани машини. След това… Скраг, да речем, че успеем да намерим хеликоптери, колко пилоти и механици ще ти трябват?

— Е, Анди, ако успееш да ги намериш, най-добре да имаш осем до десет пилоти в списъка и десет до четиринадесет механици, разположени извън Иран, но наблизо.

— Кой ще им плаща, господин Касиги? В каква валута и къде?

— В каквато валута пожелаят, където и да е и както и да е. При стандартни тарифи, нали?

— Мислех си, че ще предложите премия за опасност, като се има предвид какво представлява Иран.

— Не бихте ли могли да уредите всичко вместо мен, господин Гавалан: оборудването и хората за, да речем, десет процента допълнителна комисиона?

— Забравете за процентите, но не забравяйте, че за нашето участие не бива да се говори много. Бих предложил следното: операцията ви трябва да се контролира — материално-техническо снабдяване, резервни части и ремонти — от Кувейт или Бахрейн.

— Бахрейн би било по-добре, Анди — намеси се Скрагър.

— Кувейт е много по-близо — вметна Касиги.

— Да — отвърна Скрагър, — и затова е по-податлив на натиск от Иран и вълнения, предизвикани от Иран. Мисля, че тази страна на Залива ще понесе известни удари. Тук има твърде много шиити, обикновено бедни, и твърде много шейхове, които са сунити. И в близка, и в далечна перспектива по-добре е в Бахрейн.

— Тогава в Бахрейн — съгласи се Касиги. — Господин Гавалан, би ли могъл капитан Скрагър да предостави услугите си за една година да ръководи операцията — при положение че я реализираме — при заплата двойно по-голяма от сегашната му? — Забеляза как Скрагър присви очи и се зачуди дали не е отишъл твърде далеч, и затова добави небрежно: — След като искам от вас да се откажете от първата си любов, приятелю, справедливо е да получите компенсация.

— Това е чудесно предложение, но… ами, не зная. Анди?

Гавалан се поколеба.

— Това означава, че ще трябва да напуснеш С-Г, Скраг, и да спреш да летиш. Не можеш да командваш пет машини и да летиш — а така или иначе не можеш изобщо да се върнеш в Иран, няма начин.

„Точно така. Да спра да летя? Значи и аз съм на кръстопът — помисли си Скрагър. — Не се опитвай да се преструваш, че лошият късмет на Мак не те накара да си помислиш да зарежеш всичко. И защо припаднах вчера? Доктор Нът каза, че било само от изтощение. Дръжки, никога през живота си не съм припадал и какво ли разбират докторите! Една година в Бахрейн? Това е по-добре, отколкото няколко месеца в Северно море, където все ще се опитвам да избегна следващия преглед. Да не летя? Божичко! Чакай малко, бих могъл да съм в течение и да поддържам формата си с малки местни полети за удоволствие.“

— Ще трябва да помисля за това, но благодаря за предложението, господин Касиги.

— Междувременно, господин Гавалан, бихте ли могли лично да организирате работата през първия месец?

— Да. Ако имаме известен късмет, до една седмица ще мога да събера достатъчно машини и екипажи, за да започнете, а останалите — след седмица-две на подновяеми тримесечни договори. Ако успеем да спазим крайния срок — добави Гавалан възможно най-деликатно.

— Точно в девет часа. Може би бихте могли да споменете пред вашия посланик, дори ако премине крайният срок тази вечер, че товарните ми самолети ще дойдат чак утре на обед и няма да съм в състояние да ги натоваря и да излетят преди залез-слънце утре.

— „Ниво посланик“ ще си остане между нас, нали?

— Разбира се. Имате думата ми. Скраг?

Касиги чу Скраг да казва същото и се зачуди както винаги, че западняците са толкова наивни да разчитат на нечия „дума“. Честна дума. Чия чест, каква чест? Нали е казано открай време, че споделената тайна не е тайна и никога вече няма да бъде тайна? Като „Вихрушка“. Толкова лесно бе да я разкрие.

— Може да направим следния план: ще уредим финансите и акредитивите тази вечер, а вие започвате да уреждате хеликоптерите, резервните части и екипажите и как да ръководите операцията от Бахрейн, складовете и така нататък — всичко подлежи на потвърждение утре при залез-слънце. Ако сте успели да измъкнете оборудването си дотогава, гарантирате, че „Иран-Тода“ ще получи хеликоптерите си до една седмица.

— Изглеждате много уверен, че ще удължите крайния ни срок.

— Моят посланик може би ще успее. Ще ви позвъня и ще ви предам какво е казал веднага след срещата с него. Капитан Скрагър, ще може ли да проведете програма за обучение на японски пилоти?

— Лесно е, при условие че говорят английски и имат поне сто летателни часа на хеликоптер. Ще трябва да намеря един капитан за обучение и… — Скрагър спря. Изведнъж разбра, че това е идеалното решение. — Това е чудесна идея. Аз бих могъл да ги изпитвам. — „Мога да им издавам документите, а по този начин и аз ще мога да летя достатъчно. Идеално!“ — Той се ухили. — Вижте какво, приятелю, ако Анди може да го уреди, и аз съм вътре. — Той протегна ръка и Касиги я стисна.

— Благодаря. Идеално. И така, господин Гавалан, ще опитаме ли?

— Защо не? — Гавалан подаде ръка, усети желязното стискане на Касиги и за пръв път наистина повярва, че има някакъв шанс. „Касиги е умен. Много. Сега вече реализира стандартната работна процедура на съвременните японски компании: да се намерят чуждестранни експерти, които да обучат японския персонал на място или да създадат пазар в собствените си страни и след това на тяхно място идват обучените. Ние получаваме краткосрочната печалба, а те — дългосрочния пазар. С бизнеса ни правят това, което не успяха да ни направят през войната. Окончателно. И какво от това? Това е честна търговия. И ако Касиги и неговият посланик могат да ме измъкнат от катастрофата, за мен не е проблем да му помогна да се измъкне от неговата.“ — Ще опитаме.

— Благодаря. — Касиги за пръв път се усмихна истински. — Ще ви се обадя, щом получа някакви новини. — Той се поклони леко и си тръгна.

— Смяташ ли, че ще го направи, Анди? — попита с надежда Скрагър.

— Бога ми, не зная. — Гавалан махна на един келнер за сметката.

— А по-късно как ще се оправиш с него?

Гавалан понечи да отговори и се спря. Бе забелязал Петикин и Паула на една маса до басейна, доближили глави един до друг.

— Мислех, че Паула трябваше да лети за Техеран тази сутрин.

— Така беше. Може би полетът е бил отменен или си е взела следобедчето — рече разсеяно Скрагър. Боеше се да не му забранят да лети.

— Какво?

— Така казваме в Австралия. Ако денят е хубав и някоя мацка изведнъж реши да не ходи следобед на работа, за да поплува или да се люби, или просто да помързелува, тя се обажда в службата през обедната почивка и казва, че се чувствува направо ужасно. Болна. И трябва да полегне следобед. — Скрагър вдигна вежди. — Мацките там са доста сговорчиви понякога. Тази Паула е нещо друго — Чарли е хлътнал съвсем.

Гавалан забеляза удоволствието, изписано на лицата им в сянката на чадъра. Двамата не обръщаха внимание на нищо наоколо. Той се тревожеше за Дюбоа, Ерики и останалите, но беше прочел и статиите в сутрешните вестници за внезапния срив на борсата в Хонконг: „Много от големите компании начело със «Струан», «Ротуел-Горнт», «Пар-Конъв Чайна» са загубили тридесет процента и повече от стойността си през деня, като целият пазар е тръгнал надолу и краят не се вижда. Изявлението на Тайпана, господин Линбар Струан, че това е само сезонно колебание, бе саркастично отхвърлено от правителството и неговите съперници.“ По-сензационно настроените вестници изобилстваха с широко разпространени слухове за вътрешни сделки на Голямата четворка и манипулации с продажби на къси позиции за смъкване на рекордно високите цени. „Сигурно за това не мога да се свържа с Иън. Дали е отишъл в Хонконг? Проклетият Линбар! Балансът му тази година ще бъде на червено от горе и до долу.“

С усилие пропъди тази мисъл. Видя как Петикин сложи ръката си върху ръката на Паула. Тя не я отдръпна.

— Мислиш ли, че ще постави въпроса, Скраг?

— Ако не го направи, ще е балама.

— Съгласен съм. — Гавалан въздъхна и стана. — Скраг, няма да чакам, ти подпиши сметката, после иди и викни Чарли, кажи му, че съжалявам, но трябва да дойде при мен в офиса след един час, след това е свободен чак до вечерта, после намери Вили и Руди, аз ще се обадя на Жан-Люк, и всички заедно ще съберем онова, което му трябва на Касиги, ако може да осъществи плана. Не им казвай защо, просто кажи, че е спешно и да си стискат устата като комар задника.

Той тръгна, но някой го повика и го спря. Беше американецът Уесън, който любезно стана от масата си и му подаде ръка.

— Имате ли време за едно питие и да поседим малко?

— О, здравейте, господин Уесън, благодаря, но, ъ-ъ, може ли да го отложим за друг път? Малко бързам.

— По дяволите, да! Когато кажете. — Уесън се ухили насреща му и се наведе към него, снижи гласа си до добродушен, заговорнически шепот и Гавалан за пръв път забеляза малкия слухов апарат в лявото му ухо. — Исках само да ви поздравя — как само духнахте от тези типове!

— Ние, ъ-ъ, просто имахме късмет. Съжалявам, трябва да бързам. Чао.

— Разбира се, до скоро. — Замислен, Уесън взе писалката си и я сложи в джоба. „Значи Касиги ще се опита да измъкне Гавалан — помисли си той, докато вървеше бавно към фоайето. — Не бих се сетил за него. Майната му, новият режим няма да се съгласи да съдейства. Касиги сигурно е откачил, в «Иран-Тода» е бъркотия, и, по дяволите, дори и да започнат сега, ще минат години, преди тази инсталация да заработи, а всички знаят, че кранчето за нефта на Иран ще остане затворено, Япония ще загуби седемдесет процента от енергийните си доставки, световните цени сигурно пак ще скочат, още инфлация… Япония е единственият ни съюзник в Тихия океан и горките копелета ще бъдат притиснати.

Господи, сега, когато работата на Гавалан в Ленгех е приключена, няма ли това да застраши цялото поле на Сири? Как ще работи дьо Плеси в Сири без хеликоптерно осигуряване? Посланик, а? Интересно. Как ще стане това? Кой какво ще направи и за кого? И колко от това да разкажа на Арон? Всичко, това копеле ще разбере всичко по детайлите, ако изобщо някой може да го разбере.“

Той мина през фоайето да се качи в колата си и не забеляза Касиги в една телефонна кабина встрани.

— … напълно съм съгласен, Ишии сан — говореше почтително на японски Касиги. По челото му бе избила пот. — Моля, информирайте негово превъзходителство, че ще получим оборудване и екипажи, сигурен съм, ако можете, да уредите останалото. — Стараеше се гласът му да не звучи нервно.

— А, така ли? Отлично — отвърна Ишии от посолството. — Ще информирам веднага негово превъзходителство. А какво става с иранския посланик? Обади ли ви се?

Сякаш земята се продъни под Касиги.

— Не е ли приел поканата?

— Не, съжалявам много, още не, а вече е почти три часът. Много обезпокоително. Моля, елате на срещата, както се договорихме. Благодаря ви, Касиги сан.

— Благодаря ви, Ишии сан — отвърна той, а му се искаше да изкрещи. Затвори внимателно телефона.

В прохладния въздух на фоайето, където работеше климатична инсталация, се почувствува по-добре и се приближи към рецепцията. Взе оставените за него съобщения — две от Хиро Тода да се обади, — качи се в стаята си и заключи вратата. Смачка съобщенията на топка, хвърли ги в тоалетната и се изпика върху тях.

— Скъпи тъпи братовчеде Хиро — рече той високо на японски, — ако ти снася тъпата глава, което трябва да направя, за да отърва своята — и добави поток нецензурни английски думи, защото в японския нямаше такива, — твоето семейство ще бъде задължено на моето в продължение на осем поколения за всички неприятности, които си ми причинил.

Пусна водата в тоалетната, съблече се и взе душ, после легна гол на леглото на хладния бриз. Искаше да събере енергия, да възстанови спокойствието си и да се приготви за срещата.

Случайната забележка на японския посланик, с която започна целия замисъл, бе направена пред Роджър Нюбъри на приема в британското посолство преди два дни. Посланикът бе споменал, че новият ирански посланик оплаква затварянето на „Иран-Тода“, която би дала на новата ислямска република огромна икономическа власт в целия регион на Залива.

— Казва се Абадани, с университетско образование, завършил е икономика, фундаменталист е естествено, но не краен. Доста е млад и не много опитен, но е служител от кариерата, говори добър английски и беше в посолството в Кабул…

По това време тези забележки не говореха почти нищо на Касиги. После се случи „Вихрушка“. Телексите от Техеран бяха разпратени из целия Залив и бяха последвани от слухове за искане на Абадани за инспекция на хеликоптерите на Гавалан; инспекцията бе определена за тази вечер и очевидно щеше да докаже, че те са били с иранска регистрация: „…а това, Касиги сан, ще предизвика международен инцидент“ — му бе казал Ишии късно снощи, — „защото сега ще бъдат намесени и Кувейт, Саудитска Арабия и Бахрейн, а това, мога да те уверя, ще се опитат да избегнат всички, и най-вече нашият шейх.“

Сутринта той бе отишъл да се види с Абадани и му бе обяснил за Затаки и започването на строителството отново, като добави съвсем поверително, че японското правителство преразглежда статута на „Иран-Тода“, за да стане национален обект и да поеме цялото финансиране в бъдеще, и че със съдействието на негово превъзходителство Абадани той също би могъл да започне отново работа в Бандар-е Делам. Незабавно.

— Национален обект? Слава на Бога! Ако вашето правителство застане официално зад него, това ще реши завинаги всички финансови въпроси. Слава на Бога. Какво мога да направя? Каквото и да е!

— За да започна незабавно, ми трябват хеликоптери, чуждестранни пилоти и екипажи. Единственият начин да ги набавя бързо е чрез „С-Г Хеликоптърс“ и господин Гава…

Абадани избухна. След като изслуша учтиво и с привидно съгласие тирадата за въздушното пиратство и враговете на Иран, Касиги невъзмутимо продължи атаката.

— Напълно сте прав, ваше превъзходителство — каза той, — но трябва да избирам между риска да предизвикам вашето недоволство и неизпълнението на дълга ми към вашата велика страна. Изборът ни е прост: ако не намеря хеликоптери, не мога да започна отново. Опитах при „Гърни“ и при други без успех и сега знам, че мога да намеря бързо хеликоптери само чрез този ужасен човек — разбира се, само за няколко месеца, докато попълним дупката и уредя японски персонал. Ако не започна веднага, това ще ускори действията на онзи Затаки — уверявам ви, че той и неговият абадански комитет са взели закона в свои ръце, и той ще осъществи заплахата си. Това ще шокира и ще постави в неудобно положение моето правителство и ще го накара да забави осъществяването на цялото финансиране на националния обект и тогава… — Той вдигна рамене. — Тогава моето правителство ще нареди да се изостави „Иран-Тода“ и да се започне строителство на нов нефтохимически завод на някое сигурно място като Саудитска Арабия, Кувейт или Ирак.

— Сигурно място? Ирак? Тези крадци? Саудитска Арабия или Кувейт? За Бога, това са западнали шейхства и техните народи скоро ще се разбунтуват. Опасно е да се опитвате да правите дългосрочен бизнес с шейхствата, много е опасно. Те не се подчиняват на Божия закон. А Иран — сега да. Иран сега е уравновесен. Имамът, Бог да го дари с мир, ни спаси. Той нареди да тече нефт. Сигурно има някакъв друг начин да се намерят хеликоптери и екипажи! Гавалан и неговите пирати отмъкнаха имуществото ни. Не мога да помагам на пирати да избягат. Вие искате ли пиратите да избягат?

— Опазил ме Бог, не бих предложил такова нещо. Ние естествено не знаем, че те са пирати, ваше превъзходителство. Чух, че това са само лоши слухове, разпространявани от други врагове, които искат Иран да страда още повече. Дори и да е така, бихте ли приравнили девет използувани хеликоптера към три милиарда и сто милиона долара, които са вече вложени, и още един милиард и сто милиона, които моето правителство би могло да бъде убедено да вложи?

— Да. Пиратството си е пиратство, законът си е закон, шейхът се съгласи да направим проверка, истината си е истина. Иншаллах.

— Напълно съм съгласен, ваше превъзходителство, но нали знаете, че истината е относителна, едно отлагане до утре след залез-слънце ще бъде в полза на националните интереси… — Той успя да сдържи ругатнята си и бързо коригира грешката: — В интересите на имама и вашата ислямска държава.

— Божията истина не е относителна.

— Да, да, разбира се — отвърна Касиги, външно спокоен, но вътрешно скърцаше със зъби. „Как може човек да се оправи с тези идиоти, които използуват вярата си за прикритие и прибягват към «Бог» всеки път, когато искат да прекъснат линията на логическото мислене? Всичките са луди, ограничени! Не могат да разберат като нас, японците, че трябва да си толерантен към вярата на другите и че животът започва от нищо и свършва в нищото, а раят и адът, и бог са просто опиумен дим от ненормален мозък — докато не бъде доказано противното!“ — Разбира се, че сте прав, ваше превъзходителство. Но това няма да са негови хеликоптери или екипажи — трябват ми само неговите временни връзки. — Отегчен, той изчакваше и придумваше, и накрая изигра предпоследния си коз: — Сигурен съм, че шейхът и външният министър ще го приемат за огромна услуга, ако отложите проверката за утре, за да могат да дойдат на специалния прием на моя посланик тази вечер в осем.

— Прием ли, господин Касиги?

— Да, неочакван, но изключително важен. Зная, че вие сте поканен като важен гост. — Касиги снижи гласа си още повече: — Моля ви, не споменавайте, че сте узнали, но, между нас казано, нашето правителство търси дългосрочни договори за нефт, които могат да се окажат страхотно изгодни за вас, ако Иран продължи да ни снабдява. Това би било идеален момент да…

— Дългосрочни договори? Съгласен съм, че договорите, подписани от шаха, не струват, едностранни са и трябва да отпаднат. Но ние ценим Япония като клиент. Япония никога не се е опитвала да ни експлоатира. Сигурен съм, че вашият посланик няма да има нищо против да отложи приема с един час, до след инспекцията. Шейхът, външният министър, Нюбъри и аз бихме могли да дойдем направо от летището.

Касиги не беше сигурен докъде би могъл да настоява. „Ах ти, тъпанар такъв — помисли си той, — ако не отложиш инспекцията, аз ще си отмъстя, защото ще ме накарате да извърша единствения грях, който признаваме: неуспех.“ — Щастие е, че Иран е така добре представен тук във ваше лице.

— Разбира се, че ще дойда на приема, господин Касиги, след инспекцията.

Касиги елегантно изигра последната си карта:

— Имам чувството, ваше превъзходителство, че скоро ще бъдете поканен лично в моята страна, за да се срещнете с най-важните, най-важните ръководители там, защото вие разбирате, естествено, колко важна е вашата ислямска страна за Япония, и да огледате съоръжения, които биха били ценни за Иран.

— Ние… ние наистина имаме нужда от истински приятели — отвърна Абадани.

Касиги го наблюдаваше внимателно, но не забеляза никаква реакция — погледът му бе все така безмилостен и твърд.

— В тези тревожни времена е важно човек да търси приятелите, нали така? Човек никога не знае кога може да се окаже в беда, нали?

— Това е в Божиите ръце. Само той знае. — Последва дълга пауза и после Абадани каза: — Да бъде Божията воля. Ще помисля над това, което ми казахте.

Сега, в самотата на хотелската си стая, Касиги бе много изплашен. „Единственото важно нещо е да се грижиш за себе си. Независимо колко си умен или внимателен, никога не знаеш кога ще те сполети беда, който и да си. Ако има богове, ги има само за да ни мъчат.“

Турция, близо до границата: 4,23 следобед.

Сутринта бяха кацнали точно край селото, на километър в територията на Турция. Ерики би предпочел да иде по-навътре, на по-безопасно място, но резервоарите на хеликоптера бяха празни. Отново ги бяха засекли и им направиха засада, този път с два изтребителя и два бойни хеликоптера „Хюи“, и трябваше да им бяга четвърт час, преди да успее да се спусне оттатък границата. Двата „Хюи“ не посмяха да го последват, но останаха да кръжат от другата страна.

— Не им обръщай внимание, Азадех — каза той радостно. — Сега сме в безопасност.

Но не бяха. Селяните ги заобиколиха, пристигна полиция. Четирима мъже, един сержант и още трима, всички в смачкани и не по мярка униформи, с револвери. Сержантът носеше тъмни очила, за да се предпази от блясъка на снега. Нито един от тях не говореше английски. Азадех ги поздрави според плана, който бяха измислили с Ерики, и обясни, че Ерики — финландски поданик, е бил нает от британска компания по договор с „Иран Тимбър“, а по време на азербайджанските бунтове и боевете край Табриз животът му е бил заплашен от левите, и че тя, неговата съпруга, също е била заплашена, затова са избягали.

— А, ефенди е финландец, а вие сте иранка?

— Финландка по брак, сержант ефенди, иранка по рождение. Ето документите ни. — Тя му подаде финландския си паспорт, в който не бе посочен покойният й баща Абдула хан. — Може ли да се обадим по телефона, моля? Ще платим, разбира се. Съпругът ми би желал да се обади в нашето посолство и на работодателя си в Ал Шаргаз.

— А, Ал Шаргаз. — Сержантът кимна любезно. Беше набит, добре избръснат, но дори и така синьо-черното на брадата му избиваше през златистата му кожа. — Къде е това?

Тя му каза, осъзнавайки как изглеждат двамата с Ерики. Ерики — с мръсна кървава превръзка на ръката и груба лепенка на нараненото ухо, тя — със сплъстена коса и мръсни дрехи и лице. Двата „Хюи“ продължаваха да кръжат в небето. Сержантът ги наблюдаваше замислено.

— Защо са се осмелили да изпратят изтребители в нашето въздушно пространство и хеликоптери да ви гонят?

— Божия воля, сержант ефенди. Оттатък границата сега стават много странни неща.

— Как са нещата оттатък границата?

Той посочи на подчинените си хеликоптера и заслуша внимателно. Тримата полицаи се приближиха и надникнаха в кабината. Дупки от куршуми, изсъхнала кръв, разбити уреди. Един от тях отвори вратата, видя автоматите, видя и още дупки от куршуми.

— Господин сержант!

Сержантът го чу, но изчака учтиво Азадех да свърши. Селяните слушаха с широко отворени очи, никоя от жените не носеше чадор, нито фередже. Полицаят посочи една от грубите селски колиби.

— Моля, изчакайте там, на топло.

Денят бе студен, земята покрита със сняг, който отразяваше слънцето и блестеше. Сержантът бавно огледа кабината. Взе кукрито, извади го наполовина от ножницата, после го пъхна обратно и махна на Азадех и Ерики да се приближат.

— Как ще обясните наличието на оръжието, ефенди?

Азадех смутено преведе въпроса на Ерики.

— Кажи му, че са ги оставили хора от племената, които са се опитвали да отвлекат хеликоптера.

— А, от племената — каза сержантът. — Изненадан съм, че са ви оставили да отлетите с такова богатство. Как ще ми го обясните?

— Кажи му, че лоялистите са ги избили, а аз съм успял да избягам.

— Лоялисти, ефенди? Какви лоялисти?

— Полиция. Полицията в Табриз — отвърна Ерики. Съзнаваше с безпокойство, че всеки въпрос ги завлича все по-навътре в подвижните пясъци. — Попитай го дали мога да използвам телефона, Азадех.

— Телефон? Разбира се. Всяко нещо с времето си. — Сержантът погледна за момент кръжащите хеликоптери. После обърна отново строгите си кафяви очи към Ерики. — Радвам се, че полицаите са били лоялни. Полицията има дълг към държавата и към народа, длъжна е да спазва закона. Контрабандата на оръжие е нарушение на закона. Бягството от полицията, която пази закона, е престъпление. Нали така?

— Да, но ние не сме контрабандисти на оръжие, сержант ефенди, нито бягаме от полицията, която пази закона — отвърна Азадех, още по-уплашена.

Границата беше близо, толкова близо. За нея последната част от бягството им бе ужасна. Очевидно Хаким бе вдигнал тревога в пограничния район: само той имаше властта да уреди толкова бързо да ги засекат и на земята, и във въздуха.

— Въоръжени ли сте? — попита учтиво сержантът.

— Само един нож.

— Бихте ли ми го дали, моля? — Сержантът го взе. — Моля, последвайте ме.

Отидоха в полицейския участък — малка тухлена сграда с килии и няколко канцеларии и телефони близо до джамията на малкия селски площад.

— През последните няколко месеца много бежанци от всякакви националности минаха по нашите пътища — иранци, англичани, европейци, американци, много азербайджанци, много — но нито един руснак. — Той се засмя на шегата си. — Много бежанци, богати, бедни, добри, лоши, сред тях много престъпници. Някои бяха върнати, някои продължиха. Иншаллах. Моля, почакайте там.

„Там“ беше не килия, а някаква стая с няколко стола и маса, с решетки на прозорците, много мухи и никакъв изход. Но беше топло и относително чисто.

— Може ли да получим някаква храна и нещо за пиене и да се обадим по телефона? — попита Азадех. — Можем да платим, сержант ефенди.

— Ще поръчам от гостилницата. Храната е добра и не е скъпа.

— Съпругът ми пита дали може да използува телефона.

— Разбира се. Когато му дойде времето.

Това бе станало сутринта, а сега бе късен следобед. Междувременно храната пристигна — ориз и овнешко задушено, ръчен хляб и турско кафе. Тя плати с риали и не й взеха повече от необходимото. Сержантът им позволи да използват смърдящата дупка в тоалетната навън, вода от някакъв казан и един стар леген, за да се измият. Нямаше медикаменти, само йод. Ерики почисти раните си, доколкото можа, скърцаше със зъби от рязката болка, все още бе слаб и изтощен. После седна на един стол, сложи краката си на друг и задряма. Азадех седеше до него. От време на време вратата се отваряше, влизаше по някой полицай и пак излизаше.

— Мамка му — промърмори Ерики. — Как можем да избягаме?

Тя бе нежна, стоеше до него, затворила собствения си страх зад желязна врата. „Трябва да го подкрепям“ — мислеше си тя непрекъснато. Сега се чувстваше по-добре, косата й бе сресана и спусната, лицето й — измито, кашмиреният пуловер — почистен. Чуваше през вратата приглушени разговори, понякога иззвъняваше телефон, по пътя минаваха коли и камиони — от и към границата, бръмчаха мухи. Умората я надви и тя заспиваше от време на време, сънуваше лоши сънища: шум на двигатели, стрелба и Хаким — на кон като казак, ги нападаше; двамата с Ерики бяха заровени до шия в земята, копитата минаваха на косъм над тях; после бяха някак си свободни, бягаха към границата, която бе цяло поле от гъста бодлива тел, изведнъж между тях и безопасността се появиха лъжливият молла Махмуд и касапинът и…

Вратата се отвори. И двамата се стреснаха и се събудиха. Пред тях стоеше майор в безупречна униформа, гледаше заплашително, а от двете му страни бяха застанали сержантът и още един полицай. Майорът беше висок, със строго лице.

— Вашите документи, моля — обърна се той към Азадех.

— Аз… аз ги дадох на сержанта, майор ефенди.

— Дали сте му финландски паспорт. Иранските ви документи. — Майорът протегна ръка. Тя се бавеше. Сержантът изведнъж пристъпи напред, грабна чантата й и изсипа съдържанието й на масата. В същото време полицаят пристъпи към Ерики с ръка на револвера в откопчания кобур и му махна да иде в ъгъла. Майорът обърса праха от един стол и седна, взе иранската й лична карта от сержанта, прочете я внимателно, после погледна нещата на масата. Отвори торбичката с бижутата. Очите му се разшириха.

— Откъде взехте тези неща?

— Те са мои. Наследство от родителите ми. — Азадех бе изплашена, не знаеше какво или колко знае той, а бе забелязала как очите му минаха по тялото й. Ерики също го бе забелязал. — Може ли съпругът ми да използува телефона? Той ис…

— Когато му дойде времето! Казано ви беше много пъти. Когато му дойде времето означава, когато му дойде времето. — Майорът затвори чантата и я постави на масата пред себе си. Очите му се спряха на гърдите й. — Съпругът ви не говори ли турски?

— Не, не говори, майор ефенди.

Офицерът се обърна към Ерики и каза на добър английски:

— От Табриз има издадена заповед за арестуването ви за опит за убийство и отвличане.

Азадех пребледня. Ерики сдържа паниката си, доколкото можа.

— Отвличане на кого, господине?

Майорът за миг се раздразни.

— Не се опитвайте да си играете с мен. На тази госпожа, Азадех, сестра на Хаким, хана на Горгоните.

— Тя е моя съпруга. Как може съп…

— Знам, че е ваша съпруга, и по-добре ми кажете истината, за Бога. В заповедта се казва, че сте я отвлекли против волята й и сте отлетели с ирански хеликоптер. Азадех отвори уста, но майорът рязко я прекъсна: — Попитах него, не вас. Е?

— Беше без нейно съгласие, а хеликоптерът е британски, не ирански.

Майорът го изгледа втренчено и се обърна към Азадех.

— Е?

— Беше… беше без мое съгласие… — Думите й заглъхнаха.

— Е?

На Азадех й прилоша. Заболя я главата, беше отчаяна. Турските полицаи бяха известни със своята непреклонност, голяма лична власт и твърдост.

— Моля ви, майор ефенди, бихме ли могли да поговорим насаме, да ви обясня насаме?

— Ние сме насаме, госпожо — отвърна рязко майорът. После, забелязвайки страданието й и понеже оценяваше красотата й, добави: — Когато говорим на английски, а не на турски, сме насаме. Е?

Със запъване, като подбираше внимателно думите си, тя му разказа за клетвата пред Абдула хан, за Хаким и дилемата си как не можеше да тръгне, не можеше и да остане, и как Ерики благодарение на собствената си воля и мъдрост бе прерязал Гордиевия възел. По бузите й потекоха сълзи.

— Да, беше без мое съгласие, но в известен смисъл беше със съгласието на брат ми, който помогна на Ери…

— Ако е било със съгласието на Хаким хан, тогава защо е обявил огромна награда за главата на този човек, жив или мъртъв? — попита майорът. Не й вярваше. — И заповедта е издадена от негово име, като с нея се изисква незабавно екстрадиране, ако е необходимо.

Тя бе толкова шокирана, че едва не припадна. Без да мисли, Ерики тръгна към нея, но револверът опря в корема му.

— Исках само да й помогна — изпъшка той.

— Тогава останете на мястото си! — Офицерът добави на турски: — Не го убивайте. — После продължи на английски: — Е, госпожа Азадех? Защо?

Тя не можа да отговори. Отвори уста, но не можа да издаде никакъв звук.

— Какво друго би могъл да направи един хан, майоре? — рече вместо нея Ерики. — Засегната е честта на хана, авторитетът му. Публично трябва да постъпи по този начин, нали, независимо какво е одобрил насаме?

— Може би, но определено не толкова бързо, не, не толкова бързо, не и да вдига по тревога изтребители и хеликоптери — защо би го направил, след като иска да избягате? Цяло чудо е, че не са ви принудили да кацнете, че не са ви свалили при всички тези дупки от куршуми. Това ми звучи като куп лъжи, може би толкова я е страх от вас, че е готова да каже каквото и да е. Сега, за така нареченото ви бягство от двореца: какво точно се случи?

Безпомощен, Ерики му разказа. „Нищо повече не може да се направи — помисли той. — Кажи му истината и се надявай.“ Вниманието му бе насочено към Азадех, виждаше как я завладява пълен ужас. Разбира се, Хаким би реагирал по този начин, разбира се, жив или мъртъв — нали във вените му тече силната кръв на предците му?

— А оръжията?

И отново Ерики разказа всичко точно: как бе принуден да лети с агента на КГБ, за шейх Баязид, за отвличането, откупа, нападението на двореца, как трябваше да лети обратно с тях, а те нарушиха клетвите си и той трябваше да ги убие по някакъв начин.

— Колко души?

— Не помня точно. Половин дузина, може би повече.

— Харесва ви да убивате, а?

— Не, майоре, мразя го, но, моля ви, повярвайте ми, попаднахме в тази история, без да искаме, искаме само да ни пуснете да си вървим, моля ви, нека се обадя в моето посолство… те могат да поръчителстват за нас… ние не представляваме заплаха за никого.

Майорът само го гледаше.

— Не съм съгласен. Историята ви изглежда твърде нагласена. Търсят ви за отвличане и опит за убийство. Моля, вървете със сержанта — каза той и го повтори на турски. Ерики не помръдна, юмруците му се свиха, за малко щеше да избухне. Сержантът веднага извади револвера си и двамата с полицая тръгнаха застрашително към него.

— В тази страна неподчинението на полицията е много сериозно нарушение — грубо рече майорът. — Вървете със сержанта! Вървете.

Азадех се опита да каже нещо, но не можа. Ерики отблъсна ръката на сержанта, овладя безсилната си паника и гняв и се опита да се усмихне, за да я окуражи.

— Няма нищо — промърмори той и последва сержанта.

Паниката и ужасът почти бяха надвили Азадех.

Пръстите и коленете й вече трепереха, но толкова много искаше да стои спокойна, да бъде спокойна, знаеше, че е беззащитна, а майорът седеше срещу нея и я гледаше, бяха само двамата в стаята. „Иншаллах!“ — помисли си тя и го погледна с омраза.

— Няма от какво да се боите — рече той. Погледът му беше особен. После се пресегна и взе торбичката с бижутата. — За по-сигурно — добави той с изтънял глас, излезе, затвори вратата и тръгна по коридора.

Килията в края на коридора бе малка и мръсна, по-скоро клетка, отколкото стая. Вътре имаше легло, мъничкото прозорче бе преградено с решетки, на един огромен болт в стената висяха вериги, в ъгъла имаше смърдяща кофа. Сержантът тръшна вратата и я заключи след Ерики. Майорът каза през решетките:

— Помнете, че „спокойствието“ на госпожа Азадех зависи от вашето покорство. — И си отиде.

Останал сам, Ерики закрачи из клетката, оглеждайки вратата, ключалката, решетките, пода, тавана, стените, веригите — нямаше изход.

Ал Шаргаз, летището: 5,40 следобед.

На хиляда и петстотин километра на югоизток, от другата страна на Залива, Гавалан бе в главния офис и чакаше нетърпеливо до телефона. Оставаше един час до залез-слънце. Вече бе получил обещание за един 212 от една парижка компания и за два 206 от един приятел в „Аероспатиале“ на разумни цени. Скот беше в другия офис, прослушваше ВЧ-то, а Петикин — на другия телефон. Руди, Вили Ньорхтрайтер и Скрагър бяха в хотела на други телефони, търсеха евентуални екипажи и уреждаха материално-техническото снабдяване в Бахрейн. Все още никаква вест от Касиги.

Телефонът иззвъня. Гавалан грабна слушалката, надяваше се на някакво чудо за новини за Дюбоа и Фоулър, или да се обади Касиги.

— Ало?

— Анди, обажда се Руди. Имаме трима пилоти от „Луфттрансиортгезелшафт“ и обещават и двама механици. Десет процента над нормалното, един месец полети, два месеца почивка. Задръж така… звънят по другата линия, ще ти се обадя пак, чао.

Гавалан отбеляза това в бележника си, от безпокойство чак го заболя сърцето и това го подсети за Макайвър. Беше говорил с него, но не му бе споменал нищо за проблемите с крайния срок, не искаше да го тревожи допълнително. Само обеща, че щом хеликоптерите заминат в безопасност, ще хване следващия полет за Бахрейн, за да го види. „Няма за какво да се безпокоиш, Мак, не мога да ти се отблагодаря, на теб и Джени, за всичко, което направихте…“

През прозореца се виждаше залязващото слънце. Летището бе оживено. Кацаше един самолет на „Алиталия“ и това му напомни за Петикин и Паула — все още не бе имал възможност да попита Чарли как вървят нещата между тях. В далечния край на пистата за товарните самолети неговите осем 212 изглеждаха съсипани, приличаха на скелети без роторите и валовете, механиците все още прибираха някои от тях. Къде, по дяволите, беше Касиги? Беше опитал няколко пъти да се свърже с него в хотела, но той бе излязъл и никой не знаеше къде е и кога ще се върне.

Вратата се отвори.

— Татко — каза Скот, — Линбар Струан се обажда по нашия телефон.

— Кажи му да върви на майната си… Не! — бързо отвърна Гавалан. — Просто му кажи, че все още съм навън, но си сигурен, че ще му се обадя в момента, в който се върна. — И добави цял поток китайски ругатни. Скот побърза да затвори. Телефонът отново иззвъня. — Гавалан.

— Андрю, обажда се Роджър Нюбъри, как си?

— Здравей, Роджър, какво ново? — Гавалан започна да се поти.

— Крайният срок все още е залез-слънце. Иранецът настоя да мине оттук и да ме вземе, така че съм в готовност. Ще отидем заедно да се срещнем с шейха на летището. Ще пристигнем няколко минути по-рано, после тримата ще идем в товарната зона да чакаме негова светлост.

— Ами приемът при японския посланик?

— Предполага се, че всички ще идем след инспекцията — един Господ знае какво ще стане тогава, но… е, не е наша работа да мислим. Съжалявам за всичко това, но ръцете ни са вързани. До скоро. Чао.

Гавалан му благодари, затвори телефона и избърса челото си.

Отново телефонът. Касиги? Той вдигна слушалката.

— Ало?

— Анди? Аз съм — Иън Дънрос.

— Господи, Иън. — Грижите на Гавалан изчезнаха. — Толкова се радвам да те чуя, опитах се да се свържа с теб на няколко пъти.

— Да, съжалявам, но нямах възможност. Как върви?

Гавалан предпазливо му разказа. Също и за Касиги.

— Имаме около час до залез-слънце.

— Това е една от причините да ти се обадя. Дяволски лош късмет с Дюбоа, Фоулър и Макайвър, стискам палци. Локхарт май го е загазил, но така е, когато става въпрос за любов. — Гавалан чу въздишката му, но не знаеше как да я изтълкува. — Помниш ли Хиро Тода, „Тода Шипинг“?

— Разбира се, Иън.

— Хиро ми разказа за Касиги и проблема им с „Иран-Тода“. Изпаднали са в страхотно затруднение, така че, моля те, направи всичко, всичко, каквото можеш, за да им помогнеш.

— Ясно. Работя по това цял ден. Тода каза ли ти за идеята на Касиги за техния посланик?

— Да. Хиро се обади лично, каза, че имат голямо желание да помогнат, но това е ирански проблем и, честно казано, не очакват много, тъй като иранците ще бъдат напълно в правата си. — По лицето на Гавалан се изписа ужас. — Помогни им с всичко, с което можеш. Ако превземат „Иран-Тода“… е, между нас да си остане… — Дънрос премина за миг на шанхайски диалект: — Коремът на една благородна компания ще бъде разпран. — После продължи на английски. — Но между нас да си остане.

Въпреки че Гавалан бе почти забравил шанхайския, той го разбра и направо очите му се събраха. Нямаше никаква представа, че това засяга и „Струан“ — Касиги дори не бе намекнал нищо.

— Касиги ще получи хеликоптерите и екипажите си, дори да пропусне и крайния срок и да ни задържат.

— Да се надяваме, че няма да ви арестуват. Аха! Чете ли във вестниците за срива на борсата в Хонконг?

— Да.

— По-голям е, отколкото пишат. Някой играе много груба игра и са притиснали Линбар до стената. Ако измъкнеш 212-ките и продължиш да работиш, все пак ще трябва да откажеш хеликоптерите Х-63.

Гавалан чак се изпоти.

— Но Иън, с тях ще мога да направя пробив срещу „Импириъл“, като предложа на клиентите по-добро обслужване и по-голяма безопасност и…

— Съгласен съм, стари приятелю. Но ако не можем да платим за тях, няма да ги получиш. Съжалявам, но така стоят нещата. Борсата е полудяла, по-лошо е от когато и да било, кърви чак до Япония и не можем да си позволим и Тода да се провали.

— Може би ще имаме късмет. Няма да загубя Х-63. Между другото, чу ли, че Линбар дава на Доходоносния място във Вътрешния съвет?

— Да. Интересна идея. — Каза го безизразно и Гавалан не усети нито одобрение, нито неодобрение. — Научих по други канали за техните впечатления от срещата. Ако днес успееш, смяташ ли да бъдеш в Лондон в понеделник?

— Да. Ще знам с положителност или днес при залез-слънце, или утре по същото време. Ако всичко мине добре, ще се отбия да видя Мак в Бахрейн, после продължавам за Лондон. Защо?

— Бих искал да отложиш Лондон и да се срещнем в Хонконг. Изникна нещо страшно интересно за Нобунага Мори, другия свидетел, освен Доходоносния Чой на смъртта на Дейвид Макструан. Нобунага изгорял преди два дни в дома си в Каназава — това е в провинцията близо до Токио — при доста странни обстоятелства. В днешната поща получих едно много интересно писмо. Не мога да говоря за това по телефона, но е страшно, дяволски интересно.

Гавалан затаи дъх.

— Тогава Дейвид… Не е било нещастен случай?

— Ще трябва да изчакаме и да разберем, Анди, докато се срещнем, било в Токио или Лондон, колкото е възможно по-скоро. Между другото, Хиро и аз планирахме да останем в Каназава през нощта, когато е умрял Нобунага, но не успяхме в последния момент.

— Господи, имали сте късмет!

— Да. Е, трябва да свършвам. Мога ли да направя нещо за теб?

— Нищо, освен ако не можеш да удължиш срока до неделя вечер.

— Продължавам да работя по въпроса, не се бой. Страшно съжалявам за Дюбоа, Фоулър и Макайвър… можеш да оставяш съобщения на този телефон в Токио до понеделник…

Сбогуваха се. Гавалан продължи да гледа втренчено телефона. Влезе Скот с новини за евентуални пилоти и хеликоптери, но той почти, не го чуваше. „Убийство ли е било в края на краищата? Господи! Проклет да е Линбар с неговите номера и лошите инвестиции. На всяка цена трябва да се сдобия с тези Х-63, трябва.“

Телефонът отново иззвъня. Връзката беше лоша и говорещият отсреща имаше силен акцент:

— Международен разговор за ваша сметка, за ефенди Гавалан.

Сърцето му трепна. Ерики?

— Аз съм ефенди Гавалан, приемам разговора. Бихте ли говорили по-високо, моля, едва ви чувам. Кой се обажда?

— Един момент, моля… — Докато чакаше нетърпеливо, погледна към портала на пистата, през който щяха да влязат шейхът и останалите, ако Касиги не успееше да отложи инспекцията. Дъхът му почти секна, като видя една голяма лимузина с шаргазко знаме на бронята да се приближава, но колата отмина сред облак прах и един глас в другия край на линията, който едва се чуваше, рече:

— Анди, аз съм Марк, Марк Дюбоа…

— Марк? Марк Дюбоа? — заекна той и едва не изпусна слушалката, притисна с ръка другото си ухо, за да чува по-добре. — Боже Господи! Марк? Добре ли си, къде сте, по дяволите? Фоулър добре ли е? Къде сте? — Нищо не разбра от отговора. Трябваше да се напрегне, за да го чуе. — Повтори!

— На Кор ал Амая… — Кор ал Амая беше огромната, дълга половин миля иракска дълбоководна нефтена платформа-терминал на другия край на Залива, до устието на Шат-ел-Араб, който разделяше Ирак и Иран, на около петстотин мили на североизток. — Чуваш ли ме, Анди? Кор ал Амая…

На платформата Кор ал Амая.

Марк Дюбоа също бе притиснал с една ръка ухото си и се мъчеше да не крещи по телефона. Телефонът беше в офиса на директора на платформата, вътре и навън беше пълно с иракчани и чужденци, които можеха да го чуят.

— Телефонът не е личен… vous comprenez?

— Ясно, но за Бога, какво стана? Прибра ли ви някой?

Дюбоа се огледа дали не го подслушват и каза внимателно:

— Не, mon vieux, свършваше ми горивото и voila, от мъглата се появява един танкер и аз кацам на него, идеално, разбира се. И двамата сме добре, Фоулър и аз. Pas de probleme! Какво става с останалите — с Руди, Шандор и Поп?

— Всички са тук, в Ал Шаргаз, всички, вашата група, на Скраг, Мак, Фреди, въпреки че Мак в момента е в Бахрейн. След като и вие сте на сигурно място, резултатът от „Вихрушка“ е десет от десет Ерики и Азадех са в безопасност в Табриз, въпреки че… — Гавалан щеше да каже, че Том е рискувал живота си да остане в Иран. Но нито той, нито Дюбоа можеха да направят нещо и затова каза радостно: — Чудесно е, че сте в безопасност, Марк. Можеш ли да работиш?

— Разбира се, аз, ъ-ъ, само ми трябват гориво и инструкции.

— Марк, сега си с британска регистрация… задръж секунда… регистрацията ти е G-HKVC. Заличи старите номера и си сложи новите. Излезе ни солено и бившите ни домакини посипаха целия Залив с телекси, с които искат правителствата да ни арестуват. Не слизай никъде на брега.

Доброто настроение на Дюбоа изчезна.

— Голф Хотел Кило Виктор Чарли, записах. Анди, le bon Dieu е с нас, защото танкерът плава под либерийски флаг, а капитанът е англичанин. Едно от първите неща, които поисках, беше кутия с боя, боя… разбра ли?

— Ясно, направо чудесно. Продължавай!

— Тъй като корабът плаваше към Ирак, реших, че ще е най-добре да си мълчим и да останем на него, докато се свържем с вас, и… — През полуотворената врата Дюбоа забеляза, че иракският директор се приближава, и продължи много по-високо и с леко променен глас: — Тази задача е идеална, господин Гавалан, и се радвам да ви съобщя, че капитанът е много доволен.

— Окей, Марк, аз ще задавам въпросите. Кога трябва да завърши товаренето на кораба и кое е първото пристанище, в което ще спре?

— Вероятно утре. — Той кимна любезно на иракчанина, който седна зад бюрото си. — Трябва да пристигнем в Амстердам както е по график. — И двамата трудно се чуваха.

— Мислиш ли, че ще можеш да останеш на кораба за цялото пътуване? Естествено ние ще поемем разходите.

— Не виждам защо не. Мисля, че този експеримент ще се превърне в постоянна работа. Капитанът реши, че удобството си струва — да стои на котва край брега, но, когато пожелае, да може да направи кратко посещение на сушата — честно казано обаче, собствениците са направили грешка, като са поръчали 212. Един 206 би бил много по-добре. Мисля, че ще искат отстъпка. — Чу как Гавалан се засмя и това го зарадва. — Най-добре да освобождавам телефона, просто исках да те чуя. Фоулър изпраща сърдечни поздрави и ако е възможно, ще ви се обадя от кораба, когато минаваме край вас.

— Ако имаме късмет, няма да сме тук. Утре товарим и заминаваме. Не се безпокой, ще следя танкера ви през целия път до дома. След като минете през Ормузкия проток и напуснете водите на Залива, помолете капитана да се свърже по радиото или телекса с нас в Абърдийн. Става ли? Прехвърлям всички в Северно море, докато подредим нещата. О, сигурно нямаш пари, просто подписвай за всичко, а аз ще възстановя сумите на капитана. Как се казва?

— Тависток, Брайън Тависток.

— Разбрано. Марк, нямаш представа колко съм щастлив.

— И аз. A bientot. — Дюбоа затвори телефона и благодари на директора.

— За мен бе удоволствие, капитане — отвърна замислен той. — Всички големи танкери ли ще имат собствено хеликоптерно осигуряване?

— Не зная, господине. За някои би било разумно. Не е ли така?

Директорът леко се усмихна. Беше висок мъж на средна възраст, бе учил в Америка.

— Един ирански патрулен кораб наблюдава танкера ви от техни териториални води. Любопитно, а?

— Да.

— За щастие те си стоят в техни води, ние — в наши. Иранците мислят, че притежават Арабския залив, нас, Шат и водите на Тигър и Ефрат чак до изворите им — почти три хиляди километра.

— Толкова дълга ли е Ефрат? — попита Дюбоа. Предпазливостта му нарастваше.

— Да. Тя се ражда в Турция. Били ли сте преди в Ирак?

— Не, господине. За съжаление. Може би при следващото ми пътуване.

— Багдад е велик, древен, модерен — такъв е и целият Ирак, заслужава си да се посети. Имаме девет милиарда метрични тона доказани нефтени запаси и два пъти по толкова, които чакат да бъдат открити. Ние сме много по-ценни от Иран. Франция би трябвало да подкрепя нас, не Израел.

— Господине, аз съм обикновен пилот — рече Дюбоа. — Не се занимавам с политика.

— За нас това е невъзможно. Политиката е живот — ние сме открили това с мъки. Тук е дори Райската градина — знаете ли, че тук от шестдесет хиляди години живеят хора? Райската градина е само на стотина километра: там, където се сливат Тигър и Ефрат. Нашите хора са открили огъня, изобретили са колелото, математиката, писмеността, виното, градинарството, земеделието… тук са били Висящите градини на Вавилон. Шехерезада е разказвала приказките си на халифа Харун ал-Рашид, с когото може да се сравнява само вашият Карл Велики, тук са били и най-могъщите древни цивилизации — Вавилон и Асирия. Дори Потопът е започнал тук. Надживели сме шумери, гърци, римляни, араби, турци, англичани и перси — той сякаш изплю думата. — Ще продължим да ги надживяваме.

Дюбоа кимна отегчен. Капитан Тависток го бе предупредил: „Ние сме в иракски води, платформата е иракска територия, млади човече. От момента, в който напуснете танкера, вие сте сам, нямам никаква юрисдикция, разбирате ли?“

— Искам само да се обадя по телефона. Налага се.

— А как ще слезете в Ал Шаргаз на връщане?

— Няма да има никакви проблеми — каза Дюбоа съвсем спокойно. И защо да има? Аз съм французин.

Когато направи принудителното кацане на палубата, трябваше да разкаже на капитана за „Вихрушка“ и причините за нея. Трависток само изсумтя. „Нищо не знам за това, млади човече. Не си ми казал. Първо по-добре боядисай иранската регистрация и напиши G, с каквото искаш след него — ще наредя на корабния бояджия да помогне. Що се отнася до мен, ти си еднократен експеримент, който собствениците са ми пробутали — качил си се в Кейптаун, изобщо не ми харесваш и почти не разговаряме. Така става ли? — Капитанът се усмихна. — Радвам се, че си на борда. Аз бях на патрулен катер по време на войната, действахме из целия Ламанш — жена ми е от Ил де Уесан, близо до Брест — от време на време се промъквахме дотам за вино и бренди точно като пиратските ми предци. Абе във всеки англичанин се крие пират. Добре дошъл на борда.“

Сега Дюбоа чакаше и наблюдаваше иракския директор.

— Ще мога ли да използвам пак телефона утре, преди да заминем?

— Разбира се. Не ни забравяйте. Всичко е започнало тук — и тук ще свърши. Салаам! — Директорът се усмихна странно и подаде ръка. — Щастливи кацания.

— Благодаря, до скоро.

Дюбоа излезе и се спусна по стълбите на палубата, нямаше търпение да се върне на танкера. На неколкостотин метра на север видя иранския патрулен кораб — малка фрегата, която се поклащаше на вълните.

— Espece de con — промърмори той и тръгна, главата му бръмчеше от мисли.

Трябваха му почти петнадесет минути, за да стигне на кораба. Фоулър го чакаше и той му каза добрите новини.

— Чудесно е, че с момчетата всичко е наред, но чак до Амстердам в тази стара кофа! — сърдито изруга Фоулър.

Дюбоа го заряза, отиде на носа и се облегна на планшира.

„Всички са в безопасност! Изобщо не си представях, че всички ще успеем, никога — помисли си той радостно. — Какъв фантастичен късмет! Анди и Руди ще си помислят, че е благодарение на плана, но не е така. Това си беше късмет. Или Господ. Господ докара танкера точно на минутата. Майната му, и този път бяхме на косъм, но се размина и няма нужда да мисля за това. Сега какво? Ако не налетим на лошо време или тази стара кофа не потъне, ще бъде страхотно да прекараме две-три седмици, без да правим нищо, само да мислим, да ядем, да спим и да поиграем малко бридж, пак да спим, да мислим и да планираме. После Абърдийн и Северно море, ще се смеем с Жан-Люк, Том Локхарт и Дюк, и останалите момчета и после заминаваме… заминаваме накъде? Време е да се оженя. Майната му, още не искам да се женя. Аз съм само на тридесет години и досега все съм се отървавал. Просто ще е лош късмет да срещна някоя парижанка с ажурно бельо и тя да използва хитрините си, та да лапна по нея и да ме съсипе! Животът е твърде хубав, прекалено хубав, а чукането е прекрасно нещо!“

Обърна се и погледна на запад. Слънцето, замъглено от мръсния въздух, се спускаше към хоризонта на сушата — сив, плосък и скучен. „Ще ми се да съм в Ал Шаргаз, при момчетата.“

Ал Шаргаз, международната болница: 6,01 вечерта.

Старк седеше на верандата на втория етаж и също гледаше залязващото слънце, но тук то беше красиво над спокойно море, под безоблачно небе, а широката слънчева пътека го караше да примижава срещу отразената светлина, въпреки че беше с тъмни очила. Беше по долнище на пижама, гърдите му бяха превързани и се оправяха добре и въпреки че още беше слаб, се опитваше да мисли и планира. Имаше толкова много неща, за които да мисли — и ако успеят да измъкнат машините, и ако не успеят. В стаята зад него Мануела бърбореше на някаква смесица от испански и тексаски с майка си и баща си в далечния Лубок. Той вече бе разговарял с тях, а също с родителите си и с децата — Билиджо, малкия Конроу и Сарита: „И-и, тате, кога се връщаш вкъщи? Имам си ново конче, училището е страхотно и днеска е по-горещо, и изядох цяла чиния от двойните люти чушки!“

Старк се усмихна леко, но не успя да се изтръгне от своя океан от опасения. Колко бяха далече един от друг и всичко бе чуждо, навсякъде, дори и в Англия. А сега следваше Абърдийн и Северно море. „Аз нямам нищо против един или два месеца, но това не е за мен, нито за децата или Мануела. Ясно е, че децата искат да са в Тексас, да са у дома, а сега вече и Мануела иска същото. Толкова много неща се случиха, страшни неща, толкова много наведнъж. Тя е права, но, по дяволите, не знам къде искам да отида, нито какво искам да правя. Трябва да продължа да летя, така съм научен, искам да продължа да летя. Къде? Не в Северно море или Нигерия, където са основните райони на Анди сега. Може би в някое от малките предприятия в Южна Америка, Индонезия, Малая или Борнео? Бих искал да остана с него, ако мога, но децата, училището и Мануела?

Може би да зарежа задграничната работа и да се върна в Щатите? Не, твърде дълго бях извън страната, твърде отдавна съм тук.“

Погледът му стигаше над стария град в далечината на пустинята. Спомни си времето, когато прекрачваше прага на пустинята през нощта, понякога с Мануела, понякога сам, ходеше там просто за да слуша. Да слуша какво? Тишината, нощта или как звездите се викат една друга? Нищото? „Ти слушаш Бога“ — бе казал моллата Хусаин. — „Как може един неверник да прави това? Ти слушаш Бога.“

— Ти го казваш, молла, не аз.

„Странен човек, спаси ми живота, аз спасих неговия, едва не умрях заради него, после пак бях спасен, после всички ни освободиха в Ковис — по дяволите, той знаеше, че напускаме Ковис окончателно, сигурен съм. Защо ни пусна, нас — Големия Сатана? И защо все ми повтаряше да ида и да видя Хомейни? Имамът не е прав, изобщо не е прав.“

„Ами всичко това, дето става с мен?“

„Той е някъде там, нещото в пустинята, което съществува за мен. Окончателното спокойствие. Абсолютът. То е само за мен — не за децата или Мануела, или за родителите ми, или някого другиго — само за мен… Не мога да го обясня на никого и най-вече на Мануела, както не мога да обясня и това, което се случи в джамията в Ковис или на разпита.

По дяволите, по-добре да се измъквам, иначе съм загубен. Простотата на исляма прави всичко да изглежда толкова просто и ясно, и по-добро, и все пак…

Аз съм Конроу Старк, тексасец, пилот на хеликоптер със страхотна жена и страхотни деца и това би трябвало да е достатъчно за Бога, нали така?“

Разтревожен, той погледна отново към стария град. Минаретата и стените вече почервеняваха от залязващото слънце. Отвъд града бе пустинята, а отвъд нея — Мека. Знаеше, че това е пътят към Мека, защото бе видял персонала в болницата, докторите и сестрите и други да коленичат за молитва, обърнати натам. Мануела излезе отново на верандата и разсея мислите му, седна до него и отчасти го върна към реалността.

— Изпращат много целувки и питат кога се връщаме у дома. Би било хубаво да отидем, не мислиш ли, Конроу? — Видя как той кимна разсеяно, не беше при нея. Погледна натам, накъдето гледаше той, но не видя нищо особено. Само залязващото слънце. По дяволите!… Тя скри загрижеността си. Той оздравяваше чудесно, но не беше същият. „Не се тревожи, Мануела — бе казал доктор Нът, — това е вероятно от шока, че за пръв път е улучен от куршум, първия път винаги е малко травматизиращо. От това е, а и Дюбоа, Том, Ерики, и цялото чакане и тревоги в неизвестност — всички сме настръхнали, ти, аз, всички, но още не знаем от какво — това засяга всички ни по различен начин.“

Премаляваше й от тревога. За да я прикрие, тя се облегна на парапета и се загледа към морето и лодките.

— Докато спеше, намерих доктор Нът. Той каза, че може да те изпишат след няколко дни, утре, ако е наистина важно, но трябва да почиваш един-два месеца. На закуска Ногър ми каза, че се носи слух, че всички ще получим поне един месец отпуск, платен, не е ли чудесно? С него и с отпуска по болест ще имаме много време и ще можем да отидем у дома, а?

— Разбира се. Ще бъде чудесно.

Тя се поколеба, после се обърна и го погледна.

— Какво те тревожи, Конроу?

— Не съм сигурен, мила. Чувствам се добре. Не е от гърдите ми. Не зная.

— Доктор Нът каза, че известно време ще се чувстваш доста странно, мили, а Анди каза, че има голям шанс да няма инспекция, а самолетите определено ще дойдат утре по обед, нищо друго не можем да направим, и ти не можеш да направиш нищо… — Телефонът в стаята иззвъня и тя отиде да го вдигне, като продължи да говори: — … никой от нас не може да направи нищо повече от това, което правим. Ако успеем да се измъкнем, ние и нашите хеликоптери, знам, че Анди ще намери хеликоптери и екипажи за Касиги и тогава… Ало? О, здравей, мили…

Старк чу внезапното ахване и тишината, сърцето му се сви, после вълнението й избухна и тя извика към него:

— Обажда се Анди, Конроу, Анди, обадил му се е Марк Дюбоа, той е в Ирак на някакъв кораб, той и Фоулър, кацнали са принудително без проблеми на някакъв танкер и сега са в Ирак и в безопасност… О, Анди, това е чудесно! Какво? О, разбира се, той е добре и аз ще… ами Касиги?… Чакай ма… да, но… разбира се. — Тя затвори телефона и се върна бързо при него. — Все още нищо от Касиги, Анди каза, че бързал и щял да се обади пак. О, Конроу… — Тя коленичи до него и го прегърна, но много внимателно, от щастие от очите й потекоха сълзи. — Толкова се тревожех за Марк и Фоулър, толкова се боях, че са…

— И аз… и аз. — Той чувствуваше как бие сърцето й, чувствуваше и своето и сякаш част от тежестта върху душата му изчезна. Притисна я със здравата си ръка и промърмори задавено:

— По дяволите! Хайде, Касиги… хайде, Касиги…

Щабът в Ал Шаргаз, международното летище: 6,18 вечерта.

Гавалан стоеше до прозореца на офиса и гледаше как официалната кола на Нюбъри с малкото трепкащо английско знамение влиза през портала. Колата мина бързо по пътя и спря пред сградата. Вътре имаше шофьор без униформа и двама души отзад. Гавалан замислено поклати глава. Плисна шепа студена вода от чешмата на лицето си и се избърса.

Вратата се отвори. Влезе Скот с Чарли Петикин. И двамата бяха пребледнели.

— Не се безпокойте — рече Гавалан, — влизайте. — Върна се отново до прозореца. Мъчеше се да изглежда спокоен. Слънцето беше почти над хоризонта. — Няма смисъл да чакаме тук, ще слезем да ги посрещнем. — Той решително ги поведе по коридора. — Чудесно е за Марк и Фоулър, нали?

— Чудесно — отвърна Скот. Гласът му беше безизразен въпреки решителността му. Десет от десет, татко. По-добре от това не може. Десет от десет.

Минаха по коридора и излязоха във фоайето.

— Как е Паула, Чарли?

— О, тя… тя е добре, Анди. — Петикин бе смаян от хладнокръвието на Гавалан, завиждаше му. — Тя… тя излетя за Техеран преди час, мисля, че ще се върне чак в понеделник, а може би и утре. — „Проклета да е тази «Вихрушка» — помисли си той, — тя провали всичко. Знам, че страхливецът никога не печели, но какво да направя? Ако ни измъкнат хеликоптерите, С-Г затъва, няма работа, няма пенсия, а аз нямам почти никакви спестявания. Аз съм много по-стар от нея и… майната му на всичко! По някакъв си гаден, тъп начин се радвам — сега не бих могъл да проваля живота й, а тя би била луда да каже «да».“ — Паула е чудесна, Анди.

— Тя е хубаво момиче.

Фоайето бе пълно. Минаха през него и излязоха от хладния въздух на климатичната инсталация в топлината на залеза на стъпалата пред входа. Изненадан, Гавалан се спря. Всички от контингента на С-Г бяха тук: Скрагър, Воси, Вили, Руди, Пои Кели, Шандор, Фреди Еър и всички останали, и всички механици. Всички бяха застинали неподвижно и гледаха приближаващата се кола. Тя спря пред тях.

От нея слезе Нюбъри.

— Здравей, Андрю — рече той, но в този момент всички се вцепениха, защото до него застана не иранецът, а сияещият Касиги. Нюбъри каза озадачено: — Всъщност не разбирам какво става, но посланикът, иранският посланик, отмени инспекцията в последния момент, шейхът също, а господин Касиги ми се обади да отида на японския прием, така че тази вечер няма да има никаква инспекция…

Гавалан радостно възкликна, всички затупаха Касиги по раменете, благодаряха му, говореха, смееха се, бутаха се.

— И утре няма да има инспекция, дори ако трябва да го отвлечем… — каза Касиги. Всички отново се разсмяха и завикаха радостно, Скрагър затанцува някакъв моряшки танц.

— Ура за Касиги!

Гавалан си проби път до японеца, прегърна го здраво и викна над цялата лудница:

— Има Бог! Ще получите част от машините си след три дни, останалите в края на седмицата… — После добави несвързано: — Боже Господи, в последната секунда! Боже Господи, трябва да кажа на Мак, на Дюк и на останалите… аз черпя…

Касиги гледаше след него, докато той бързо се отдалечи. После се усмихна.

В болницата: 6,32 вечерта.

Разтреперан и сияещ от щастие, Старк затвори телефона и се върна на верандата.

— Дявол да го вземе, Мануела, дявол да го вземе, успяхме, няма да има инспекция! „Вихрушка“ успя! Анди не знае как го е направил Касиги, но го е направил и… дявол да го вземе! — Той я прегърна и се облегна на парапета. — „Вихрушка“ успя, сега сме в безопасност, сега ще се измъкнем и можем да правим планове. Дявол да го вземе! Кучият му син Касиги успя! Аллах-ул акбар — добави той триумфиращо, без да мисли.

Слънцето докосна хоризонта. Един мюезин се обади откъм града, само един, гласът му бе несравним, подканващ. Звукът изпълни слуха му и цялото му същество и той се заслуша, забравил всичко останало. Облекчението и радостта се смесиха с думите, подканата и безкрая — и той я остави. Тя го чакаше безпомощна, сама. Очакваше го в залеза на слънцето, боеше се за него, тъгуваше за него, усещаше, че се решава бъдещето. Чакаше така, както само една жена може да чака.

Призивът спря. Сега беше много тихо, всичко бе замряло. Очите му видяха стария град с цялото му древно великолепие, пустинята зад него, безкрая отвъд хоризонта, видяха го такъв, какъвто е. Старк чу звука на излитащ реактивен самолет и призива на морските птици. После мекото „път-път-път“ на хеликоптер отнякъде и реши.

— Теб — рече той на фарси, — теб обичам аз.

— Теб обичам аз завинаги — промърмори тя почти разплакана. После го чу да въздиша и разбра, че отново са заедно.

— Време е да си вървим у дома, мила. — Той я взе в прегръдките си. — Време е всички да си вървим у дома.

— У дома е там, където си ти — отвърна тя и вече не се страхуваше.

Хотел „Оазис“: 11,52 вечерта.

Телефонът издрънча неприятно в тъмното и изтръгна Гавалан от дълбокия сън. Той опипа наоколо, запали нощната лампа.

— Ало?

— Ало, Андрю, обажда се Робърт Нюбъри. Извинявай, че се обаждам толкова късно, но…

— О, няма нищо, нали ти казах, че можеш да се обадиш до полунощ. Как мина? — Нюбъри бе обещал да се обади и да му каже какво е станало на приема. Обикновено Гавалан не си лягаше по това време, но тази вечер се извини, остави ги да празнуват след десет часа и за секунди бе заспал. — Какво ще правим утре?

— С удоволствие мога да ти съобщя, че негово превъзходителство Абадани прие поканата на шейха да ловуват през деня със соколи в оазиса Ал Сал, така че перспективата изглежда добра, той ще бъде изолиран през целия ден. Лично аз му нямам доверие, Андрю, и определено ти препоръчваме да изтеглиш хеликоптерите и хората си колкото е възможно по-бързо и по-дискретно и да приключиш операциите тук за един-два месеца, докато не ти се обадим. Става ли?

— Да, чудесни новини. Благодаря. — Гавалан се отпусна назад. Беше нов човек; леглото го изкушаваше, сънят го приканваше. — Вече съм планирал да спра работата за известно време — рече той със страхотна прозявка. — Всички са потвърдили, преди залез-слънце. — Усети нервността в гласа на Нюбъри, но го отдаде на вълнението, потисна още една прозявка и добави: — Скрагър и аз ще сме последни — ние вземаме самолета за Бахрейн с Касиги, за да видим Макайвър.

— Добре. Как, по дяволите, успяхте с Абадани не знам и не искам да знам, но сваляме колективната си шапка пред вас. Сега, ъ-ъ, неприятно ми е да съобщавам лоши новини наред с добрите, но току-що получих телекс от Хенли от Табриз.

— Неприятности? — Сънят изчезна.

— Боя се, че е така. Звучи странно, но ето какво пише. — Прошумоля хартия, после се чу: — Хенли пише: „Научихме, че вчера или снощи е имало някакво нападение срещу Хаким хан, предполага се, че е намесен и капитан Йоконен. Снощи той е избягал към турската граница със своя хеликоптер, като е взел жена си Азадех против волята й. Издадена е заповед от името на Хаким хан за арестуването му за опит за убийство и отвличане. В момента в Табриз се водят големи боеве между враждуващи фракции и това затруднява точните доклади. Ще ви изпратим подробности, щом получим информация.“ Това е всичко. Учудващо, нали? — Мълчание. — Андрю? Чуваш ли ме?

— Да… да, чувам те. Просто… просто се опитвам да си събера мислите. Нали не е възможно да има грешка?

— Съмнявам се. Изпратих спешен сигнал за повече подробности. Утре може би ще получим нещо. Предлагам да се свържеш с финландския посланик в Лондон и да го предупредиш. Телефонът на посолството е 01-766-8888. Съжалявам.

Гавалан му благодари и замаян затвори телефона.

Неделя

4 март 1979 г.

72

В турското село: 10,20 сутринта.

Азадех се стресна и се събуди. За момент не можа да си спомни къде е, после очертанията на предметите в стаята станаха по-ясни — малка сива стая с два прозореца, твърд сламеник на леглото, чисти, но груби чаршафи и одеяла — и тя си спомни, че това е селският хотел и снощи при залез-слънце, въпреки протестите й и нежеланието да остави Ерики, тя бе ескортирана дотук от майора и един полицай. Майорът отхвърли извиненията й и настоя да вечеря с нея в малкия ресторант, който се опразни веднага, щом влязоха.

— Разбира се, че трябва да ядете нещо, за да поддържате силите си. Седнете, моля. Ще поръчам същото, което ядете вие, и за вашия съпруг и ще наредя да му го изпратят. Искате ли?

— Да, моля — отвърна тя също на турски и седна, разбирайки загатнатата заплаха, а кожата й настръхна. — Мога да платя.

— Както желаете — пълните му устни помръднаха в лека усмивка.

— Благодаря ви, майор ефенди. Кога ще можем да заминем със съпруга ми?

— Ще обсъдим това с вас утре, не тази вечер. — Той направи знак на полицая да застане на пост до вратата. — Сега ще говорим на английски — каза той и предложи сребърната си табакера.

— Не, благодаря. Не пуша. Кога ще мога да си получа обратно бижутата, майор ефенди?

Той си избра цигара и започна да почуква края й по табакерата. Гледаше я.

— Веднага, щом бъде безопасно. Казвам се Абдул Икаил. Постоянната ми работа е във Ван и отговарям за целия район покрай тукашната граница. — Той щракна запалката си и издуха дима, без да откъсва очи от нея. — Били ли сте във Ван преди?

— Не, не съм.

— Това е едно малко, сънливо място. Беше — поправи се той. — Преди вашата революция, въпреки че на границата винаги е трудно. — Дръпна отново силно от цигарата. — И от двете страни има нежелани хора, които искат да пресекат границата или да бягат. Контрабандисти, наркотрафиканти, търговци на оръжие, крадци, всякакви боклуци.

Каза го небрежно, разделяйки думите с тънки струйки дим. В малкото помещение въздухът бе тежък, миришеше на престояло ядене, на хора и на евтин тютюн. Азадех усети, че следва нещо лошо. Пръстите й започнаха да си играят с презрамката на чантата.

— Били ли сте в Истанбул? — попита той.

— Да. Да, веднъж, за няколко дни, когато бях малка. Отидох с баща ми, той имаше работа там, а аз… мен ме качиха на самолет, за да ида на училище в Швейцария.

— Никога не съм бил в Швейцария. Веднъж ходих в Рим на екскурзия. И в Бон на полицейски курс, и на още един в Лондон, но никога в Швейцария.

Известно време той пушеше, потънал в мисли, после загаси цигарата в един нащърбен пепелник и направи знак на собственика на хотела, който стоеше унило до вратата, очаквайки поръчката му. Храната беше проста, но добра и сервирана с подчертано, нервно смирение, което още повече я смути. Очевидно селото не беше свикнало с такова височайше присъствие.

— Не се страхувайте, госпожо Азадех, не ви заплашва нищо — каза й той, сякаш четеше мислите й. — Дори напротив. Радвам се, че имам възможност да разговарям с вас, рядко човек с вашия… с вашия произход минава оттук. — През цялата вечеря той търпеливо и учтиво я разпитваше за Азербайджан и Хаким хан, не каза почти нищо за себе си, отказваше да говори за Ерики или за това какво ще стане. — Каквото ще стане, ще стане. Моля, разкажете ми пак вашата история.

— Аз… аз вече ви я разказах, майор ефенди. Това е истина, не е история. Казах ви истината, както и съпругът ми.

— Разбира се — каза той. Ядеше с апетит. — Моля, разкажете ми я отново.

И тя отново я разказа. Страхуваше се, разбираше погледа му и желанието в него, въпреки че той остана все така коректен и внимателен.

— Това е истината — приключи тя. Почти не се бе докоснала до храната пред себе си, апетитът й беше изчезнал. — Не сме извършили никакво престъпление, съпругът ми само защити себе си и мен — пред Бога.

— За съжаление Бог не може да свидетелства във ваша полза. Разбира се, във вашия случай аз приемам това, което казвате и в което вярвате. За щастие ние тук сме по-съвременни, ние не сме фундаменталисти, има разделение между исляма и държавата, няма самоназначили се хора, които да се вмъкват между нас и Бог, и ние просто искаме да запазим нашия начин на живот такъв, какъвто го искаме, и да попречим да ни натикат в гърлото вярата или закона на други хора. — Той спря и се заслуша внимателно. На идване в здрача бяха чули далечна стрелба и тежки минохвъргачки. Сега в тишината на ресторанта ги чуха отново. — Вероятно кюрдите отбраняват домовете си в планините. — Устните му се свиха с отвращение. — Чухме, че Хомейни изпраща армията ви и Зелените ленти срещу тях.

— Значи още една грешка — каза тя. — Поне така казва брат ми.

— Съгласен съм. Моето семейство е кюрдско. — Той стана. — През цялата нощ пред вратата ви ще има полицай. За ваша защита — добави той със същата странна полуусмивка, която силно я смущаваше. — За ваша защита. Моля ви, стойте в стаята си, докато аз… аз дойда да ви взема или изпратя за вас. Вашето съгласие помага на съпруга ви. Спете спокойно.

Тя отиде в стаята си, видя, че на вратата няма нито ключалка, нито резе, и подпря един стол под дръжката. Стаята беше студена, водата в каната — ледена. Тя се изми, избърса, помоли се, добави специална молитва за Ерики и седна на леглото.

Извади много внимателно петнадесет сантиметровата стоманена губерка, скрита в подплатата на чантата й, и я разгледа за секунда. Върхът бе много остър, ухото малко, но достатъчно, за да може да го хване здраво и да мушка. Заби губерката в долната част на възглавницата, както й бе показал Рос: „Така тя няма да е опасна за тебе — бе казал той с усмивка — и противникът няма да я забележи, а ти можеш лесно да я измъкнеш. Едно хубаво младо момиче като тебе трябва винаги да е въоръжено, за всеки случай.“

— Но, Джони, аз никога не бих могла да… никога!

— Ще можеш, когато — ако! — някога се наложи, и трябва да бъдеш подготвена за това. И щом си въоръжена, знай как да използваш оръжието, каквото и да е то, и приеми, че може да ти се наложи да убиеш, за да се защитиш. Тогава никога, никога няма да се страхуваш. — През онези красиви месеци в планините той й бе показал как да я използува. — Само два сантиметра там, където трябва, са повече от достатъчни, достатъчно смъртоносни… — Оттогава тя винаги я носеше със себе си, но никога преди не й се беше налагало да я използва, дори в селото. „Селото! Остави селото на нощта, не на деня.“

Пръстите й докоснаха ухото на иглата. „Може би тази нощ — помисли си Азадех. Иншаллах! Ами Ерики? Иншаллах!“ Това я подсети как Ерики казваше: „Иншаллах е добро оправдание, Азадех, чудесно оправдание, но Бог, както и да се казва, от време на време има нужда да му помага някоя земна ръка.“

„Да. Обещавам ти, че съм готова, Ерики. Утре е утре и аз ще помогна, мили мой. Ще те измъкна някак си.“

Успокоена, тя духна свещта, сви се под чаршафите и завивките, все още облечена с пуловера и клина. През прозореца влизаше лунна светлина. Скоро се стопли. Топлината, изтощението и младостта я поведоха към сън без сънища.

През нощта изведнъж се събуди. Дръжката на вратата тихо се въртеше. Ръката й докосна иглата и замря, очите й наблюдаваха вратата. Дръжката се завъртя докрай, вратата помръдна, но не поддаде, подпряна здраво от стола, и изскърца под натиска. След малко дръжката се върна тихо в първоначално положение.

Отново тишина. Нито стъпки, нито дишане. И дръжката не помръдна отново. Тя се усмихна. Джони й беше показал също как да постави стола. „Ах, мили мой, надявам се да намериш щастието, което търсиш“ — помисли си Азадех и заспа отново с лице към вратата.

Вече беше будна и отпочинала и знаеше, че е много по-силна от вчера, по-подготвена за битката, която скоро щеше да започне. „Да, за Бога“ — рече си тя, чудейки се какво я бе събудило. Шум от коли и улични продавачи? Не, не това. На вратата отново се почука.

— Кой е, моля?

— Майор Икаил.

— Един момент. — Тя обу ботушите си, опъна пуловера и си оправи косата. Ловко отмести стола. — Добро утро, майор ефенди.

Той погледна стола и се позасмя.

— Разумно сте постъпили, като сте блокирали вратата. Не го правете пак, поне не без разрешение. — После я огледа внимателно. — Изглеждате отпочинала. Добре. Поръчах ви кафе и топъл хляб. Какво друго бихте желали?

— Просто да ни оставите да си вървим, съпругът ми и аз.

— Така ли? — Той влезе в стаята и затвори вратата, взе стола и седна с гръб към светлината, която струеше през прозореца. — С ваше съдействие това може да се уреди.

Когато той влезе в стаята, тя, без да бие на очи, се бе отдръпнала и сега седна на края на леглото, ръката й бе на сантиметри от възглавницата.

— Какво съдействие, майор ефенди?

— Би било разумно да избегнем конфронтацията — каза той някак си странно. — Ако съдействате… и се върнете в Табриз по собствена воля тази вечер, съпругът ви ще остане задържан тази вечер, а утре ще бъде изпратен в Истанбул.

— Изпратен къде в Истанбул? — чу тя гласа си.

— Първо в затвора, с оглед на сигурността, където неговият посланик ще може да го посети и ако такава е Божията воля, ще бъде освободен.

— Защо трябва да бъде изпращан в затвора? Не е направил ни…

— Има награда за главата му. Жив или мъртъв. — Майорът леко се усмихна. — Необходима му е защита — има дузини ваши сънародници в селото и наблизо, които умират от глад. Не се ли нуждаете и вие от защита? Нима не сте идеалната жертва за отвличане, нима ханът няма да откупи единствената си сестра веднага и щедро? А?

— С радост ще се върна, ако това ще помогне на съпруга ми — отвърна тя веднага. — Но ако се върна, каква… каква гаранция имам, че съпругът ми ще бъде защитен и изпратен в Истанбул, майор ефенди?

— Никаква. — Той стана и се надвеси над нея. — Алтернативата е, ако не съдействате по ваша собствена воля, да бъдете изпратена до границата днес, а той… той ще трябва да се осланя на съдбата си.

Тя не стана и не отдръпна ръката си от възглавницата. Нито погледна към него. „Бих го направила с радост, но щом си отида, Ерики ще остане беззащитен. Да съдействам? Означава ли това да легна с този мъж по собствена воля?“

— Как трябва да съдействам? Какво искате да направя? — попита тя и се ядоса, защото гласът й бе много неуверен.

Той се засмя ехидно:

— Да направите това, което всички жени намират за трудно: да бъдат послушни и да правят това, което им се каже, без да спорят, и да престанат да се правят на умни. — Обърна се на пети. — Ще останете тук в хотела. Аз ще се върна по-късно. Надявам се дотогава да сте готова… да ми дадете правилен отговор. — И излезе.

„Ако се опита да ме изнасили, ще го убия — помисли тя. — Не мога да легна с него. Съпругът ми никога няма да ми прости, а и аз няма да си простя, защото и двамата знаем, че това няма да гарантира неговата свобода или моята, дори и така да беше, той не би могъл да живее с тази мисъл и ще иска да си отмъсти. Нито пък аз бих се примирила със себе си.“

Стана и се приближи до прозореца, погледна навън към оживеното село и покритите със сняг планини. Границата беше съвсем наблизо.

— Единственият шанс за Ерики е аз да се върна — промърмори тя. — Но аз не мога, не без разрешението на майора. А дори и тогава…

В полицейския участък: 11,58 по обед.

Ерики дръпна и долният край на средния железен прът се изтръгна. По пода се посипа цимент. Той го набута бързо обратно в дупката, погледна през вратата по коридора. Не се виждаше никакъв пазач. Натъпка бързо малките парченца цимент и мазилка около основата, за да я замаскира. Беше дърпал желязото почти цяла нощ, без да го изпуска — както куче не би изпуснало кокал. Сега имаше оръжие и лост, за да огъне останалите пръчки.

„Ще ми трябва половин час, не повече“ — помисли си той и седна доволен на леглото. Снощи, след като бяха донесли храната, полицаите го бяха оставили сам, уверени в здравината на решетките. Тази сутрин му донесоха кафе с гаден вкус и парче черен хляб и го гледаха, без да разбират, когато попита за майора и жена си. Не знаеше как е на турски „майор“, нито името на офицера, но когато посочи с жест ревера си и имитира ранга му, те го разбраха и само вдигнаха рамене. Казаха нещо на турски, но той не разбра, и си отидоха. Сержантът не се появи повече.

„Всеки от нас знае какво да прави — помисли той. — Азадех и аз, всеки от нас е изложен на риск, всеки ще направи всичко възможно. Но ако я докоснат или наранят, никакъв Бог няма да помогне на този, който я е докоснал, докато съм жив. Кълна се.“

Вратата в края на коридора се отвори и пред килията застана майорът.

— Добро утро — поздрави той. Ноздрите му се свиха от лошата миризма.

— Добро утро, майоре. Къде е жена ми, моля, и кога ще ни пуснете да си вървим?

— Съпругата ви е в селото, в пълна безопасност, отпочинала. Видях я лично. — Майорът го изгледа замислено, забеляза мръсотията по ръцете му, погледна внимателно ключалката, решетките на прозореца, пода и тавана. — Нейната сигурност и отношението към нея зависят от вас. Разбирате ли?

— Да, да, разбирам. И като старши полицейски служител тук ще ви държа отговорен за нея.

— Добре — засмя се ехидно майорът, после усмивката му изчезна. — Изглежда, че е най-добре да избегнем конфронтацията. Ако съдействате, ще останете тук тази вечер, а утре ще ви изпратя под стража в Истанбул, където вашият посланик може да ви види, ако иска, за да ви съдят за престъпленията, в които ви обвиняват, или да бъдете екстрадиран.

Ерики отхвърли мисълта за собствените си проблеми.

— Доведох съпругата си тук против волята й. Тя не е направила нищо лошо, трябва да си отиде у дома. Можете ли да й осигурите ескорт?

— Това зависи от вашето съдействие.

— Ще я помоля да се върне. Ще настоявам, ако имате предвид това.

— Тя би могла да бъде изпратена обратно — каза майорът. Явно го дразнеше. — О, да. Но, разбира се, възможно е по пътя към границата или дори от хотела да бъде „отвлечена“ отново, този път от бандити, ирански бандити, лоши бандити, да бъде държана в планините един-два месеца и евентуално да бъде предадена срещу откуп на хана.

— Какво искате да направя? — Лицето на Ерики бе станало пепелявосиво.

— Недалеч оттук е железопътната линия. Тази нощ биха могли тайно да ви изведат и да ви откарат в Истанбул. Обвиненията срещу вас биха могли да бъдат отменени. Ще можете да получите добра работа, да летите и обучавате наши летци в продължение на две години. В замяна вие се съгласявате да станете наш таен агент, предоставяте ни информация за Азербайджан, по-специално за онзи руснак, когото споменахте — Мжитрик, информация за Хаким хан: къде и как живее, как може човек да влезе в двореца и всичко останало, което ви поискат.

— А съпругата ми?

— Тя остава във Ван по собствена воля като залог за вашето поведение… за един-два месеца. След това ще може да се присъедини към вас, където и да сте.

— При условие че бъде ескортирана обратно до Хаким хан днес, в безопасност, невредима и бъде доказано пред мен, че е в безопасност и невредима, ще направя каквото искате.

— Или сте съгласен, или не — рече нетърпеливо майорът. — Не съм дошъл тук да се пазаря с вас!

— Моля ви, тя няма нищо общо с някакви мои престъпления. Моля ви, пуснете я. Моля ви.

— Да не мислите, че сме глупаци? Съгласен ли сте, или не?

— Да! Но първо искам тя да е в безопасност. Първо!

— Може би първо искате да гледате как я пребиват? Първо.

Ерики се опита да го сграбчи през решетките, цялата врата се разтресе от удара. Но майорът стоеше извън обсега му и се изсмя на голямата ръка, която безсилно се мъчеше да го хване. Беше преценил разстоянието точно. Имаше твърде голям опит, та да се остави да го изненадат, беше твърде опитен следовател и знаеше как да дразни, да заплашва и да изкушава, как да се подиграва и преувеличава, и да използува страха и ужаса на затворника, как да усуква истините, за да проникне през завесата от неизбежни лъжи и полуистини, за да стигне до истинската истина.

Неговите началници го бяха оставили сам да реши какво да прави с тези двамата. Той вече бе решил. Без да бърза, извади револвера си и го насочи в лицето на Ерики. И дръпна ударника. Ерики не се отдръпна, само държеше решетките с огромните си ръце и дишаше тежко.

— Добре — каза спокойно майорът и прибра револвера. — Бяхте предупреден, че вашето поведение определя отношението към нея. — И си тръгна. Когато остана сам, Ерики се опита да откъсне вратата от пантите й. Вратата изстена, но устоя.

Ал Шаргаз, международното летище: 4,39 следобед.

Седнал зад волана на колата си, Гавалан наблюдаваше как люкът на товарния самолет 747 се затваря зад половината 212-ки, сандъците с резерви части и роторите. Пилотите и механиците трескаво товареха втория самолет. Оставаше да се натоварят само още един корпус, дузина сандъци и купища куфари.

— По график сме, Анди — каза Руди, който ръководеше товаренето, преструвайки се, че не забелязва колко е пребледнял приятелят му. — Половин час.

— Добре. — Гавалан му подаде някакви документи. — Ето разрешенията всички механици да заминат с него.

— А пилоти?

— Не. Всички пилоти са с полет на „Бритиш Еъруейз“. Но се погрижи до шест и десет довечера всички да са в Имиграционната служба. „Бритиш Еъруейз“ не може да забавя полета. Погрижи се всички да са там, Руди. Трябва да се качат на този полет, аз гарантирах за това.

— Не се безпокой. А Дюк и Мануела?

— Те вече заминаха. Доктор Нът тръгна с тях, така че всичко е наред. Аз… това май е всичко. — На Гавалан му бе трудно да мисли.

— Ти и Скраг все още ли сте с полета в осемнадесет и тридесет и пет за Бахрейн?

— Да. Жан-Люк ще ни посрещне. Вземаме и Касиги, за да организираме работата му и да го подготвим за машините за „Иран-Тода“. Аз съм последен.

— Ще се видим в Абърдийн. — Руди стисна здраво ръката му и хукна. Гавалан настъпи съединителя, включи със стържене на скорост и изруга, после подкара обратно към офиса.

— Има ли нещо, Скраг?

— Не, не, още не, приятелю. Касиги се обади. Казах му, че работата е опечена, дадох му регистрационните номера на хеликоптерите, имената на пилотите и механиците. Той имал резервация за нашия полет за Кувейт тази вечер, после щял да пътува с кола до Абадан, после до „Иран-Тода“. — Скрагър бе не по-малко учуден от останалите от вида на Гавалан. — Анди, осигурил си се срещу всякакви възможности.

— Дали? Съмнявам се, Скраг. Не можах да измъкна Ерики и Азадех. — През нощта, до много късно по лондонско време, Гавалан бе въртял на всички важни хора, за които се бе сетил. Финландският посланик бе шокиран: „Но това е невъзможно! Наш сънародник не би могъл да се забърка в такава история. Невъзможно! Къде ще бъдете утре по това време?“ Гавалан му каза, след това дълго наблюдава как нощта се превръща в ден. Нямаше как да се свърже с Хаким хан, освен чрез Нюбъри, а Нюбъри вече го правеше. — Гадна работа, Скраг, но това е положението. — Вдигна сковано слушалката, пак я остави. — Изнесохте ли се всички от хотела?

— Да. Касиги ще ни чака на портала. Изпратих всичките ни куфари на терминала за регистрация на багажа. Можем да останем тук до последния момент и да идем направо там.

Гавалан гледаше втренчено към летището. Оживен, нормален, спокоен ден.

— Не знам какво да правя, Скраг. Просто вече не знам какво да правя.

В полицейския участък в турското село: 5,18 следобед.

— … както кажете, ефенди. Вие ли ще уредите необходимото? — говореше почтително майорът по телефона. Седеше зад единственото бюро в малката мръсна канцелария, а сержантът стоеше наблизо, на бюрото бяха поставени кукрито и ножът на Ерики. — … Добре. Да… да, съгласен съм. Салаам. — Той затвори телефона, запали цигара и стана. — Ще бъда в хотела.

— Да, ефенди. — Очите на сержанта блестяха развеселени, но той внимаваше това да не проличи на лицето му. Гледаше как майорът оправи куртката си, приглади коса и си сложи феса, завиждаше му за чина и властта. Телефонът иззвъня. — Полицията?… О, здравейте, сержант. — Слушаше с нарастващо удивление. — Но… да… да, много добре. — Остави безизразно слушалката върху вилката. — Беше… беше сержант Курбел от границата, майор ефенди. Пристига камион на иранските ВВС със Зелени ленти и един молла, идват да вземат хеликоптера, затворника и жената и да ги закарат в Ир…

— За Бога, кой допуска неприятели през границата, без да е бил упълномощен? — избухна майорът. — Има постоянна заповед относно моллите и революционерите!

— Не зная, ефенди — отвърна сержантът, изплашен от внезапния му гняв. — Курбел каза само, че размахват някакви официални документи и настояват… Всички знаят за иранския хеликоптер, така че той ги е пропуснал да влязат.

— Въоръжени ли са?

— Не каза, ефенди.

— Събери хората си, всички, с автомати.

— Но… ами затворника?

— Зарежи го! — каза майорът, изруга и излезе.

Край селото: 5,32 следобед.

Камионът на иранските ВВС беше с двойно предаване. Отби от пътя, който не бе нещо повече от пътека, мина по снега, смени скоростта и се насочи към хеликоптера. Полицаят на пост се запъти да го посрещне.

Половин дузина въоръжени младежи със зелени ленти наскачаха от камиона, а след тях — трима невъоръжени униформени от иранските ВВС и един молла. Моллата свали автомата „Калашников“ от рамото си.

— Салаам. Дойдохме, за да влезем във владение на нашето имущество в името на имама и народа — каза важно моллата. — Къде са похитителят и жената?

— Аз… не зная нищо. — Полицаят се обърка. Имаше ясна заповед: „Стой на пост и пази никой да не се приближава, докато не ти кажат нещо друго.“ — Най-добре ще е първо да идете до полицейския участък и да попитате там. — Видя единия от авиаторите да отваря вратата и да наднича в кабината, другите двама развиваха маркучи за зареждане. — Ей, вие тримата, нямате право да се приближавате до хеликоптера без разрешение!

Моллата се изпречи пред него.

— Ето пълномощията ни! — Размаха някакви хартии пред лицето на полицая и го смути още повече, защото той не можеше да чете.

— Най-добре първо да идете в участъка… — заекна той, после с облекчение видя, че колата на участъка се носи към тях по пътя от селото. Тя зави в снега, занесе няколко метра и спря. Майорът, сержантът и двама полицаи слязоха с автомати в ръце. Заобиколен от зелените, моллата тръгна към тях, без да се плаши.

— Кои сте вие? — попита грубо майорът.

— Молла Али Миандири от комитета на Хвой. Дойдохме да влезем във владение на нашето имущество, похитителя и жената в името на имама и народа.

— Жена? Имате предвид Нейно височество сестрата на Хаким хан?

— Да. Нея.

— „Имам“? Имам кой?

— Имам Хомейни, мир нему.

— А, аятолах Хомейни — каза майорът, засегнат от титлата. — И кой „народ“?

По същия груб начин моллата бутна хартиите в лицето му.

— Народът на Иран. Ето пълномощията ни.

Майорът взе листовете, разгледа ги внимателно. Бяха два, надраскани набързо на фарси. Сержантът и неговите двама души се бяха разгърнали и заобиколили камиона с автомати в ръце. Моллата и зелените ги гледаха презрително.

— Защо не са изготвени в съответната правна форма? — попита майорът. — Къде са полицейският печат и подписът на шефа на полицията в Хвой?

— Не ни трябват. Подписани са от комитета.

— Какъв комитет? Нищо не знам за комитети.

— Революционният комитет на Хвой има пълномощия в тази област и над полицията.

— Тази област? Тази област е Турция!

— Искам да кажа пълномощия над областта до границата.

— Пълномощия от кого? Къде са пълномощията ви? Покажете ми ги!

През младежите сякаш премина ток.

— Моллата ви ги показа — каза войнствено един от тях. — Комитетът подписа документа.

— Кой го е подписал? Вие ли?

— Аз го подписах — отвърна моллата. — Законно е. Съвсем законно. Комитетът е властта. — Видя, че авиаторите го гледат втренчено. — Какво чакате? Зареждайте хеликоптера!

Преди майорът да успее да каже нещо, единият от тях рече почтително:

— Извинете, ваше преподобие, таблото е разбито, някои от уредите са счупени. Не можем да летим, преди да направим пълна проверка. Ще бъде по-безопасно да…

— Неверникът е летял безопасно чак от Табриз през нощта и през деня, кацнал е безопасно, защо вие да не можете да летите през деня?

— Просто ще бъде по-сигурно да го прегледаме, преди да летим, ваше преподобие.

— По-сигурно? Защо по-сигурно? — намеси се грубо един от зелените и тръгна към него. — Ние сме в ръцете на Бога и вършим Божието дело. Искате ли да забавите Божието дело и да оставите хеликоптера тук?

— Разбира се, че не, разби…

— Тогава се подчини на моллата и го зареди! Веднага!

— Да, да, разбира се — рече примирено пилотът. — Както желаете.

Тримата побързаха да изпълнят нареждането. Майорът беше шокиран, като видя, че пилотът — капитан от ВВС, допуска така лесно да бъде смачкан от младия нахалник, който сега го гледаше с безизразен, предизвикателен поглед.

— Комитетът има юрисдикция над полицията, ага — говореше моллата. — Полицаите служеха на сатанинския шах и са заподозрени. Къде са похитителят и… сестрата на хана?

— Къде са пълномощията ви да минавате границата й да питате каквото и да било? — Направи се на ядосан майорът.

— В името на Бога, това са достатъчни пълномощия! — Моллата заби пръст в документите. Един от младежите зареди оръжието си.

— Недей — предупреди го майорът. — Ако натиснете само един спусък на наша територия, армията ни ще мине през границата и ще изгори всичко оттук до Табриз!

— Ако е такава Божията воля! — Моллата му отвърна със същия втренчен поглед, тъмните му очи и черната брада подчертаваха решителността му. Той презираше майора и разпуснатия режим, който представляваше пред него този човек с униформата си. Война сега или по-късно — за него бе все едно, той бе в ръцете на Бога и вършеше Божието дело, а словото на имама щеше да ги отведе до победа — през всички граници. Но сега не беше време за война, имаше много неща да се направят в Хвой, трябваше да смачкат левите, да потушат бунтовете, да унищожат враговете на имама и затова в тези планини всеки хеликоптер бе безценен.

— Аз… аз искам да влезем във владение на нашето имущество — рече той по-спокойно и посочи към маркировката. — Ето нашата регистрация, това доказва, че е наша собственост. Хеликоптерът е бил откраднат от Иран — трябва да знаете, че не е имал разрешение да напусне Иран, юридически е все още наша собственост. Заповедта — той посочи листовете в ръката на майора, — заповедта е законна, пилотът е отвлякъл жената, така че ще вземем и тях. Моля.

Майорът бе в капан. Не би могъл в никакъв случай да предаде финландеца и жена му на някакви незаконни лица на основание на незаконен лист хартия — това би било грубо неизпълнение на дълга и щеше да му струва главата. Ако моллата прибегнеше до сила, той трябваше да се съпротивлява и да защити полицейския участък, но за това хората му очевидно бяха малко, явно беше, че няма да удържи на сблъсъка. Беше убеден и че моллата и зелените са готови да умрат, а той — не.

Реши да блъфира.

— Похитителят и госпожа Азадех бяха изпратени тази сутрин във Ван. За да ги екстрадирате, трябва да се отнесете до щаба на армията, не до мене. Поради… поради важността на сестрата на хана армията ги взе и двамата.

Лицето на моллата замръзна. Един от зелените рече мрачно:

— Откъде да знаем, че това не е лъжа?

Майорът се завъртя към него, младежът отскочи назад, зелените зад камиона вдигнаха автоматите, невъоръжените авиатори слисани се хвърлиха на земята. Майорът беше хванал револвера си.

— Спрете! — извика моллата. Подчиниха му се, дори и майорът, който се ядоса на себе си, че бе допуснал гордостта и рефлексите да надделеят над самодисциплината му. Моллата се замисли за момент за възможностите. После каза:

— Ще отнесем въпроса във Ван. Да, точно така ще направим. Но не днес. Днес ще вземем имуществото си и ще си вървим. — Стоеше леко разкрачен, с автомат на рамо, безкрайно уверен.

Майорът се помъчи да скрие облекчението си. За него и за началниците му хеликоптерът нямаше никаква стойност, беше просто глупава пречка.

— Съгласен съм, че маркировката е ваша — рече той рязко. — Що се отнася до собствеността, не зная. Ако подпишете разписка, в която оставите открит въпроса за собствеността, можете да го вземете и да тръгвате.

— Ще подпиша разписка за нашия хеликоптер.

Майорът написа условията си на гърба на заповедта.

Моллата се обърна и се скара на авиаторите, които забързано прибраха маркучите, а пилотът застана отново до кабината и започна да чисти снега.

— Готов ли сте, пилоте?

— Всеки момент, ваше преподобие.

— Ето — каза майорът на моллата и му подаде листа.

С едва прикрит присмех моллата го подписа, без да го чете, и пак попита:

— Готов ли сте вече, пилоте?

— Да, ваше преподобие, да. — Младият капитан погледна майора и майорът видя — или си помисли, че видя, — мъката в очите му и неизказаната молба за убежище, което не можеше да му даде. — Мога ли да включвам?

— Включвай — рече заповеднически моллата. — Включвай, разбира се. — Двигателите запяха сладката си песен, роторите набираха скорост. — Али и Абрим, вие се върнете в базата с камиона.

Двамата послушно се качиха при шофьора. Моллата им направи знак да тръгват и махна на останалите да се качат в хеликоптера. Роторите разсичаха въздуха. Той изчака, докато всички се качат, после свали автомата, седна до пилота и затвори вратата.

Двигателите набираха мощност, издигането бе непохватно. Сержантът вдигна ядосано автомата.

— Мога да разкарам тия фъшкии от небето, майоре.

— Да, да, бихме могли. — Майорът извади табакерата си. — Но ще оставим това на Бога. Може би той ще го направи вместо нас. — Щракна запалката с трепереща ръка, вдъхна дима и се загледа след отдалечаващия се хеликоптер и камиона. — На тези кучета трябва да им се даде един добър урок по възпитание. — Той отиде при колата и се качи. — Остави ме в хотела.

В хотела.

Азадех се беше навела през прозореца, оглеждаше небето. Бе чула, че хеликоптерът излита, и бе изпълнена с невъзможната надежда, че Ерики е успял да избяга по някакъв начин. „О, Господи, дано да е вярно…“

Селяните също гледаха към небето и тя видя хеликоптера — доста далеч, на път към границата. Стомахът й се преобърна. „Дали е заменил своята свобода за моята? О, Ерики…“

После видя полицейската кола да пристига на площада. Спря пред хотела, майорът слезе, оправяйки униформата си. Кръвта се дръпна от лицето й. Тя решително затвори прозореца и седна на стола с лице към вратата, близо до възглавницата. Чакаше. Чакаше. Стъпки. Вратата се отвори.

— Последвайте ме — каза той. — Моля.

— Какво? — За миг тя не можа да разбере.

— Последвайте ме. Моля.

— Защо? — попита тя с подозрение. Очакваше някакъв капан и не искаше да напусне близостта на скритата игла. — Какво става? Съпругът ми ли лети с хеликоптера? Той се връща? Обратно ли го изпратихте? — Усети как смелостта й я напуска, тревогата й, че Ерики се е предал в замяна на нейната безопасност, я подлудяваше. — Той ли лети?

— Не, вашият съпруг е в полицейския участък. Дойдоха иранци за хеликоптера, за него и за вас. — Сега, когато кризата бе отминала, майорът се чувствуваше много добре. — Хеликоптерът бе с иранска регистрация, не е имал разрешение да напуска Иран и затова те все още имаха права върху него. А сега — последвайте ме.

— Къде?

— Мисля, че бихте искали да видите съпруга си. — Харесваше му да я гледа, харесваше му опасността, чудеше се къде ли е тайното й оръжие. Такива жени винаги имат по някакво оръжие или отрова, някаква смърт дебне непредпазливия изнасилвач. Лесно можеш да ги надвиеш, ако си готов, ако следиш ръцете им и не си заспал. — Е?

— Има… има ли иранци в полицейския участък?

— Не. Това е Турция, не е Иран, не ви чакат чужденци. Елате, няма от какво да се боите.

— Аз… Идвам. Веднага.

— Да. Да, веднага — каза той. — Не ви трябва чантата, само якето. Побързайте, преди да съм променил решението си. — Видя, че тя побесня и го досмеша. Но този път тя се подчини, кипеше отвътре, но облече якето си и слезе по стълбите, мразейки безпомощността си. Преминаха площада един до друг, проследени от безброй погледи. В участъка влязоха в същата стая като преди. — Моля, почакайте тук.

После затвори вратата и отиде в канцеларията. Сержантът му подаде слушалката.

— На телефона е капитан Таназак, ефенди, дежурният офицер на граничния пункт.

— Капитане? Майор Икаил. Границата е затворена за всички молли и зелени до второ нареждане. Арестувайте сержанта, който е пропуснал един камион преди два часа и го изпратете във Ван, вгорчете му живота. Камионът се връща към вас. Наредете да го изтормозят двадесет часа, и хората в него. Що се отнася до вас, вие подлежите на военен съд затова, че не сте осигурили постоянни инструкции за преминаването на въоръжени лица! — Той затвори телефона и погледна часовника си. — Колата готова ли е, сержант?

— Да, ефенди.

— Добре. — Майорът излезе и тръгна по коридора към килията, сержантът вървеше след него. Ерики не стана. Само очите му помръднаха. — Сега, господин пилот, ако сте спокоен и се владеете, и не правите повече глупости, ще доведа жена ви да ви види.

Гласът на Ерики бе дрезгав.

— Ако вие или някой друг я докосне, кълна се, че ще ви убия, ще ви разкъсам на парчета.

— Съгласен съм, че е трудно човек да има такава жена. По-добре да има грозна, отколкото такава като нея — освен ако не я държи в харем. Сега, искате ли да я видите, или не?

— Какво трябва да направя?

Раздразнен, майорът отвърна:

— Да бъдете спокоен, да се владеете и да не нравите повече глупости. — И каза на сержанта на турски: — Иди я доведи.

Мисълта на Ерики очакваше някаква катастрофа или измама. После я видя в края на коридора, и че беше невредима, и едва не заплака от облекчение, както и тя.

— О, Ерики…

— Слушайте ме и двамата — рече рязко майорът. — Въпреки че ни причинихте доста неудобства и притеснения, реших, че и двамата казвате истината. Ще бъдете изпратени веднага с охрана за Истанбул, дискретно, и ще бъдете предадени на вашия посланик, също дискретно… за да бъдете изгонени. Съвсем дискретно.

Те го гледаха втрещени.

— Ще ни освободите? — рече тя, държейки се за решетките.

— Веднага. Очакваме също да бъдете дискретни и това е част от сделката. Ще трябва да дадете официално писменото си съгласие. Дискретност. Това означава да не изтича информация, да не се хвалите публично или другояче с бягството си или приключенията си. Съгласни ли сте?

— О, да, да, разбира се! — отвърна Азадех. — Но нали няма, няма никакъв номер?

— Не.

— Но… но защо? Защо след… защо ни пускате? — Ерики търсеше думи, все още не му вярваше.

— Защото подложих и двама ви на изпитание, и двамата издържахте изпитанията, не сте извършили постъпки, които бихме определили като престъпления — вашите клетви са между вас и Бог и не са подчинени на никой съд — и за ваше щастие заповедта за задържането ви бе незаконна, и следователно неприемлива… Комитет! Промърмори той с отвращение, после забеляза как се гледат. За миг го обзе страхопочитание. И завист.

Интересно, че Хаким хан бе допуснал комитетът да издаде заповедта и да я подпише, а не полицията, която би уредила легално екстрадиране. Той направи знак на сержанта.

— Пусни го. Вас двамата ще ви чакам в канцеларията. Не забравяйте, че трябва да ви върна бижутата. И двата ножа.

И си тръгна.

Вратата на килията се отвори шумно. Сержантът се поколеба, после си тръгна. Нито Ерики, нито Азадех го забелязаха, не забелязваха и мръсотията в килията гледаха се един друг, тя отвън, все още с ръце на решетките, той отвътре, също стиснал железата. Не помръдваха. Само се усмихваха.

— Иншаллах? — рече тя.

— Защо не? — И тогава, все още объркан от освобождаването им от този честен човек, когото само допреди малко би разкъсал на части като олицетворение на злото, Ерики си спомни какво бе казал майорът за харема и колко желана е тя. И въпреки желанието си да не развали чудото на доброто, изтърси: — Азадех, бих искал да оставим всичко лошо тук. Можем ли? Какво стана с Джон Рос?

Усмивката й не се промени. Тя знаеше, че са на ръба на бездната. Скочи уверено в нея, радваше се на възможността.

— Много отдавна, още когато те залюбих, аз ти казах, че съм го познавала, когато бях много млада. — Гласът й бе нежен въпреки тревогата й. — В селото и в базата той ми спаси живота. Когато го срещна отново, ако го срещна, ще му се усмихна и ще бъда щастлива. Моля те и ти да направиш същото. Миналото е минало и трябва да остане в миналото.

„Приеми го и приеми и него, Ерики, сега и завинаги — повеляваше му тя, — или нашият брак ще свърши бързо не по моя воля, а защото ти ще се лишиш от мъжеството си, ще направиш живота си непоносим и няма да ме искаш край себе си. Тогава аз ще се върна в Табриз и ще започна нов живот, тъжно е, защото е вярно, но така реших да постъпя. Няма да ти напомням за обещанието, което ми даде, преди да се оженим, не искам да те унижавам — но колко лошо от твоя страна да забравиш! Прощавам ти само защото те обичам. О, Господи, мъжете са толкова странни, толкова е трудно да ги разбереш, моля те, напомни му веднага за клетвата му!“

— Ерики — прошепна тя, — нека миналото остане в миналото. Моля те! — Очите й молеха така, както могат да молят само очите на жена.

Но той отбягваше погледа й, смазан от собствената си глупост и ревност. „Азадех е права — крещеше умът му. — Това е минало. Азадех ми разказа за него честно и аз й обещах по своя воля, че ще мога да живея с това, а той й спаси живота. Тя е права, но дори и така да е, сигурен съм, че го обича!“

Измъчен, той я погледна в очите, в главата му се затръшна някаква врата, той я заключи и хвърли ключа. Обхвана го старата топлина, пречисти го.

— Права си и аз съм съгласен! Права си! Обичам те — теб и Финландия, завинаги! — Той я прегърна, вдигна я и я целуна, и тя отвърна на целувката му, после го прегърна, а той, по-щастлив от всякога, я понесе без усилие по коридора. — Дали имат сауна в Истанбул, дали ще ни разрешат да се обадим по телефона, само веднъж, мислиш ли, че…

Но тя не го слушаше. Усмихваше се.

Бахрейн, международната болница: 6,03 вечерта.

Телефонът иззвъня приглушено в спалнята на Мак и събуди Джени от приятния й унес на верандата. Мак дремеше на сянка във фотьойла до нея. Тя стана, без да вдига шум, не искаше да го събуди, и вдигна слушалката.

— Стаята на капитан Макайвър — рече тихо тя.

— О, извинете, че ви безпокоя, свободен ли е капитан Макайвър? Обажда се помощникът на господин Нюбъри от Ал Шаргаз.

— Съжалявам, той спи, обажда се госпожа Макайвър, мога ли да приема някакво съобщение за него?

Гласът се поколеба.

— Може би да го помолите да ми се обади. Аз съм Бертрам Джоунс.

— Ако е важно, по-добре кажете на мен.

Отново колебание, после се чу:

— Много добре. Благодаря ви. Става въпрос за един телекс от щаба ни в Техеран за него. Пише: „Моля, информирайте капитан Д. Макайвър, управителен директор на IHC, че един от неговите пилоти, Томас Локхарт, и съпругата му са загинали при нещастен случай по време на демонстрация.“ — Гласът леко се усили. — Съжалявам за лошата новина, госпожо Макайвър.

— Ня… няма нищо. Благодаря ви. Ще се погрижа моят… моят съпруг да научи. Благодаря. — Тя затвори тихо телефона. Видя се в огледалото. Лицето й беше безцветно, разголило мъката си.

„О, Господи, не мога да допусна Дънкан да ме види или да разбере, той ще…“

— Кой беше, Джен? — попита Макайвър сънено.

— Ня… няма нищо, миличък. Спи.

— Резултатите от изследванията са добри, нали? Резултатите бяха отлични.

— Чудесни… връщам се след секунда. — Тя отиде в банята, затвори вратата и наплиска лицето си. „Не мога да му кажа, просто не мога… трябва да го предпазя. Да се обадя ли на Анди? — Погледна часовника си. — Не мога, Анди вече трябва да е на летището. Ще… ще изчакам, докато пристигне, точно така ще направя… Ще ида да го посрещна с Жан-Люк и… дотогава няма да правя нищо… О, Господи! О, Господи, горкият Томи, горката Шаразад… горките, милите…“

Сълзите потекоха от очите й и тя завъртя кранчетата, за да заглуши хлипанията си. Когато се върна на верандата, Макайвър спеше доволен. Тя седна и се загледа в залеза, но не го виждаше.

Ал Шаргаз, международното летище, на залез-слънце.

Руди Луц, Скрагър и всички останали чакаха на изходната бариера и поглеждаха неспокойно към оживеното фоайе. Пристигащите и заминаващите пътници сновяха насам-натам.

— Последно повикване за полет 532 на „Бритиш Еъруейз“ за Рим и Лондон. Моля, всички пътници да се явят на гишето.

През огромните прозорци виждаха слънцето, което бе почти на хоризонта. Всички бяха нервни.

— Анди трябваше да задържи Джони и 125-ицата за подсигуряване, за Бога — промърмори нервно Руди.

— Трябваше да ги изпрати в Нигерия — защити го Скот. — Но пък нямаше избор, Руди. — Видя, че Руди не го слуша, сви рамене и каза разсеяно на Скрагър: — Наистина ли ще се откажеш от летенето, Скраг?

Набръчканото старо лице се смръщи.

— За една година, само за една година. — Бахрейн е чудесно място за мене, Касиги е готин, а аз няма съвсем да се откажа от летенето, о, не, драги. Не мога, синко, настръхвам само като си го помисля.

— И аз. Скраг, ако беше на моите години, би ли… — Той спря, тъй като един раздразнен служител мина през охраната, приближи се към Руди и каза нервно: — Капитан Луц, това е наистина последното ви повикване! Машината вече закъснява с пет минути. Не можем да я задържаме повече! Или качете останалата част от групата си, или ще тръгнем без вас!

— Добре — каза Руди. — Скраг, кажи на Анди, че сме чакали докато можем. Ако Чарли не успее, хвърли го в Gottverdamsticker арест! Проклети да са „Алиталия“, задето подраниха! Всички да се качват. — Той подаде бордната си карта на една привлекателна стюардеса, мина през бариерата и застана от другата страна, проверяваше ги, докато минаваха: Фреди Еър, Поп Кели, Вили, Ед Воси, Шандор, Ногър Лейн. Скот бе последен, мотаеше се до последния момент, после викна:

— Ей, Скраг, много здраве на Стареца!

— Дадено, приятел. — Скрагър му махна, проследи го с поглед, докато се изгуби в охраняваната зона, после се обърна и се запъти към своя изход на другия край на терминала. Касиги вече чакаше там. Ухили се — видя Петикин да тича през тълпата, ръка за ръка с Паула, Гавалан едва ги настигаше. Петикин прегърна набързо Паула и се спусна към бариерата.

— За Бога, Чарли…

— Не ме бави, Скраг, и без това трябваше да чакам Анди — отвърна Чарли почти без дъх. Подаде бордната си карта, изпрати въздушна целувка на Паула, мина през бариерата и изчезна.

— Какво се мъти, малката? — попита Скраг. Паула също беше без дъх, но сияеше. Пъхна ръка под неговата и леко го прегърна.

— Чарли ме покани да прекарам отпуската му с него, caro, в Южна Африка. Аз имам роднини близо до Кейптаун, сестра ми и семейството й, така че си рекох: защо не?

— Защо не, наистина! Значи ли това, че…

— Извинявай, Скраг! — извика Гавалан. Пухтеше, но се бе подмладил поне с двадесет години. — Извинявай, говорих по телефона половин час, май че сме изгубили проклетия договор с „Екс Текс“ в Саудитска Арабия и част от договорите за Северно море, но да вървят по дяволите! — Имам страхотни новини! — Още десет години изчезнаха от лицето му. Зад гърба му слънцето докосна хоризонта. — Ерики се обади, когато вече бях на прага, — в безопасност е, и Азадех също, в безопасност са в Турция и…

— Ура! — надвика го Скрагър, а от дъното на чакалнята до охраняемата зона се чуха радостните възгласи на останалите, Петикин им бе казал новината.

— … и после ми се обади един приятел от Япония. Колко време имаме?

— Много, двадесет минути. Защо?

— За малко изпусна Скот, праща ти много здраве.

Гавалан се усмихна.

— Добре. Благодаря. — Вече дишаше нормално. — Ще те настигна, Скраг. Изчакай ме, Паула, само минутка. — Приближи се към гишето. — Добър вечер. Бихте ли ми казали кога е следващият ви полет от Бахрейн за Хонконг?

Служителят зачука по клавишите на компютъра.

— В двадесет и три и четиридесет и две довечера, саид.

— Отлично. — Гавалан извади билета си. — Отменете резервацията ми за „Бритиш Еъруейз“ за Лондон тази вечер и направете резервация за… — Високоговорителите оживяха и го заглушиха с всепроникващия призив за молитва. Летището моментално затихна.

А високо горе в широките простори на планината Загрос, на осемстотин километра на север, Хусаин Ковиси слезе от коня си и помогна на малкия си син да накара камилата да коленичи. Върху черната си роба носеше овчи кашкайски кожух, беше с бял тюрбан и на гърба му висеше „Калашников“. И двамата бяха сериозни, лицето на момчето бе подпухнало от сълзи. Заедно вързаха животните, постлаха молитвените си килимчета, обърнаха се с лице към Мека и започнаха молитвата. Около тях свиреше студен вятър, навяваше сняг от високите пресни. Небето беше забулено, имаше само един тесен син процеп. Облаците вещаеха бури и сняг.

Свършиха молитвата.

— Тази вечер ще направим лагера тук, синко.

— Да, татко. — Малкото момче послушно помогна да разтоварят, по бузите му отново потекоха сълзи. Вчера бе умряла майка му. — Татко, мама ще бъде ли в рая, когато стигнем там?

— Не зная, синко. Мисля, че ще бъде. — Хусаин се насилваше да не показва мъката си. Раждането бе дълго и жестоко, не можеше да направи нищо, за да й помогне, освен да държи ръката й и да се моли да бъдат запазени и тя и детето, а акушерката да е опитна. Акушерката беше опитна, но детето бе мъртвородено, кървенето не спираше и предопределеното се случи.

„Иншаллах“ — бе казал той. Но този път това не му помогна. Погреба я, и мъртвороденото дете също. Отиде при братовчед си, който беше и молла, даде на него и на жена му двамата си малки синове, за да ги отгледат, даде му и мястото си в джамията, докато богомолците изберат друг вместо него. После заедно с момчето обърнаха гръб на Ковис.

— Утре ще бъдем долу в равнините, синко. Ще бъде по-топло.

— Много съм гладен, татко — рече момчето.

— И аз, сине — отвърна той тихо. — Някога да е било иначе?

— Ще станем ли скоро светци?

— Когато Бог реши.

Момчето бе на шест години и бе открило, че му е трудно да разбере много неща, но не и това. „Когато Бог реши, отиваме в рая, където е топло и зелено, където има повече храна, отколкото можеш да изядеш, и студена чиста вода за пиене. Ами…“

— Има ли нужници в рая? — попита то с тънкия си слаб глас, докато се гушеше в баща си, за да се стопли.

Хусаин го прегърна.

— Не, синко, май няма. Нито нужници, нито нуждата от тях. — Той продължи непохватно да чисти оръжието си с намаслено парцалче. — Няма нужда от нужници.

— И е хубаво, татко, хубаво е, нали? Защо тръгнахме от къщи? Къде отиваме?

— Първо на северозапад, надалеч, сине. Имамът спаси Иран, но мюсюлманите от север, юг, изток и запад са заобиколени от врагове. Те имат нужда от помощ и напътствия, и от Словото.

— Имамът, Бог мир да му даде, той ли те е изпратил?

— Не, синко. Той не нарежда нищо, той само насочва. Аз отивам да върша Божието дело свободно, по свой избор, човек е свободен да избира какво да прави. — Видя как малкото момче се намръщи и го прегърна леко, с обич. — Сега ние сме войници на Бога.

— А, добре. Аз ще бъда добър войник. Ще ми кажеш ли пак защо остави онези поклонници на дявола да си вървят, онези на нашата база, и ги остави да вземат летящите ни машини?

— Заради водача, капитана — каза търпеливо Хусаин. — Мисля, че той бе оръдие на Бога, той ми отвори очите за посланието на Бога… че трябва да търся живот, а не мъченичество, да оставя времето на мъченичеството на Бога. И освен това, защото той ми даде едно непобедимо оръжие срещу враговете на Исляма — християните и евреите: знанието, че те считат живота на отделния човек за неприкосновен.

Малкото момче потисна прозявката си.

— Какво означава неприкосновен?

— Те вярват, че животът на отделния човек е безценен, на всеки човек. Ние знаем, че целият живот идва от Бога, принадлежи на Бога, връща се при Бога и всеки живот има стойност само ако се върши Божието дело. Разбираш ли, сине?

— Мисля, че да — отвърна момчето. Вече бе много уморено. — Ако вършим Божието дело, ще идем в рая, а раят е вечен.

— Да, сине. Като използва онова, на което ни научи пилота, един вярващ може да стъпи на врата на десет милиона. Ние ще разнесем това слово, ти и аз… — Хусаин бе много доволен, че целта му бе ясна. „Странно — помисли си той, — че тъкмо Старк ми показа пътя.“ — Ние не сме нито от Изтока, нито от Запада, само от исляма. Разбираш ли, сине?

Но отговор нямаше. Малкото момче бе заспало дълбоко. Хусаин го гушна, загледан в умиращото слънце. Изчезна и последният лъч.

— Бог е велик — рече той на планините и на небето, и на нощта. — Няма друг Бог, освен Бог…

Информация за текста

James Clavell

Whirlwind, 1986

Издание:

Джеймс Клавел. Вихрушка. Том I

Американска. Първо издание

ISBN: 954–404–010–2 (Том I)

ISBN: 954–404–009–9 (многотомно)

Издателска къща „Ведрина“, София, 1993

First publiched in Great Britain in 1986

by Hodder and Stoughton Limited

Whirlwind

© 1986 by James Clavell

© Галина Димитрова, Георги Стойчев, Йосиф Леви — преводачи, 1993

© Петър Станимиров — художник, 1993

Печатница ДФ „Балканпрес“ — София

Издание:

Джеймс Клавел. Вихрушка. Том II

Американска. Първо издание

Издателска къща „Ведрина“, София, 1993

Редактор: Иван Тотоманов

Коректори: Лили Анастасова, Анели Ръждева-Векилска

Технически редактор: Душка Кордова

First publiched in Great Britain in 1986

by Hodder and Stoughton Limited

Whirlwind

© 1986 by James Clavell

© Галина Димитрова, Георги Стойчев, Йосиф Леви — преводачи, 1993

© Петър Станимиров — художник, 1993

Формат: 84/108/32

Печатница ДФ „БАЛКАНПРЕС“ — София

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/34787

Последна корекция: 26 юли 2015 в 13:06

1

Ръчка за управление на режима на двигателите и ъгъла на атака на лопатите на витлото, чрез което се постига управление на хеликоптера по вертикала. — Б.пр.

2

Смрачава се (фр.). — Б.пр.

3

Приятелю (фр.). — Б.пр.

4

Национален фронт за освобождение. — Б.пр.

5

Любима (фр.). — Б.пр.

6

Свидетелство за правоспособност на пилотите. Б.пр.

7

Система на Военновъздушните сили на САЩ за откриване на бомбардировачи, летящи на много малка или голяма височина. — Б.пр.

8

Civil Aviation Administration — държавен орган във Великобритания, регламентиращ и контролиращ правилата в гражданската авиация. — Б.пр.

9

Скъпи приятелю (фр.) — Б.пр.

10

Смахнати тъпанари, оставете хеликоптерите ми на мира! (нем.) — Б.пр.

11

Лайно (ит.) — Б.пр.

12

Разбра ли (ит.). — Б.пр.

13

Госпожо, говорите ли френски? — Б.пр.

14

До скоро виждане (фр.). — Б.пр.

15

Така му е било писано! (ит.). — Б.пр.

16

Тъпаци (ит.). — Б.пр.

17

Британски конгрес на трейдюнионите. — Б.пр.

18

Окончателен удар (фр.) — Б.пр.

19

Да. Няма проблеми (фр.). — Б.пр.

20

Копелета, тъпи копелета (ит.). — Б.пр.

21

Човек, който лекува чрез манипулации по гръбначния стълб и ставите — Б.пр.

22

Татенцето — Б. пр.

23

Според Корана „хора на Книгата“, т.е. вярващи в Единния Бог, освен мюсюлманите са и евреите, и християните. — Б. пр.

24

Позивна на хеликоптера. — Б.пр.

25

Боже мой! (немски). — Б.пр.

26

Хайде, наздраве (ит.). — Б.пр.

27

Любими, скъпи (ит.). — Б.пр.

28

Извинете (ит.). — Б.пр.

29

Наздраве (фр.). — Б.пр.

30

Свършено с (фр.). — Б.пр.

31

Хайде, приятели. Тръгваме ли? (фр.) — Б.пр.

32

О, боже! Тези англичани (фр.). — Б.пр.

33

Чудесно (фр.). — Б.пр.

34

А ти, старче? (фр.). — Б.пр.

Content

Джеймс Клавел
Вихрушка

Първа част

Петък 9 февруари 1979 г.

1

2

3

Събота 10 февруари 1979 г.

4

5

6

7

8

Неделя 11 февруари 1979 г.

9

10

11

12

13

Понеделник 12 февруари 1979 г.

14

15

16

17

18

19

20

Вторник 13 февруари 1979 г.

21

22

23

24

25

26

Сряда 14 февруари 1979 г.

27

28

29

Втора част

Събота 17 февруари 1979 г.

30

31

32

33

Неделя 18 февруари 1979 г.

34

35

36

37

38

Вторник 20 февруари 1979 г.

39

40

41

Трета част

Четвъртък 22 февруари 1979 г.

42

Петък 23 февруари 1979 г.

43

44

45

46

47

48

Неделя 25 февруари 1979 г.

49

50

51

Вторник 27 февруари 1979 г.

52

53

Сряда 28 февруари 1979 г.

54

Четвъртък 1 март 1979 г.

55

56

57

58

59

Четвърта част

Петък 2 март 1979 г.

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

Събота 3 март 1979 г.

70

71

Неделя 4 март 1979 г.

72

Информация за текста

1