Брент Уийкс

Разбитото око

книга трета от поредицата "Светлоносеца"

На Кристи, която непрекъснато се усъвършенства и подтиква и мен да правя същото, и на Мама, която се зае със седемгодишно хлапе, мразещо четенето, и разпали у него любов за цял живот.

Човек, който е доволен от самотата, е или звяр, ти бог.

Аристотел

1.

Двамата черногвардейци доближиха покоите на Бялата. По-младият пукаше ритмично и нервно пръстите на дясната си ръка. Спряха пред вратата и се подвоумиха. Пук, пук, пук. Пук, пук, пук.

Джил Грейлинг, по-големият, погледна брат си, като се опита да подражава на погледа на техния командир, който биеше като чук. На Гавин му беше неприятно Джил да се държи така, но пукането на кокалчета спря.

— Нищо не постигаме с чакане — каза Джил. — Направи нещо полезно с този твой юмрук.

Още беше ранно утро. Бялата обикновено не би излязла от покоите си поне през следващите два часа. Здравето ѝ се влошаваше и черногвардейците правеха всичко по силите си да облекчат последните месеци на старицата.

— Защо все аз… — започна Гавин.

Деветнайсетгодишният Джил беше с две години по-голям от него, но бяха равни по звание, а и ги бяха повишили едновременно до пълноправни черногвардейци.

— Ако тя го пропусне, защото си решил да спориш с мен… — Джил не довърши заплахата. — Юмрук!

Това вече беше заповед.

Гавин Грейлинг се намръщи, но потропа на вратата. Изчака обичайните пет секунди и отвори. Братята влязоха.

Бялата не беше в леглото си. Двете със стайната ѝ робиня се молеха проснати на пода въпреки възрастта си, с лица към изгряващото слънце, което виждаха през отворените врати на балкона. Студен вятър обвяваше двете старици.

— Върховна владетелко — каза Джил, — моля за извинение. Трябва да видите нещо.

Тя ги погледна. Познаваше ги. Някои благородници и лукслордове не се отнасяха сериозно към най-младите в Черната гвардия. Отношение, което жегваше, защото си беше отчасти заслужено. Гавин знаеше, че само допреди година не биха повишили седемнайсетгодишен в пълноправен черногвардеец. Но Бялата никога не се държеше с него така, сякаш той стои по-долу от всички. С радост би умрял за нея — дори ако някой му кажеше, че на другия ден тя ще умре от старост.

Бялата спря молитвите си, помогнаха ѝ да се настани в стола на колела, но когато стайната робиня се заклатушка на патравите си крака да затвори вратата на балкона, Джил я спря.

— Калийн, тя трябва да види това от балкона.

Гавин уви Бялата с одеялата внимателно, но делово. Знаеха вече съвсем точно колко предпазливост може да понесе гордостта ѝ и колко болка — тялото ѝ. Той избута стола на балкона. Тя не възрази, че може да се справи сама. Доскоро би го направила.

— В залива — подсказа Джил.

Заливът на Малки Яспис се простираше в цялото си великолепие пред тях. Днес беше Празникът на светлината и мрака, свързан с равноденствието, а есенният ден започваше както човек може само да си мечтае — въздухът мразовит, но небето в ослепителна синева, водата пък спокойна вместо обичайния прибой. Пустотата в залива се набиваше на очи. Флотът бе отплавал към Ру, за да спре настъплението на Цветния принц. Сигурно вече бе имало сражение и оставаше само да чакат вест — дали да ликуват от победата, или да стягат сили за война, която би разкъсала Седемте сатрапии. Гавин си помисли, че Бялата се е молила за това. Но можеш ли да се молиш за нещо, което вече се е случило? Такива молитви помагат ли?

Впрочем молитвите помагат ли изобщо?

Бялата чакаше безмълвно, вперила поглед в залива. Или в нищото, както се опасяваше Гавин. Твърде късно ли бяха нарушили спокойствието ѝ? Но Бялата им се доверяваше, не задаваше въпроси, а просто чакаше. Минутите се точеха бавно.

Накрая някакъв силует се появи иззад завоя към Големи Яспис. Отначало беше трудно да преценят колко е голямо това нещо. Подаде се на стотина крачки от високите стени, обкръжили изцяло Големи Яспис — по тях се бяха струпали хора и се бутаха един друг, за да гледат. Отначало от морския демон се виждаха само вълните отляво и отдясно, докато пореше водата.

Демонът ускори. Отворената му наполовина кръстовидна уста поглъщаше вода и я изхвърляше мощно през хрилете. При всяка огромна глътка и тласък водата плисваше в огромни ветрила встрани и назад на петдесетина крачки, с всяко напрягане на грамадните мускули зад демона изсъскваше буря от вода и въздух.

Морският демон напредваше към вълнолома на Западния залив. Една галера се бе устремила към пролуката в стената, за да му се изплъзне. Но морският демон беше твърде бърз, а и капитанът едва ли би могъл да предположи колко е сбъркал в избора на посоката.

— Горкият глупак — промърмори Джил.

— Зависи дали е случайност, или нападение — отвърна Бялата със смущаваща невъзмутимост. — Ако се промъкнат зад стената, може да са единствените, които ще успеят да избягат.

Робите на галерата вдигнаха веслата над повърхността едновременно, за да не привличат внимание. Морските демони бранеха територия, но не бяха хищници.

Чудовището подмина галерата и продължи напред. Гавин Грейлинг въздъхна с облекчение и чу около себе си още такива въздишки. Морският демон обаче внезапно се гмурна и изчезна в мъгла от пръски.

И когато се появи отново, червенееше като нажежен. Водата около него кипеше. Извъртя се към открито море.

Нищо не можеха да направят. Демонът се устреми към морето, после пак се понесе към стената, все по-бързо. Плуваше право към носа на галерата, сякаш желаеше челен сблъсък с този съд, който приемаше като предизвикателство.

Някой изруга.

Морският демон връхлетя галерата с огромна скорост. Неколцина моряци се разхвърчаха от палубата — някои към водата, един се стовари пагубно върху буците и шиповете по главата на съществото.

За миг изглеждаше, че корабът незнайно как е останал цял, след това носът се огъна навътре. Дъски и греди се пръснаха на всички страни. Мачтите се прекършиха.

Цялата галера или по-скоро останалата от нея половина се понесе заднешком на десет, двайсет, трийсет крачки, като хвърляше във въздуха огромни пръски. После бе набутана под вълните от великанската, подобна на чук глава, която се подаде още по-нависоко и натисна. Изведнъж корпусът от заякчено с огън дърво се разтроши като глинено гърне, захвърлено срещу стена.

Морският демон се гмурна и повлече със себе си отломките, закачени за шиповете по главата му със стотина въжета.

На стотина крачки нататък изскочи колосален въздушен мехур, щом и последните палуби се разпаднаха. Но парчетата не изплуваха. Отгоре останаха само дребни късчета, доста по-малко, отколкото би очаквал човек. Галерата просто я нямаше. Неколцина оцелели от екипажа се мятаха сред вълните. Повечето не умееха да плуват. Гавин Грейлинг се бе научил, докато се подготвяше за черногвардеец, и открай време си мислеше, че е безумие почти всички моряци да не могат да плуват.

— Ето там — посочи Джил. — Можете да го проследите по мехурите.

Слава на Оролам, морският демон не бе влязъл зад вълнолома. Изглеждаше обаче, че се е насочил към много по-лоша цел.

— Върховна владетелко — обади се някой зад тях.

Беше лукслорд Карвър Черния, комуто бяха поверени всекидневните подробности в управлението на Хромария извън задълженията на Бялата. Висок оплешивяващ мургав мъж, облечен с илитийски клин и жакет.

Бели кичури прошарваха остатъците от дългата му тъмна коса. Гавин не го бе забелязал да се доближава, а уж беше черногвардеец.

— Моля да ми простите, почуках, но никой не отговори. Чудовището вече обиколи пет пъти Ясписите. Заповядах топовете на Оръдейния остров да не стрелят, ако не нападне. Топчиите питат могат ли да смятат това за нападение.

Защитата на Малки Яспис формално беше негова грижа, но лукслорд Черни беше предпазлив управник и се стараеше да не дава поводи за обвинения, когато е възможно.

Но какво би могло да направи едно гюле на онова чудовищно създание?

— Кажи им да чакат — отвърна тя.

— Нали я чу? — изрева Черния, присвил шепа около устата си. По пръстите му имаше много пръстени.

На покрива, един етаж над балкона на Бялата, един секретар държеше полирано огледало, широко цяла крачка, и се бе навел над ръба, за да чува по-добре.

— Да, върховни владетелю!

Мъжът побърза да изпрати сигнала чрез отразена светлина, а по-млада жена застана вместо него до ръба, като се правеше, че не слуша онова, което не бива да чува.

Морският демон вече плуваше покрай брега в толкова плитки води, че гърбът му се виждаше. Разби дока на началника на пристанището, сякаш без дори да забележи. Стигна до далечния северен край на Големи Яспис.

— Мамка му!

Всички си го мислеха, но прозвуча гласът на Бялата. Бялата ли? Да псува? Гавин изобщо не бе очаквал такива думи от нея.

Хората върху Стеблото на лилията бяха изгубили чудовището от поглед, когато то доближи Големи Яспис. Сега морският демон се устреми към моста преди някой от тях да реагира.

Мостът се рееше над водата точно докъдето стигаха вълните. Нямаше опори, жълтият и синият луксин образуваха решетка, която изглеждаше зелена. Мостът бе устоял на напора на морето стотици години, необходимата за направата му хроматургия може би вече не беше по силите дори на Гавин Гайл. Неведнъж бе служил като вълнолом за кораби, приклещени от бурите извън защитата на бреговите стени, и бе спасил живота на стотици хора.

Първото случайно отъркване на морския демон с моста разтресе цялата структура. Стотиците стоящи залитнаха, някои паднаха.

Колосалният демон се плъзна покрай гладкия луксин още десетина-двайсет крачки и намали скоростта, като че ли объркан от сблъсъка. Но смущението му не трая повече от миг — наоколо пак блъвнаха облаци пара. Главата се заби във вълните, морският демон се забърза към открито море, огромната опашка плесна във водата до Стеблото на лилията и вдигна гейзери по цялата му дължина.

А след това демонът отново зави.

— Кажете на Оръдейния остров да стрелят! — извика Бялата.

Островът бе в залива от другата страна на моста. Нямаше голям шанс топчиите да улучат оттам.

Но и малката вероятност да отвлекат вниманието на чудовището беше по-добра от нищо.

Първата кълверина стреля незабавно — хората там сигурно бяха чакали само заповедта. Само че трябваше да стрелят на хиляда крачки. Пропуснаха целта поне със сто. Другите пет оръдия на острова, които бяха обърнати в същата посока, изгърмяха поред, звуците закъсняваха спрямо ярките проблясъци и грохотът стигаше до кулата горе-долу в мига, когато виждаха водата, изхвърлена от гюлето. Никой не улучи. Най-близкият фонтан от пръски беше на петдесетина крачки от целта. Изобщо не разколебаха морския демон.

Топчиите презареждаха с пъргавина и сръчност, каквито се постигат само с неуморни упражнения. Но нямаше как да изстрелят навреме още един залп. Морският демон просто беше прекалено бърз.

А на Стеблото на лилията цареше хаос. Два коня се подплашиха и се завъртяха напряко на моста заедно с каруцата, която теглеха, като оставиха само тясна пролука, през която мъже и жени се провираха, за да стигнат до Големи Яспис. Хора прескачаха или се провираха под мятащите се, ритащи и хапещи коне.

Плътна тълпа напираше в паника към другия край на моста, хора падаха и други газеха по тях. Малцина щяха да избягат навреме.

— Карвър — рязко каза Бялата. — Тръгни веднага. Погрижете се за ранените и мъртвите. Ти си по-чевръст от мен, пък и аз трябва да видя как ще завърши това.

Лукслорд Черни се шмугна през вратата на балкона още преди тя да е изрекла последните думи.

Оставаха четиристотин крачки. Триста.

Бялата протегна ръка, сякаш можеше да спре морския демон само с волята си. Редеше трескави молитви.

Двеста крачки. Сто.

Втори тъмен силует се плъзна внезапно под моста откъм другата страна и титаничният сблъсък изхвърли струи вода на стотина стъпки нагоре. Морският демон бе подметнат във въздуха. Другото тъмно тяло — също грамадно, макар да изглеждаше малко до морския демон — го бе блъснало отдолу. И двете чудовища се стовариха във водата на няма и двайсетина крачки от Стеблото на лилията.

Инерцията запрати морския демон чак до моста, същинска водна стена се надигна и преля през тръбата му. Цялата постройка се разклати от напора… но издържа.

В гейзери от разпенена вода и издишан въздух се мярна черна опашка. Стовари се върху туловището на морския демон, после китът се стрелна в залива на Малки Яспис. Отдалечаваше се от моста.

— Кит! — ахна Бялата. — Това не беше ли…

— Кашалот, върховна владетелко — потвърди Джил. Той обичаше историите за тези морски бойци. — Черен великан. Дълъг е поне трийсет крачки, главата му е като таран. Никога не съм чувал за толкова голям кашалот.

— Не е имало кашалоти в Лазурното море от…

— Четири столетия. Откакто се затворили Портите на Вечния мрак. Макар че някои са били виждани още около век… Моля за прошка — сепна се Джил.

Тя не му обърна внимание. Всички гледаха в захлас. Морският демон явно беше зашеметен. Нажежената червенина на тялото му угасна до синьо и той потъна под вълните, но още докато повърхността се успокояваше след стълкновението, видяха как заревото освети водата и след секунди тя засъска.

Морският демон се завъртя и подгони кашалота.

— Казват, че този вид кит бил доста агресивен… — промърмори Бялата.

На четиристотин крачки от брега водата изригна отново от втория сблъсък между великаните.

Казваха, че в Лазурното море кашалотите били единствените естествени врагове на морските демони, които обаче ги били изтребили отдавна. Така изглеждаше досега.

Всички гледаха как водните гиганти пак се сблъскаха още по̀ на юг; навътре в морето. Наблюдаваха смълчани, а под тях спасителни групи започнаха да разчистват Стеблото на лилията.

— Нали тези китове уж били… сини? — попита Бялата, без да извива глава към Джил.

— Тъмносини или сиви. Споменават се и бели, но може да е само легенда.

— Този изглеждаше черен, нали? Или очите ме подвеждат?

Братята се спогледаха.

— Черен беше — каза Джил.

— Несъмнено черен — потвърди Гавин.

— Билха… — Гавин не помнеше досега Бялата да се е обръщала по име към стайната си робиня. — Какъв ден е днешният?

— Празникът на светлината и мрака, господарке. Денят, когато светлината и мракът се борят кой да владее небето.

Бялата още не се обръщаше към тях. Изрече тихо:

— И на това равноденствие, когато знаем, че светлината трябва да умре, когато не може да има победа, ние сме спасени… и то не от бял кит, а от черен.

Другите кимнаха дълбокомислено, а на Гавин му се стори, че е пропуснал някакъв изпълнен със скрит смисъл миг. Огледа всички, после попита:

— И какво означава това?

Джил го плесна по тила.

— Ами тъкмо в това е въпросът, нали?

2.

Дланите на Гавин Гайл кървяха в топло, гъсто сиво около гладкото весло, което стискаше.

Беше си въобразявал, че има внушителни мазоли за човек, който си върши работата предимно с думи, но нищо не може да те подготви за десет часа на веслото всеки ден.

— Каишке! — подвикна Номер седем към старшата. — Още превръзки за негова святост.

Това предизвика няколко усмивчици, но робите в галерата не забавиха усилията си. Големите тъпани от телешка кожа отбиваха ритъм като пулс на кит. Темпо, което опитни мъже можеха да поддържат цял ден, макар и трудно. На всяка скамейка имаше по трима: двама стигаха, за да гребат с този ритъм, за да може третият да пие вода, да хапне или да използва кофата.

Каишката донесе навита ивица плат и подкани с жест Гавин да протегне ръце. Той не бе виждал по-яка жена от нея, макар че познаваше от двайсет години всяка черногвардейка. Отлепи окървавените си изтръпнали длани от веслото. Не можеше нито да свие, нито да разтвори пръсти, а още не бе минало пладне. Щяха да гребат до свечеряване — още пет часа по това време на годината. Тя размота ролката. Платът изглеждаше корав.

Гавин си помисли, че има и по-лоши неща от инфекция, за които да се тревожи. Но докато тя превързваше ръцете му сръчно, макар и без загриженост, той надуши нещо трептящо, напомнящо за каучук, смесен с карамфил. Чу тихичкото потръпващо разчупване на свръхвиолетов луксин.

За миг се пробуди предишният Гавин, умът му затърси как да се възползва от тяхната глупост. Притеглянето направо от разпадащ се луксин беше трудно, но тази дума не означаваше нищо за Гавин Гайл. Той беше Призмата, нямаше нищо, което не би могъл да…

Нямаше нищо, което би могъл да направи. Вече не. Вече беше сляп за цветовете. Не можеше да притегли нищо. На мижавата светлина от бавно полюшващите се фенери светът плуваше в оттенъци на сивото.

Каишката стегна възелчетата на китките му и изръмжа. Гавин прие звука като заповед и пак вдигна уморените си ръце към веслото.

— П-п-пречи на заразите — каза единият му съратник по весло, Номер осем. Прякорът му беше Шибаняка.

Гавин нямаше представа за причината. Робите бяха особена общност със свой жаргон и шеги, които разбираха само те, а той не беше приет.

— Тук долу заразите убиват бързо като ритник — добави Номер осем.

Свръхвиолетовият луксин се бори с инфекциите? В Хромария не учеха на това, което обаче не означаваше, че не е вярно. Или просто беше ново откритие след началото на войната и никой не се бе сетил да му каже. Мислите му обаче се отплеснаха към неговия брат Дазен, който сам бе отворил рана на гърдите си. Как Дазен не бе погубен от инфекция в своя ад, който Гавин бе създал за него?

И дали безумието, подтикнало Гавин да убие брат си, изобщо не е било лудост, а само пристъп на треска?

Твърде късно. Спомни си пак кръвта и мозъка, разплискали се от черепа на Дазен, полепнали по стените на килията, след като той го застреля.

Опря превързаните си длани на протърканото весло, полирано от пот, кръв и мазнина от твърде много ръце.

— Шести, изправи гърба — каза му Номер осем. — Ишиасът ще те довърши, ако напъваш само с гърба.

Толкова думи без псувня — същинско чудо. Номер осем сякаш бе осиновил в някакъв смисъл Гавин, който си знаеше, че жилавият ангарец му помага не от добросърдечие. Гавин беше третият на веслото и ако вършеше по-малко работа, Седми и Осми трябваше да се изтощават повече, за да не нарушат ритъма, а капитан Топчията не ги жалеше. Не искаше да се размотава близо до превзетия Ру.

След седмица Хромарият щеше да прати търсачи на пирати: капери с официални заповеди да издирят ловците на роби, които налетяха към потопените кораби на нападащия флот и спасиха давещите се само за да им отнемат свободата. Щяха да пуснат срещу откуп онези с по-заможни роднини, но нямаше съмнение, че мнозина от пленниците ще попаднат направо на големите робски пазари в Илита, където ловците можеха да се отърват безнаказано от човешкия си товар. Други щяха да се насочат към тържища на роби по-наблизо, където безчестни чиновници щяха да съставят фалшиви документи, че тези роби са купени съвсем законно в далечни пристанища. Мнозина от робите щяха да си загубят езиците, за да не приказват излишно.

„Карис, към такава участ поведох хората си. Робство и смърт.“

Гавин бе убил бог и въпреки това беше загубил битката. Когато онази напаст се надигна от дълбините, разпиля флота на Хромария, а с него и надеждите им се сгромолясаха като купчина боклук.

„Ако ме бяха обявили за промахос, това нямаше да се случи.“

Всъщност Гавин трябваше да убие не само брат си, а и баща си. Дори накрая, ако бе помогнал на Кип да наръга Андрос Гайл, вместо да се мъчи да ги разтърве, сега Андрос щеше да е мъртъв, а Гавин щеше да прегръща жена си.

— Мислил ли си някога, че не си достатъчно корав? — обърна се той към Номер седем.

Мъжът изчака три големи замаха с веслото, преди да отговори:

— Нали знаеш как ми викат?

— Май чух някой да те нарича Оролам. Защото си Номер седем ли?

Както шестицата беше числото на човека, така седмицата принадлежеше на Оролам.

— Не е затова.

„Страшно е дружелюбен…“

— Тогава защо?

— Не ти отговарят на въпросите, защото не чакаш — натърти Оролам.

— Старче, до гуша ми е дошло от чакане — увери го Гавин.

Още два големи замаха и Оролам каза:

— Не. И на трите. Три пъти „не“. Някои хора внимават, когато нещата са на тройки.

„Не и аз. Върви по дяволите, Оролам. Заедно с онзи, на когото са те нарекли.“

Гавин се смръщи от познатото мъчение на гребането и пак се нагоди към ритъма на бутането, натискането, потапянето, опирането на краката в дъската и дърпането. „Злият лебед“ имаше сто и петдесет гребци — осемдесет на тази палуба и седемдесет на горната. Отвори между палубите пропускаха ударите на тъпаните и изкрещените заповеди.

Пропускаха не само звуци. Гавин си мислеше, че обонянието му се е притъпило след първите дни, но все се намираше нова воня, която да го тормози. Ангарците се смятаха за народ от чистници и може и да беше вярно — Гавин не забеляза никакви признаци на дизентерия или потна треска сред робите на галерата, а всяка нощ им носеха кофи — едната пълна със сапунена вода, за да се полеят с нея, другата с чиста морска вода, за да се изплакнат. Разбира се, мръсната вода се стичаше при гребците на долната палуба и падаше още по-мръсна към помпите в трюма. Палубите винаги бяха хлъзгави, трюмът — горещ и влажен, потта избиваше непрекъснато, а отворите в борда не стигаха за проветряване освен при силен вятър, затова пък струйките от горната палуба, стичащи се по главата и гърба на Гавин, винаги бяха подозрително смрадливи.

По стъпалата се чуха стъпки — идваше някакъв моряк. Пръсти щракнаха до Гавин, но той дори не вдигна глава да погледне. Сега беше роб и трябваше да се държи подобаващо, за да не го бият за нахалството му. Нямаше нужда да се присвива страхливо, но беше длъжен да гребе и това отнемаше всичките му сили.

Каишката дръпна ръцете му от веслото, отключи оковите и подсвирна на Номер две. Той и Номер едно бяха на върха в променливата йерархия на робите, позволяваха им да седят отпред, да си почиват, доверяваха им се да изпълняват заповеди, без да са оковани, и от тях се изискваше да гребат единствено при болест или припадък от изтощение на друг роб.

Каишката събра китките му зад гърба и пак го окова и чак тогава Гавин погледна към капитан Топчията, застанал над стъпалата към трюма. Топчията беше илитиец, със среднощно черна кожа и буйна къдрава брада, носеше разгърден чудесен брокатен жакет на голо и торбест моряшки панталон. Присъщо му беше красивото напрежение на лудите и пророците. Говореше си сам. Говореше на морето. Не признаваше равен на себе си нито на земята, нито на небето и поне в боравенето с каквито и да било огнестрелни оръжия самочувствието му беше оправдано. Неотдавна Топчията бе скочил от потъващ кораб, който Гавин бе подпалил и надупчил като решето. Тогава някаква прищявка го бе накарала да пощади Топчията.

Тъкмо доброто, което правиш, накрая те погубва.

— Ела горе, малки Гайл — каза капитанът. — Свършват ми причините да те оставя жив.

3.

Дланите на Кип кървяха в трептящо алено около гладките весла, които стискаше. Избиваха му пришки. Безцветна лимфа пълнеше пришките. Нежната кожа под тях се цепеше. Кръв се виеше на малки спирали в лимфата като червен луксин. Протърквани неспирно от веслата, пришките се пукаха и кървяха. Той променяше захвата. Надуваха се нови безцветни пришки. Пълнеха се с алено. Пукаха се.

Той обаче не виждаше цвета. Нищо не можеше да види. Можеше само да си представя цветовете, понеже Зимун му беше сложил превръзка, за да не може да притегля. Зимун — полихромът, който се бе присъединил към Цветния принц. Зимун, който се бе опитал да убие Кип в Ректън и Гавин в Гаристън. Зимун, който и сега държеше пистолет, насочен към главата на Кип. Зимун, неговият брат.

Зимун, когото щеше да убие.

— На какво се смееш? — попита Зимун.

Лодката подскачаше и се клатушкаше по вълните както във всеки миг през последните два дни. Без помощта на очите си Кип нямаше как да се нагоди към хаоса на вълните, да загребва в точния момент, да забави при нужда. Понякога дърпаше веслата и едното се измъкваше от водата и се завъртаха на място, докато Зимун не му викнеше накъде да гребе. Правеха го от два дни. Два мъчителни дни.

През първия ден превръзката беше съвсем излишна — очите на Кип се подуха така, че се затвориха. По време на битката се бе ударил случайно, после и Зимун го цапардоса по лицето. Имаше десетина малки порезни рани по лявата половина на лицето и надолу по лявата ръка от гюлето, което бе улучило един от зъбците в острова на зелената напаст и избухна в шрапнел. Андрос Гайл също го беше намушкал и бе разпорил кожата по ребрата му.

Ако не бяха тренировките за Черната гвардия през последните месеци и насоченото към тавата му оръжие, Кип не би успял да помръдне. И все пак от непривичните усилия мускулите му трепереха. Гърбът го болеше непоносимо. Болката отпред в бедрата му, вечно напрегнати, за да пази равновесие в люшкащата се лодка, направо го убиваше. А ръцете! Мили Оролам, струваше му се, че ги е потопил в казан със страдание. Обгорената му лява длан, която и без това оздравяваше бавно, се бе сгърчила. Болеше при свиване, болеше при разгъване, болеше и ако я оставеше на мира.

Кип беше дебел, уплашен и отчаян.

— По-наляво — каза с досада Зимун.

Не придаваше на Кип чак такова значение, че да упорства с въпросите на какво се смее. А беше твърде хитър, за да му налети при такова дребно предизвикателство — вълните се надигаха високо днес и не би рискувал да загуби равновесие заради краткото удоволствие.

Нито веднъж не предложи да смени Кип на веслата.

Единственото, което подтикваше Кип да продължи, бе страхът. Беше изтощен от непрестанния страх два дни поред и това започваше вече да го вбесява.

„Но какво да направя? Сляп съм и толкова слаб, че не мога да победя и коте, мускулите ми непременно ще се схванат от всяко движение. Зимун владее положението. Той държи печелившите карти — шест цвята и пистолет.“

Но щом видя положението като игра на Девет крале, ужасът му стихна. Представи си, че анализира играта с търпението на син притеглящ. Възможно ли беше Зимун изобщо да се мери със страховит противник като Андрос Гайл? Не. Но ако картите ти са лоши, защо да не загубиш и срещу слаб играч?

Зимун можеше да го убие всеки миг, без да се бои от правосъдие или възмездие, защото никой нямаше да научи.

„Да, да, това вече го знаем. И какво?“

Най-добрата карта на Кип беше мързелът на Зимун, който знаеше, че трябва да гребат упорито, иначе може да станат жертва на пирати и да свършат като роби. Зимун обаче не искаше да гребе, затова Кип беше в безопасност, докато не го раздразни толкова, че да надмогне мързела си. Или докато Зимун не престане да се нуждае от него.

Зимун имаше чудесни карти, но и страхотната карта, с която не играеш, е безполезна.

Имаше и смехотворно раздуто самочувствие — вече бе говорил надълго и нашироко за всичко, което ще направи, щом отиде в Хромария. В тези истории Кип не се споменаваше изобщо, а това подсказваше достатъчно що за бъдеще му е отредено. Но самонадценяването на Зимун означаваше и че той подценява другите. Кип се държеше сломено и Зимун вярваше в това. Вярваше, че има предимство. И че Кип е съкрушен от този факт и съзнава колко е безпомощен.

— Наистина очаквах акулите да те докопат при Гаристън — подхвърли Кип, като вмъкна в гласа си неохотно възхищение.

Въпреки че беше фукльо, Зимун не беше идиот. Със залеза губеше предимството на луксина. Тогава му оставаха само три карти — пистолетът, раните на Кип и фактът, че мускулите му не бяха съсипани от десетки часове изтощителен труд. През миналата нощ при всяко обръщане на Кип, който спа на носа на малката лодка под скамейката, Зимун се будеше мигновено, петлето на пистолета вече запънато, пръстът на спусъка.

Шансът Кип да бъде застрелян случайно, ако Зимун трепне насън, беше потискащо голям.

— Не беше приятно плуване — отвърна Зимун и след малко добави: — Аз пък очаквах онзи водопад в Ректън да ти види сметката.

Уязвен, Кип Устатия, Кип Плямпалото, едва не напомни за следващата им среща — в лагера на бунтовниците, където Зимун дори не го позна. Но да ядосаш човек, който разполага с поне десет сигурни начина да те убие, не беше върхът на благоразумието.

— Значи излиза, че имаме нещо общо — каза вместо това. — Трудни сме за убиване.

Нямаше смисъл да губи време, като търси някакви въображаеми връзки между двамата. Зимун си беше влечуго. Кип прецени, че сигурно обикновено се опитва да прикрие нрава си. Но не и сега. Още един признак колко малко време му остава на Кип.

— Ние носим кръвта на Гайл — напомни Зимун. — Но ти винаги ще си бъдеш копеле. Аз ще се докажа пред дядо и ще стана наследник. Единственият наследник.

Кип гребеше.

— Сигурен ли си? — попита по някое време. — Че Карис е твоя майка? Не съм чувал никой дори да прошепне за това.

Много му беше омразна тази превръзка на очите, налагаше се само да умува над тона на Зимун, вместо да следи за мимолетните гримаси или трепване на лицето, които биха могли да го издадат.

— Тя е била сгодена за Призмата, когато са ме заченали. Това ме прави законороден поне в очите на повечето хора. Когато той се отказал от годежа, тя заминала и отишла при роднини.

— В Тирея?

Там бе видял за пръв път Зимун — когато той не послуша наставника си, запрати огнени кълба по Кип и го принуди да скочи във водопада.

— В Кървавата гора. В градчето Ябълкова градина. Отидох в Тирея по-късно. Единственото място извън Хромария, където можех да се науча да притеглям.

— Дядо ли го е измислил? — попита Кип.

Идеята би прилягала на Андрос Гайл. Погрижил се е момчето да получи образование и да го подготвят, като остане настрана. Съвършената скрита карта. Докато е бил превръщан в идеалното оръжие, Зимун не е можел да си създаде собствени съюзници в Хромария. Андрос можеше да го насъска както поиска срещу Гавин или Спектъра, без Зимун да се превърне в заплаха за самия него. Той явно изобщо не разбираше колко цинично го използва Андрос.

„Май и аз съм станал малко циничен, щом виждам ясно това. Или съм циничен само спрямо Андрос Гайл.“

Впрочем Зимун не отговори. Или отговори с кимане.

През тези два дни не попита нито веднъж за Карис. Изглежда, смяташе, че положението ѝ в Черната гвардия я прави поносима като майка, но не ѝ дава толкова власт, че да стане интересна за него. Предпочиташе въпроси, с които да се подготви за срещата с Андрос Гайл. На Кип му се искаше да присъства, за да чуе и види какво ще стане.

При следващото плъзгане на весло по вълна се закашля силно. Хъркаше в шепата си и успя да побутне превръзката мъничко нагоре. Дори от престорената кашлица го заболя нетърпимо. Все пак се бе нагълтал със солена вода, когато скочи в Лазурното море да спасява Гавин Гайл.

Доскоро си казваше, че е като мелез от костенурка и мечка, щом носи толкова на бой. Крайно време беше да прояви още някаква по-особена дарба. Тази беше твърде гадна.

Пак се зае с гребането. Зимун го бе накарал да си свали ризата — и за да вижда дали Кип се опитва да трупа в себе си луксин, и за да я облече, та да му е по-топло. С тези облаци в небето и есенния вятър си беше мразовито, особено сутрин и вечер. Но Кип гребеше, така че ризата не му липсваше чак толкова.

В края на всяко загребване главата му естествено се отмяташе назад и той попиваше едва доловима частица синьо изпод превръзката. С тази слаба сивкава процеждаща се през облаците светлина морето беше като чорба, а ресниците му и превръзката му пречеха да вижда цвета, но пък той не се нуждаеше от много. Не биваше да прекалява, за да не забележи Зимун. Но пък порциите бяха нищожни, а и кожата му беше достатъчно мургава, за да прикрие как луксинът се плъзга от очите по лицето зад превръзката, спуска се по гърба и се трупа в кожата на задника и бедрата, където не се виждаше. Зимун бе огледал главата му под косата и челото под превръзката няколко пъти, затова никаква предпазна мярка не беше излишна.

Зимун беше уверен, че Кип не може да притегля, затова очакваше нападение нощем, когато собствената му сила беше най-малка. Но като пълноспектърен полихром Кип знаеше, че слабостта не се измерва с цветове. Все едно беше дали Зимун разполага с десетина начина да го убие, или само с един. И все пак ако можеше да го изненада по-лесно тъкмо защото Зимун разполагаше с тези десетина начина вместо с един-единствен, значи допълнителните предимства всъщност го правеха по-слаб.

Някои хора си мислят, че на Девет крале играеш срещу човека отсреща, не срещу картите. Звучи умно, но рядко е вярно.

Към края на следобеда Кип натрупа достатъчно луксин. Съсредоточаваше се до краен предел, за да гребе, да не обръща внимание на болката и бавно да проточва нишка от луксин нагоре по гърба си, отзад по врата и в кожата под косата. За да притегляш луксин, трябва да е свързан с кръвта. Повечето притеглящи предпочитаха да цепят кожата на китките си или под ноктите. След време там се образуваха белези, тялото се приспособяваше. Но не беше задължително да изтласкаш луксин през място, където си го правил преди, и Кип нямаше такова намерение. Всяка загубена частица от секундата би направила смъртта му по-вероятна.

Мъничките глътки синьо внасяха логика в разсъжденията му. Изострените сетива пренебрегваха вятъра и собственото му тежко дишане. Досещаше се, че Зимун седи с лице към него. Знаеше къде е скамейката, а по равномерното люшкане на лодката отгатна, че е седнал по средата. Чуваше как Зимун от време на време се мести, за да погледне зад гърба си или към брега.

Синьото обаче можеше не да заглушава звуците, а само да ги пресява. Поривистият вятър заличаваше повечето информация, от която Кип би могъл да се възползва. Пък и синьото не потискаше напълно мъченията на тялото му. Кип бе разпределил чезнещите си сили възможно по-внимателно и се преструваше на малко по-изтощен, за да грабне по миг отдих между всяко загребване, като поставяше на везната мързела на Зимун срещу своя живот.

Трябваше да го направи днес. Скоро. Не му оставаха много сили.

Прегърби се, изпъшка от болка и пусна веслата заради престорен гърч на крака. Движението беше изненадващо и може би едва не си изпроси куршум между очите. Разтриваше крака си с двете ръце, преценяваше, опитваше, протягаше не само краката, но и китките и ръцете.

Внезапно изсумтяване.

Кип се разкрачи малко повече — така беше по-неудобно за гребане, но се надяваше позата да е подходяща за неочакван скок. Намести се на скамейката и заопипва слепешком за веслата. Правеше се, че не е забелязал, но отчаянието за миг надделя.

Зимун сигурно бе задрямал. Кип сам бе събудил врага си. С изострените си от синьото, сетива, ако беше почакал още малко…

Но нямаше смисъл да се кори. Командир Железни им бе казал: „Озъртането в миналото не помага. Ровете в грешките си, когато сте на безопасно място. Но първо стигнете до безопасното място.“

— Ако си мислиш, че ще ти помогна, си се побъркал — каза Зимун.

Кип изстена от болката при движенията на ръцете. Не знаеше дори ще успее ли да се метне тромаво през половината лодка. Още търсеше на сляпо и не докопваше веслата, които бе пуснал.

— Колкото по-дълго опипвам въздуха, толкова по-дълго почивам — подхвърли с насмешка.

— Дясната ръка — нагоре и напред. По-нагоре. Използвай веригата, тъпако!

Веслото се местеше заради вълните. Блъсна Кип по ноктите и той изпъшка. Изви китката си, за да докосне оковата, и проследи веригата към веслото. Не бе забравил за нея. Но по-добре беше да изглежда глупак.

И по-добре да не личи, че мери точната дължина на веригата. Сграбчи веслото. Повтори същите движения с лявата ръка и пак започна да гребе.

— Малко по-наляво — нареди Зимун отегчено. — А така.

Можеше да успее само по един начин. Трябваше да блъсне Зимун в морето, без да падне с него. Във водата Зимун не би имал полза от пистолета. И би имал време да запрати нещо от луксин само веднъж. Всеки луксин имаше тегло и независимо кой цвят би избрал, действието би го потопило още по-дълбоко.

Ако Зимун не улучеше с този първи удар, Кип имаше шанс. Щеше да гребе като побеснял. Щом успееше да прецени на какво разстояние от брега се намира, можеше да реши да се върне ли, за да убие Зимун, или да го остави на късмета му в морето. Но след немислимото му спасение в онези гъмжащи от акули води Кип предпочиташе да го довърши, за да е сигурен.

Но ако се окажеше прекалено муден, Зимун щеше да го простреля. Нямаше представа накъде да гребе, а и беше твърде слаб, значи щеше да умре. Ако и двамата паднеха във водата, също щеше да умре. Зимун беше по-добър плувец и когато Кип пращеше от здраве.

Щеше да има само един мъничък шанс. И трябваше да е готов да го използва. До зениците му под превръзката не стигаше светлина и беше нормално да са разширени. Той се опита да ги свие съзнателно, което можеше да направи мигновено всеки опитен притеглящ. Ако светлината го заслепеше, нямаше да е точен. Ако…

Тежестта на Зимун се премести в лодката и той промълви:

— Оролам…

Моментът настъпи толкова неочаквано, че Кип едва не го пропусна.

— Галера — добави Зимун. Синият луксин в Кип му помогна да проумее, че гласът е приглушен, защото Зимун се е обърнал настрани и гледа. — Май са пирати.

„Сега!“ Син луксин разкъса кожата по слепоочията на Кип. С пръсти от луксин той смъкна превръзката… и скочи.

4.

— Малки Гайл, дори само пръднята ти да ми засмърди на смола, ще вапцам палубата с тебе. В червено, сиво и костенобяло, светна ли ти в главата? Знам ги аз луксинските миризми — говореше Топчията, докато го извеждаше на палубата на „Злият лебед“. — Или по-скоро ще е цялата в жвакащо кафяво, стопли ли?

Гавин излезе на светло с натежала като олово душа.

— Стоплих.

„Казва ми, че имам лайна вместо мозък. Много смешно…“

— Луксински? Луксинени? Луксиниански? — проточи замислено Топчията.

Обичаше словото както съпругът насилник обича жена си.

— Луксинови, но твоите думи ми допадат повече.

— Да бе…

Наближаваше пладне, неспокойното море подмяташе галерата по-силно, отколкото бе очаквал Гавин. Но пък ангарските кораби бяха по-леки от останалите. Сега обаче най-важният факт в целия му живот — светлината — почти нямаше значение. Въпреки облаците имаше предостатъчно светлина за Призмата. Докосваше обаче кожата му като целувка на отиваща си любовница. Оттенъците на сиво, бяло и черно му носеха само отчаяние вместо неимоверната мощ на пъстрия спектър. Заблуждаваше се, че е свикнал със загубата на цветовете, но едно е да се примиряваш с такава загуба в мрака на затвор, друго е да откриеш, че този затвор е целият свят. А Топчията знаеше. Още в нощта, когато го плени, погледна за миг очите му и вече знаеше.

Тогава защо го бяха обзели тези подозрения?

Ами защото беше Топчията.

— На колене — заповяда капитанът.

Гавин коленичи колкото може по-разкрачен, за да не падне от клатушкането на кораба. Не можеше да прецени дали болката от опъването на мускулите е приятна или противна, но стига да не загубеше главата си или някой крайник, всеки отдих от веслото беше добре дошъл.

Топчията се вторачи в него.

— Какво стана с Гавин Гайл, който повдигаше света върху опората на щенията си?

От една страна, това беше най-смисленото изречение, което бе чул от Топчията. Но пък Гавин му бе казал, че всъщност не е Гавин. Може би една от най-големите тъпотии, които бе извършил през последната година, само че имаше още много кандидати за славната титла „тъпанар“.

— Той умря.

Това би трябвало да свърши работа независимо за кой Гавин говореше Топчията.

— Трагично. Как?

Номерът в погаждането с лудите е никога да не си признаваш изненадата. Дори да не я очакваш. Оплетените приказки бяха кинжал, който Гавин също умееше да забива.

— Свършваха ми милостите, докато не ми остана само милостта на куршума. Щрак-трак, щрак-трак. Бум-бум. Милостта на кланицата. Жълтата килия в червено.

Топчията скръсти ръце на гърдите си. Гледаше Гавин, сякаш виждаше много озадачаваща гледка.

— Бълнуваш.

— Жадувам.

— Хитруваш.

— Робувам.

— А аз спасявам.

— За да не се удавя?

— И ти даряваш.

Топчията посочи големия бял мускет, подпрян на рамката на врата на няколко крачки от него.

Гавин млъкна, за да го остави да победи. Искаше да огледа по-подробно странното оръжие, но Топчията хем копнееше да се похвали с придобивката, хем изглеждаше уплашен, че някой ще му я открадне. Гавин не биваше да показва прекалено силен интерес към нещо скъпо за Топчията. Нито прекалено слаб.

Топчията отпразнува победата със смях, защото сметна двоуменето му за признание, че се е отказал от наддумването. И преди бяха подхващали тази игра. Преди толкова много години… Ако не зависеше напълно от този човек и ако Топчията не беше безнадеждно луд, Гавин би могъл да го хареса.

— Ония, що са били в прегръдките на Зури, не ми се виждат много искрени. От водните ѝ целувки хората се побъркват, а никой Гайл не е съвсем с акъла си по рождение. Казвай направо както лети куршум. Ти Дазен Гайл ли си, върнал се от смъртта? Казвай, без да преглъщаш половината история.

Не биваше да приема думите му буквално. Търпението на Топчията беше по-кратко от горенето на неговите фитили. Затова Гавин беше пестелив в приказките:

— Изобщо не съм умирал. Плених брат си при Разцепената скала и заех мястото му. Реших, че има по-добри приятели от мен, затова облякох дрехите му и се престорих на него. Но преди няма и месец реших, че моят пленен брат вече е буйно луд, и го убих.

Толкова просто беше да изрече думите. Беше си мислил, че ще е непосилно да каже истината, която бе крил толкова усърдно и толкова дълго. Но не почувства нищо. А би трябвало да почувства нещо, нали?

— Морето ми праща ободряващи загадки — отсъди Топчията. — Ти си Дазен? Като изстрел право в целта?

— Толкова отдавна стрелям в тъмното, че сега и аз не знам кой съм. Но бях Дазен.

Гавин не беше сигурен защо прави това — да си служи с особения говор на хората. Но винаги постъпваше така, подражаваше на произношенията и странните изрази, ако останеше някъде прекалено дълго.

— Говориш тъй, щото знаеш, че Топчията работеше за Дазен — сопна се капитанът. — Лъжеш. Надяваш се да ми влезеш под кожата.

— То се знае. И преди да убия брат си, той ми каза, че рожденото ти име е Улуч Асан. Толкова важен беше за него, че тъкмо тези думи изрече преди края си.

В очите на Топчията се мярна опасен блясък.

— Не е невъзможно Призмата да научи отдавнашно име.

— Преди да се съгласиш да работиш за мен, тоест за Дазен, преди толкова години, ти ми пробутваше лъжи как си убил онзи морски демон, докато седяхме в робските бараки и се наливахме с онази прасковена шльокавица. Тогава се изсили, че не вярваш да съществува свръхвиолетов луксин, и си поиграхме малко с едно перце, за да уталожим съмненията ти.

Сянка на безпокойство помрачи за миг лицето на пиратския капитан.

— На Топчията му трябваха цели три изстрела да улучи проклетото подскачащо перце. А перото беше от орел, не от пъдпъдък.

— Боях се, че те вбесих прекалено и не би поискал да работиш за мен — продължи Гавин. — Затова те оставих да улучиш… с шестия изстрел, проклет лъжец такъв.

Топчията се смръзна. Гадост… Този тип лъжеше толкова често, за да величае себе си, че може би сам си вярваше. „Това ежене не си струваше, Гавин.“ А Топчията неочаквано закрачи към средата на кораба.

Гавин не помръдна, макар че коленете вече го боляха. Двамата моряци, които го пазеха, май не знаеха какво да правят.

— Откопчайте му кунките! — кресна Топчията.

Бъркаше в някакво буре. Моряците свалиха оковите, но задържаха Гавин на колене.

Топчията извади нещо от бурето и го хвърли на Гавин. Той не успя да го хване с превързаните си схванати ръце и то се търкулна на палубата. Единият моряк го взе и му го даде. Голяма спаружена ябълка.

— Отведете го на носа — заповяда Топчията. — И го дръжте под око като аборнейски сребърник. Да притиснеш Гайл в ъгъла е все едно да си завъдиш морски демон във ваната.

„А аз си мислех, че изобщо не се къпеш.“ Обаче не го каза на глас. Нямаше да спечели нищо, ако се подиграва на пленилия го пират, негов господар, а с мълчанието можеше да си опази поне например зъбите.

Моряците го изправиха и го замъкнаха на носа. Обърнаха го към капитана и пак го натиснаха да коленичи. Топчията стоеше на четирийсетина крачки, чак на кърмата. С лъскавия бял мускет в ръце. Или беше мускет-меч? Имаше острие с един режещ ръб, по което се виеха и кръстосваха черни криволици около блестящи скъпоценни камъни. По дебелия ръб се бе проточила цев на мускет освен в последната педя до върха.

Гавин си спомняше смътно това нещо, но цялата история му се изплъзваше. Някак беше свързано с онази нощ и сблъсъка с баща му, Гринуди и Кип. И преди се бе случвало да му се губят часове, след като пострадаше тежко, познаваше и други воини, които не помнеха как са ги ранили. В главата му се въртеше нещо как Топчията го вади от вълните и после го удря с плоската страна на меча. Да, това трябваше да е. Още не се бе отървал от синините, но нямаше прободни рани, иначе щеше да е мъртъв.

И все пак — що за нелепо хрумване? Ако цевта на мускета е достатъчно дебела да издържи на взривяващия се барут, значи оръжието е твърде тромаво и тежко, за да служи добре като меч. Това да не беше някаква чудата шега?

— Ако си Дазен, значи помниш нашия малък нагледен урок! — извика Топчията.

Разбира се, истинският Гавин Гайл трябваше да е чул тъкмо за тази случка при срещата на Дазен с Топчията. „Споменът“ за урока не доказваше нищо. Но Топчията явно не разбираше това.

— В онзи ден морето беше спокойно, а ти стоеше само на двайсет крачки — отвърна Гавин.

В онзи ден юнгата се напика, докато държеше ябълката в изпънатата си над главата ръка. По-късно Гавин чу да разказват, че момчето сложило ябълката на главата си. Никой не си направи труда да обясни как е задържало ябълката на главата си, докато стои на клатещата се палуба. Но така историята беше по-интересна.

И с двайсетте крачки историята беше интересна. А с четирийсет си беше убийство. Топчията може и да беше най-умелият стрелец на света. Нямаше значение. Дори със съвсем подходящ барутен заряд и набивка, която осигурява съвсем подходящо налягане при изстрела, със съвършено кръгъл куршум без никакви недостатъци от леенето, дори без вятър и люшкащ се кораб, на четирийсет крачки мускетът имаше точност в кръг колкото цялата глава на Гавин. Някои хора не мислеха така, но си беше истина, че и да улучиш по-малка мишена от това разстояние, го дължиш само на късмета. Гавин знаеше колко добре стреля Топчията. Не вярваше на разказа му как убил морски демон, но ако имаше човек в целия свят, който би се справил с изстрела само благодарение на точността си, трябваше да е Топчията.

Когато самонадеяност се съчетае с изключителна дарба и безумие, вече има проблем — трима партньори са твърде много в брака. Не допускат да се намесва и реалността. Топчията бе прекарал последните две десетилетия в хвалби, че не може да не улучи. Май накрая бе успял да убеди и себе си.

— Топчията получи по-добро оръжие отколкото… отколкото…

Капитанът избухна в псувни, защото не се сети за по-цветист начин да каже „отколкото преди двайсет години“.

Не беше същинска ярост, а само раздразнение, но Гавин бе виждал Топчията да застрелва човек само защото е гладен. И сега нямаше да се откаже.

Стомахът на Гавин се сви. Какво можеше да направи, без да притегля? Може би да повали на палубата двамата моряци, а после? Да скочи от кораба? Наоколо не се виждаше бряг. Просто щяха да завият и да се върнат да го извадят. А и да разчита на тялото си, че ще се справи с тези моряци и ще скочи, преди Топчията да го е гръмнал, си беше чист оптимизъм в най-добрия случай. Тялото му бе пострадало толкова много напоследък, че вероятно дори не би могъл да плува.

Налегна го умора не само в мускулите. Това ли беше? Такъв ли трябваше да е краят му?

Бе участвал в прекалено много битки, за да вярва, че някаква сила закриля онези, които трябва да оцелеят. Един от най-великите майстори на меча на света бе убит до рамото му, без дори да вижда врага — случаен рикошет го прониза в бъбрека. Жребец, струващ колкото цяла сатрапия, се спъна в труп след сражението и си счупи крак. Пълководец се зарази с дизентерия, защото ядеше и пиеше с войниците си, вместо да предпочете своята трапеза за избрани. Хиляди унизителни истории, в които нямаше поука и смисъл, само прост факт — всички са смъртни.

Войната е причината, всичко останало е следствие.

Отхапа от ябълката. Сладка и кисела. Най-вкусната ябълка, която бе опитвал през живота си.

„Гордост, нали искаше да си част от мен? Ето. Вземи шибаното цяло, ако щеш.“

Гавин заговори с гласа си на оратор:

— Капитан Топчия, не ми се вярва, че някой на този свят може да сполучи с такъв изстрел. Мислите, че сте толкова способен ли? А аз — не. Защото мисля, че сте още по-способен. Успеете ли, ще се превърнете в легенда завинаги. Провалите ли се, ще си останете поредния пират с твърде голяма уста.

Гавин сложи ябълката в устата си, стисна я със зъби и изви глава встрани, та Топчията да вижда само профила му.

Всички на палубата замряха.

„Значи ще умра с ябълка в устата. Баща ми ще има какво да каже по въпроса. И Карис ще е права да побеснее.“

Обърнат така, Гавин не виждаше как реагира Топчията, дали се е разгневил, или се е разсмял. Не виждаше реакцията и на моряците. Виждаше само сиво море и сиво небе. Единствената светлина, която му бе позволена — самата грозота. Вече започваше да съжалява, че е прахосал последните си мигове да дразни някакъв пират, когато нещо мокро се разплиска по лицето му.

Питаше се дали не са зъбите му. Има един проточен миг, когато си ранен зле, но още не си сигурен какво се е случило. Мъртъв ли беше? Проблясъкът не беше ли от неговия пръснал се череп? Не чу гърмежа на мускета, но и това се случваше.

Палубата изригна във възторжени крясъци. Ябълката я нямаше.

Единият от стоящите наблизо моряци събра няколко парчета, вдигна ръка да ги покаже, после извика:

— Капитан Топчията я пръсна точно в средата!

Топчията като че ли не го беше еня за възторзите. Опря белия мускет-меч на рамо и закрачи към Гавин. Наперената му походка уплаши Гавин повече от обичайната му лудост. Тя означаваше, че и Топчията е изненадан от успеха си. „На Оролам топките…“

— Никой на света не можеше да улучи! — заяви Топчията. — А капитан Топчията улучи!

— Капитан Топчията! — изрева екипажът.

Топчията се надвеси тържествуващо над Гавин. Усука масур от рошавата си брада и го подъвка.

— Железата! — изръмжа на моряците.

Пак оковаха Гавин, но той едва забеляза.

Слава на Оролам, ако си бе изпросил смъртта, Карис никога не би му простила. Всъщност върнеше ли си свободата, тази история щеше да е сред онези, които нямаше да сподели с нея.

Топчията вдигна тържествуващо мускета-меч. Фукаше се и Гавин реши, че е безопасно… не, дори желателно да прояви възхищение. Острието беше красиво творение, покрито с някакъв бял емайл и украсено с толкова големи камъни, че сигурно бяха само полускъпоценни. Гавин не беше вещ оръжейник, но това пред очите му приличаше повече на церемониално, а не бойно оръжие. Скъпоценни камъни бяха инкрустирани по цялата дължина на острието и несъмнено отнемаха от здравината му, а тези черни шарки? Човек трябваше да има занаятчия подръка, за да ги възстановява често. Имаше и изрязан жлеб в острието, където ръка трябваше да хване оръжието, за да е устойчиво при стрелба. И това правеше острието още по-слабо. Не виждаше нито петлето, нито подложката, от която кремъкът изтръгваше искри, никакъв уравновесяващ приклад за по-голяма точност или за смекчаване на отката. Шега ли беше? Бездруго цевта изглеждаше прекалено изящна за цев на истински мускет.

— Дори не го зареждам — похвали се Топчията. Знаеше, че Дазен също като него цени майсторски направените оръжия. — Сам си прави куршумите и са по-точни от… е, ти вече видя. Спусъкът се запъва ей тук, когато е зареден.

— Как… как? — измънка Гавин.

Невъзможно, разбира се. Но изстрелът току-що бе пръснал ябълка в устата му от четирийсет крачки на люшкаща се палуба. В момента можеше да повярва на какво ли не.

Топчията стисна ефеса на меча, завъртя и го издърпа назад. Показа се малка одимена камера. Той сипа в нея черен барут от пълния рог на кръста си, затвори я и пак издърпа ефеса, който се разтвори в подобие на малък приклад. Топчията се ухили като дисципул първа година, на когото му се е разминала безнаказано пакост.

И Гавин пак долови смътен признак, че това безумие поне наполовина е само показно. Твърде свързани бяха последните му думи. И щом се замисли за това, прозря тутакси. Топчията си беше особняк. Все подбираше неуместни думи. Но ако го смятаха за особняк или глупак, щеше само да си навлече присмеха на коравите мъже, които предвождаше, затова трябваше да е напълно побъркан. Хората се изнервят около лудите, чудят се дали няма да прихванат болестта и гледат да стоят настрана. Какво по-добро от това за нов капитан, който не само иска да остане капитан, но и да се превърне в легенда?

— Колко е точен? — попита Гавин.

— Уцелих един скапаняк от четиристотин крачки. Топчето не криволичи в полет. По-добра магия от всяка, която си имал някога, Смешко Гайл. — Топчията опря мускета в рамото си и проследи с цевта рееща се чайка на двеста крачки от кораба. Стреля тъкмо когато тя пикира към водата… и не улучи. — Е, да, няма да свърши цялата работа вместо тебе. Затова му имам уважението. Изисква да си съвършен, също като морето.

Гавин обаче не се загледа в изстрела. Взираше се в мускета. В удължилия се приклад като че ли имаше копчета и мънички циферблати е нанесени до тях миниатюрни руни. Топчията не се постара да привлече вниманието му към тях и Гавин допусна, че пиратът още не е проумял за какво служат.

— Може ли?… — подхвърли Гавин.

Топчията впи поглед в него. Изсмя се.

— Ако ще вече да не си Призмата, Топчията не е чак толкова тъп, че да сложи магия в ръцете ти. — Плю в морето, извади парцал и започна да бърше следите от черен барут по острието. — Трябва много да внимавам с това нещо. Опасно е като Зури.

Улиса се в мислите си и Гавин се зачуди дали го бяха извели на палубата само за да има Топчията пред кого да се похвали.

Не че беше против. Всяка почивка от веслото си струваше. Разбира се, предпочиташе да не стрелят към него с мускети, докато си почива, но на подарен кон зъбите не се гледат и тъй нататък.

— Какъв откуп да поискам за тебе? — попита Топчията.

„А-а, довел ме е да си поговорим? И не можа да не стреля по главата ми, макар че е умувал за откупа?“ Може би лудостта не беше само преструвка.

— Моят баща ме смята за мъртъв. По дяволите, Топчия, и аз се смятах за мъртъв.

И внезапно, ей така, споменът изплува парещ и отчетлив — Гринуди се врязва в тях, две остриета и четирима мъже, а Гавин вижда, че няма как да спаси Кип от бъркотията на ръце и удари… освен ако не завърти това острие към собствените си гърди.

„Какво ме прихвана?! О, Карис, дали го направих, за да има поне една моя постъпка, с която да се гордееш?“

Но от мисълта за Карис болеше твърде силно. Тя беше средоточие на цветове в посивял свят.

А собственият му баща искаше само да се сдобие с кинжала… който се бе превърнал в мускет-меч. Ножът на Заслепителя, така го нарече Андрос. Едно е да се питаш дали баща ти цени златото или положението си повече от тебе. Всеки син на богат и могъщ мъж таи този страх, но баща му да поиска да го убие заради някакъв нож? Собственият му баща?

— Момчето! — изтърси Гавин. — Къде е?

— Хвърлих го зад борда. Дар за Зури. Сега сме квит с нея. — Топчията се ухили неприятно. — Е, колко да искам, малки Гайл? В името на петте ада, как да ти викам сега? Дазен ли? Все едно говоря с призрак.

— Наричай ме Гавин. По-лесно е. И можеш да поискаш какъвто откуп ти скимне. Колкото по-потресаващ, толкова по-добре. Той ще протака, докато прати шпиони да потвърдят, че си ме спипал. Истината е, че ще гледа да оплеска работата, за да ме убиеш, та той да те подгони след това. Ще те изкара кръвопиец, за да няма никаква вина, че си ме убил. Топчия, той не ме иска.

Капитанът се усмихна до ушите, сякаш хареса предизвикателството, но след миг маската отново се върна на лицето му.

— Е, щом той те иска колкото и пъпки под гащите си, за какво му е на Топчията да те кътка толкова наблизо до своите радващи съкровища?

Ха сега де… Но меденият език на Гавин вече си вършеше работата.

— Ако ме убиеш, му даваш възможност да зареже преструвките, че се опитва да ме откупи. Значи изобщо няма да натовари кораб със скъпоценности. Просто ще изпрати бойните кораби.

Топчията се озъби. Скочи на фалшборда, хвана се за едно от въжетата на такелажа и се замисли.

— Голяма помощ си ми, няма що. — Пак плю в морето. — Тия ангарци са чудаци. Хранят робите на галерите си все едно са свободни хора. Нали видя? Направо се държат мило с тях. Най-свестните роби ги водят със себе си в пристанищата, гощават ги, дори им дават да се отбият в дом за наслади. Така губят по някого от време на време, ама всички роби има защо да се напъват. Като ги хранят добре, стават силни. Не могат да препълват кораба с товари, щото и много храна трябва да носят. Но ей тая малка галера може да пърха из Лазурното море двойно, че и тройно по-бързо от почти всички други кораби. Някои галеаси могат да ме гонят при добър вятър, но имам ли място за маневри, ще обърна срещу вятъра и ще ги изпреваря. С тоя кораб можеш и през Портите на Вечния мрак да минеш. Лек като коркова тапа и бърз като лястовица. Чуден пиратски кораб, ако успееш да грабнеш достатъчно стока. Хубаво малко корабче. И само четири въртящи се оръдийца и едно дългоцевно. Най-добрата галера с най-добрия екипаж в цялото море… — Топчията сниши гласа си до шепот. — И я мразя. Едно оръдие! Едно… Трябва да си поискам грамадния кораб на Паш Векио, как му беше името?

— „Гаргантюа“ ли? — подсети го Гавин.

— Същият!

— Може да е доста трудничко…

— Баща ти е Червения. По-богат е от Оролам. А ти си Призмата. И дърти курви ще направят девственици, за да те върнат.

— Аз потопих „Гаргантюа“. Преди битката в пристанището на Ру.

Топчията измъкна затъкнат под колана пистолет, вдигна петлето и опря оръжието в дясното око на Гавин. Очите му светнаха от кръвожаден бяс. Каквато и част от безумието му да беше преструвка, вече я нямаше. С голямо нежелание върна петлето на мястото му и каза:

— Тоя пленник много плещи. Върнете го на веслото, докато му мине.

5.

Тея и другите черногвардейци довършиха сутрешната си тренировка на високата кърмова палуба на „Скитник“. Слънцето вече се издигаше над хоризонта. Тя, Круксър и още петима новоприети от техния клас бяха на този кораб. Останалите бяха на друг кораб заедно с втората половина от оцелелите пълноправни черногвардейци. И макар неуморно да им напомняха, че още не са положили последните клетви и затова не са сред пълноправните, никой не облекчаваше упражненията заради тях. Круксър доблестно се стараеше да наподобява движенията, останалите новаци следваха примера му, доколкото можеха, и бъркаха сложните поредици от упражнения, които бяха виждали, но не и научили засега.

Командир Железни ръководеше тренировката и не обръщаше внимание на онези, които допускаха грешки. Легендарният боец поначало си беше неразгадаем, но през последната седмица това негово качество като че ли стигаше до крайност. Тея не знаеше дали упражненията (и плачевното им изпълнение от новаците) са поредният му педагогически похват, или предводителят на Черната гвардия просто не забелязва как се справят. По главата му бе набола остра четина и той я избърса с мокър парцал. След битката при Ру бе престанал да си бръсне главата и да я маже с масло. По-точно след Чудото на изстрела — молитва, разстояние от шест хиляди крачки и точно попадение в един новороден бог.

Командирът погледна за миг към изгряващото слънце, чийто диск още не се бе показал напълно над хоризонта, начумери се, уви готрата около главата си и слезе по стръмните стъпала към средната палуба.

Тея реши да се разтъпче, за да си раздвижи глезена — беше го навехнала, когато се спъна в едно корабно въже. Отиде при планшира, откъдето Кип и Гавин Гайл се бяха стоварили в дълбините преди седмица.

— Трудно е да повярваш, а? — каза Круксър, беше дошъл при нея.

Дребничкият Даелос, лепнал се за Круксър като сянка, също бе дошъл.

Можеше да си мисли за цял куп други неща. За битката. И че я бяха загубили. Че се бяха били с истински бог. Че Гавин Гайл е мъртъв. Но Тея знаеше, че той няма предвид тези неща.

— Невъзможно е — отвърна тя безизразно.

— Как го понасяш? — попита Круксър.

Опряла лакти на планшира, тя изви глава и го изгледа смаяно. Понякога Круксър беше най-чудесният човек, когото бе срещала. Друг път беше малоумник.

— Това е лъжа, Круксър. Всичко е лъжа.

— Но Червения не би излъгал… — възрази той и се намръщи.

Може би Круксър нямаше вина. Беше отгледан от добри хора и беше безупречно добродетелен — откъде да се вкорени у него инстинктивната подозрителност към властниците, присъща на едно поробено момиче?

— Стига де, Тея — намеси се Даелос. — Знаеш, че Трошача обвиняваше Андрос Гайл, защото му пречел да влезе в Черната гвардия. Знаем и че Трошача пи много онази вечер. Той бездруго си беше сприхав и не е трудно да…

— Млък! — почти викна Тея.

— Какво? — сащиса се Даелос.

— Как смееш да отписваш Кип? Я се махайте и двамата! Гади ми се от вас!

Даелос изви очи с досада, все едно тя се държеше като несговорчива жена. Прииска ѝ се да му покаже какво прави, когато наистина е настроена несговорчиво. А Круксър просто пребледня. Дръпна се от планшира. Тея разбираше, че бе дошъл само за да я попита как е, държеше се като добър командир. Но добрите намерения не стигат.

Двамата се отдалечиха, без да кажат нито дума повече.

„Държиш се грубо и несправедливо. Би трябвало да се извиниш.“

Но не го направи.

Андрос Гайл бе казал, че онази нощ се подиграл на Кип. Както винаги. Беше си признал, че не понася това момче. И че вероятно не бивало да му казва нищо веднага след битката. Но как можел да знае, че Кип е пиян? Изобщо не му хрумнало, че Кип може да го нападне.

Гавин Гайл и робът на Андрос опитали да ги разтърват. Кип намушкал Гавин съвсем случайно и когато той паднал през борда, потресеният Кип скочил след него.

С това бе приключило всичко. Стражеви капитан Карис Белодъб — или вече трябваше да е капитан Гайл, след като се бе омъжила за Гавин? — направо полудя и се разкрещя, че Андрос лъже. Тея очакваше Карис да се нахвърли върху Андрос, но командир Железни се намеси и буквално я отнесе от палубата. Оттогава не бе излизала.

Никой друг не оспори думите на Червения. Имаше дълги и напрегнати разговори между Железни и черногвардейците, на които бе възложено да охраняват Гавин онази нощ. Призмата им заповядал да си легнат, а кому би хрумнало, че нещо го заплашва тъкмо в нощта, след като отново бе доказал героизма си? Та той беше убил бог!

Не, помисли Тея, Кип го беше направил.

Изглеждаше някак дребнаво да налага истината толкова скоро след като бяха загубили Призмата. Всички я гледаха все едно се е изхрачила на гроба му. Прекланяха се пред този човек, всеки от оцелелите във флота бе доказал верността си към Призмата, като се бе сражавал редом с него.

Но това не облекчаваше угризенията на черногвардейците. Бяха се провалили. Прибираха се у дома, но без онзи, когото бяха длъжни да пазят. Никога нямаше да изтрият петното на срама.

Приглушени гласове под нея прогониха всякакви други мисли. Тея погледна към моряците. Повечето бяха мъже и се стараеха да са предпазливи, когато зяпаха жените от Черната гвардия, поне откакто Есел строши носа на един от тях. Въпреки всичко упорстваха в зяпането. Но не поглеждаха Тея. С тесен ханш, без гърди, ниска, с къса коса — когато не беше невидима, се отнасяха с нея като с талисман, който тези сурови мъже можеха да вземат под закрилата си. Можеше да смели от бой деветима от всеки десет сред тях. Те обаче не подозираха това и тя се радваше, че я пренебрегват.

Точно под нея беше каютата на Андрос Гайл. Тея подслушваше тук при всяка възможност през последната седмица. През останалото време се катереше по такелажа, слушаше поученията на моряците и запомняше по нещичко за занаята им. Преструваше се, че идва тук да се моли, затова седеше, без да помръдне. Преструваше се също, че тъгува. Нали тук Кип бе скочил или бе бутнат в морето. Веднъж преструвката изтръгна истински сълзи. Харесваше Кип повече, отколкото си бе мислила.

Както си седеше на палубата, я доближи командир Железни. Тя понечи да се изправи, но той ѝ даде знак да не става.

Постоя при нея и миговете се проточиха. Щеше да се радва на мълчаливата му компания, ако не се боеше, че командирът ще се досети защо си е избрала тъкмо това място.

Накрая той каза:

— Кип… Трошача ме помоли да се погрижа документите за освобождаването ти да бъдат регистрирани. Ще го направя. Знаеш, че си сред най-добрите от новаците. Знаеш и колко се нуждае Черната гвардия от добри бойци. Но изборът си е твой. Когато бях на твоите години, положих клетвата, защото това се очакваше от мен, а не защото исках или защото смятах, че така е редно. Тея, няма да причиня същото и на тебе.

Обърна се и я остави сама.

Тя се замисли как ще приеме свободата. Да се върне у дома? Да се омъжи за някой дюкянджия? Да научи занаят? Какъв занаят? Твърде странно беше, прекалено голям скок след всичко, което бе преживяла през последните месеци. Отложи умуването и наостри слух да долови гласа на Андрос Гайл. Отначало той не отваряше илюминатора, но от няколко дни той винаги беше отворен. Сутрин тя имаше най-голям шанс да подслуша нещо. Щом вятърът се засилеше, ставаше невъзможно. Но за седем дни тъй и не чу нищо важно — почти само заповеди към стайния роб Гринуди, стария париец, на когото Андрос Гайл като че ли се доверяваше напълно.

Поредният безполезен ден. Тея не чуваше кой знае какво. Андрос и Гринуди толкова отдавна имаха общи дела, че в разговорите им зееха пролуките на недоизказаното, което се подразбираше само от тях двамата.

— Някакви признаци, че той не се залъгва?

— Никакви. Разбира се, докато получим доказателства, ще е твърде късно за един от нас.

— Бездруго ще е твърде късно за нас, каквото и да стане. Проклятие… — каза Андрос малко по-силно. Стоеше до илюминатора. — Толкова близо беше, Гринуди. Почти докосвах дръжката.

— Грешката е моя, господарю.

— Не. Ти ми спаси живота. Отново.

— Господарю, силата ми вече не е като някога. Допуснах да ме изненадат.

Тея се намръщи и уви сивото новобранско наметало по-плътно около тялото си. Гринуди е допуснал да го изненадат? Кой го е изненадал? Кип ли? Значи Кип наистина ги беше нападнал? Възможно ли беше това? Кип не би направил такава глупост, нали?

Разбира се, че би го направил. Но опит за убийство? Не, Кип не би постъпил така. Може би е посегнал да нарани, но не да осакати, не да убие. Тя бе виждала какъв е в яростта си.

— Господарю, погледнете на положението откъм добрата му страна. Не ви предстои Освобождаване тази година.

Тонът на Гринуди прозвуча някак причудливо и Тея се смръзна. Нима Андрос Гайл бе възнамерявал да разкъса халото? Защо Гринуди би говорил за това толкова нехайно?

Ръка се провря през илюминатора и един дресиран гълъб излетя с шумолене на пера. Стресна Тея, но никой не обърна внимание нито на изненадата ѝ, нито на птицата — много гълъби бяха изпратени със съобщения тези дни.

Андрос затвори илюминатора и гласовете заглъхнаха. Тея искаше да се надигне и да се махне незабавно, но не забравяше и за миг, че седи точно над каютата на Андрос. Колкото и да беше лека, дървото можеше да заскърца, когато се премести. Почака още няколко минути, наглед унесена в медитация. Кип беше нейният партньор по време на обучението. Той бе заложил нещо — Тея още не знаеше какво, — за да спечели от Андрос Гайл документите за нейното освобождаване. И веднага след това се бе опитал да ѝ върне свободата. Изслушваше я, когато обсъждаха стратегии, накара я да почувства за пръв път, че и тя — робинята, може да допринесе нещо с ума си.

Осъзна, че ръката ѝ е стиснала в мъртва хватка мускалчето със зехтин. Откопчи пръстите си от този символ на робската ѝ участ. Дала ѝ го беше Аглая Красос — заплаха и напомняне. Зехтин, който носи облекчение в робските бардаци. Зехтин, който би ѝ помогнал да оцелее, когато ѝ се изреждат трийсет до петдесет мъже всеки ден. Щом започнеше да ѝ се струва, че е останала без сили, тя докосваше малкия знак за робското си положение. Знак за онова, което можеше да я сполети. Знак за онова, от което Кип бе обещал да я избави завинаги.

В кратките месеци, когато се обучаваха заедно, Кип бе станал не само неин партньор. Той беше най-добрият ѝ приятел.

Не проумяваше това досега. Не беше до него, когато трябваше да му помогне. Немислимо беше той да е мъртъв. Ако не се бе поддал на паниката, би могъл да се носи по морето поне до сутринта. Досега Тея не бе чула нищо за акули. Не че това беше голяма утеха — оцелелите не искаха да предъвкват какво би могло да се случи и на тях.

Ако беше издържал до изгрев, вероятно го бяха спипали ловци на роби. Кип бе притеглял толкова много предишния ден, че сигурно го беше мъчила светлинната болест, дори ако не бе пострадал допълнително. Бе оставил кутията с набора очила на койката си. Значи е бил безпомощен.

И да беше останал жив, сега Кип беше окован към весло.

Нито Тея, нито някой друг можеше да направи нещо за него.

6.

Зимун стоеше, заслонил очите си с длан, а тежкият пистолет сочеше право надолу, към дъното на лодката. Кип се хвърли напред и веслата изскочиха от жлебовете. Внезапното пляскане на весло във водата привлече вниманието на Зимун и той се обърна към звука, не към Кип.

Ръцете на Кип бяха твърде слаби, за да блъсне с тях, пък и мъкнеше цялата тежест на веслата. Все едно му беше дали напада майсторски. Отпусна ръце надолу и заби рамо в Зимун. Улучи го някъде около лакътя, притисна ръката му с оръжието към тялото, блъсна го с всичка сила и изтърси:

— Ето ти цялата ми инерция, братко. Подарък от мен.

Зимун политна назад. Глезените му закачиха планшира и той много приятно за окото се превъртя с главата надолу. Цопна с плясък във водата, а Кип се стовари на дъното и си удари бузата. С ръце зад гърба, задържани от тежките весла, нямаше как да се предпази.

Но беше паднал в лодката и само това беше важно.

Надигна се със сила, която дори не подозираше у себе си. Вече притегляше син луксин и в прилива на удоволствие от притеглянето и гледката как неговият мъчител размахва ръце във водата едва не пропусна факта, че цялата лодка е в обръч от луксин. И червен, и жълт. Дълга ивица в същите цветове се проточваше към Зимун.

Неговият враг изскочи на повърхността и на Кип му се стори, че дулото на пистолета изведнъж се уголеми, вторачено в него. Петлето изщрака, щом Зимун натисна спусъка, но изстрел нямаше. Барутът бе подгизнал. Поредната вълна скри Зимун.

Кип припряно направи сини остриета и сряза оковите от зелен луксин, които свързваха китките му с веслата.

Зимун завъртя ръка в разпенен кръг. Кип знаеше, че иска да достигне ивицата.

Метна се във водата от другата страна на лодката. И още докато се гмуркаше, проумя каква грешка е направил. Вместо да притегля, за да се освободи от лодката, защо не бе притеглил, за да среже ивицата на Зимун?

„Тъп си, Кип, тъп си!“

Още беше под повърхността, размахваше усилено крака в устрема да се отдалечи колкото може повече от лодката, когато му се стори, че морски демон е паднал отгоре в морето. Изплува нагоре и зърна надигащ се стълб от черен дим и червено-оранжеви пламъци на мястото на лодката. Не виждаше Зимун, който беше зад взрива.

Неговият враг беше по-добър плувец. Днес нямаше да сполучи с отмъщението. Ако Зимун го откриеше, щеше да го преследва. И щеше да го удави.

Още миг-два остана отгоре, подмятан от вълните. Не беше в състояние да плува. Ръцете му тежаха като олово и макар че краката му още не се схващаха, скоро и това щеше да се случи. Мазнината в тялото му би го задържала на повърхността, стига да не се уплаши прекалено, но така нямаше да избяга от Зимун, камо ли от пиратската галера. Огледа се, но не можа да я открие заради вълните.

А пиратите щяха да ги намерят лесно заради пожарището, в което Зимун бе превърнал лодката.

„О… Просто е.“

Притегли толкова син луксин, колкото можеше да задържи, и го оформи в кухи тръбички край ръцете си, после изстреля през тях луксин, за да изтласква вода назад. Също като откат на мускет — избутваш вода назад, а тя те бута напред. Притегли още, за да го крепят тръбичките под мишниците, вдиша дълбоко и се извъртя към брега.

Най-хубавото беше, че Зимун изобщо не го видя.

Движеше се много по-бавно от Гавин Гайл, когато той се бореше с морския демон. Разбираше, че бърка в нещо, но не знаеше каква е грешката. И все пак пореше водата три-четири пъти по-бързо, отколкото би могъл да плува. Скоро проумя, че относителната загуба на скорост всъщност е благо за него. Не надигаше вълни и не се издаваше пред пиратите.

След около час — или само така му се стори — излезе на брега. Трябваше да се скрие между дърветата. Ако се стовареше на брега и заспеше на място, където можеха да го видят от галерата, всички усилия щяха да са напразни. Повлече се напред, яркият от слънцето пясък скърцаше под босите му крака. По аташийския бряг имаше много красиви кътчета като това. Палми се полюшваха безшумно. Добра се до сянка и най-после се обърна да огледа къде е Зимун.

Горящата лодка бе потънала, дори пушекът се разпръсваше. Но галерата вече беше там. Кип не знаеше много за галерите, но тази му се стори доста малка. Дълга може би трийсетина крачки. Не можеше да прецени точно от такова разстояние. Нямаше вдигнат флаг. Не беше галерата на Топчията.

Само че бяха спрели и Кип видя как пуснаха въже във водата.

Значи Зимун беше жив. Кип се умърлуши. Ако самият той бе пленен от пирати, дори ако го бяха намерили обикновени моряци, щеше да се тревожи от сигурната робска участ. Едва ли би имал и нищожен шанс да се отърве. За Зимун не таеше нито страхове, нито надежди. Нищо чудно да стане капитан на галерата още преди края на тази седмица.

„Оролам да го порази. Оролам да го заслепи дано. Оролам да му отнеме светлината и в живота, и в смъртта.“

Но поне засега Кип беше в безопасност. Нуждаеше се от вода. После и от храна. След това и от път към дома. Дреболии. И самият му живот беше дреболия. Но не и съобщението, което носеше. Мъжете и жените на кораба бяха видели онази нощ как Гавин Гайл пада зад борда, след като е пронизан с меч. Сигурно го смятаха за мъртъв. Кип обаче знаеше, че не е вярно. И че Топчията го беше пленил.

Ако ще и боговете да му се опълчат, щеше да върне баща си.

7.

От пистолета нямаше полза. А по-лошото беше, че от яд Зимун го захвърли във водата. Задържаше се на повърхността и гледаше как пиратският кораб се носи към него. Несъмнено си мислеха, че ще го поробят. Несъмнено щяха поне да опитат.

Не можа да сдържи усмивката си. Толкова рядко се пада истински шанс да убиваш безнаказано.

Предпочиташе да са му достъпни повече цветове, но можеше да се задоволи и със синьото. Натрупа син луксин в раменете и гърба си, за да го скрива туниката. Не се справяше много добре с трупането на луксин. Усещането беше неприятно, а и никога не успяваше да прочисти кожата си напълно — оставаше синкав оттенък, все едно мръзнеше до смърт. Хиляда други неща вършеше превъзходно, но не и укриването на превъзходството си.

Лодката изгоря достатъчно, за да потъне със съскане и последната дъска. Надяваше се пиратите да не умуват над въпроса как една лодка е успяла да избълва толкова дим. Можеше да си помислят, че е превозвал катран или черен барут.

Поне изглеждаше, че Кип е мъртъв. Зимун нито го чу, нито го видя след взрива на лодката, а не му се вярваше, че момчето е успяло да се отдалечи от нея. Самият той се бе гмурнал, за да не го засегнат ударната вълна и парчетата. Жалко, че бе загубил лодката. Трябваше да се досети, че Кип ще опита някакъв номер. Оказа се лукав, а и твърде пъргав за едър дебелак с превръзка на очите.

Нямаше значение. Пиратите щяха да го спипат, ако ще да беше в лодката. Оставаше само да почака. Плуването не го затрудняваше. В Ябълкова горичка, където бе отраснал, всички момчета и момичета плуваха за удоволствие, скачаха във водата от една голяма люлка или се плъзгаха по гладките камъни в бързеите.

Галерата го доближи след броени минути. Хвърлиха му въже, после спуснаха и въжена стълба и един беззъб пират му извика да се качи.

„Че какво друго да правя, малоумнико? Да кисна във водата ли?“

Зимун се покатери. Прескочи чевръсто фалшборда, без да се стряска от четиримата пирати, насочили саби към него. Никой не се целеше с мускет. Добре. Все пак сведе поглед, чакаше кой ще го заприказва.

— Млад е — подхвана Беззъбия, който явно беше помощник-капитанът и освен това беше грозен като участта на гребците. — Кльощав, но не е много изнежен. На тия години ще заякне бързо. Ще ни върши добра работа. Ямата храчеше кръв вчера. Ще го оставим да се съвземе. Оролам ни се усмихна.

— Ще ме поробите ли? — попита Зимун с глас на уплашено момче.

Отговори му капитанът — аташиец със сплетена брада, но с кафяви очи вместо обичайните за неговия народ сини.

— Поробване е тежка дума. Тук всички се трудим. Нали Оролам е казал, че всички хора са братя? И ти ще се трудиш на веслото до своите братя.

— Ами ако откажа? — попита Зимун.

Плъзна син луксин надолу по вътрешната страна на ръката си. Както бе отпуснал ръце покрай тялото си, беше почти невъзможно да забележат.

— Всички работим — безстрастно повтори капитанът. — Това е моят кораб, моят свят.

Зимун можеше да направи предложението си още сега. Да им каже, че е полихром. Този капитан не изглеждаше особено свадлив. Не го удари, макар че наглед нищо не му пречеше.

— Хрумна ми нещо по-добро — отвърна Зимун. — Какво ще кажете да…

Изстреля шип от син луксин в лицето на стоящия най-близо мъж. Острото парче прониза носа му и се заби в мозъка. Зимун се завъртя от изтласкването на такава маса луксин и се възползва от движението, за да удари с още едно синьо острие. Отсече китката на втория мъж. Тласна цяла буца луксин в гърдите му и го събори. След миг друг син шип се въртеше бавно в лявата му ръка, насочен към капитана.

Извършеното от него, толкова внезапно и бързо, и спряло толкова рязко, стъписа пиратите. Не направиха нищо, а Зимун не помръдваше. Иначе щеше да ги сепне. Ако всички го нападнеха, би могъл да ги избие, но не и да плава сам с кораба. Не знаеше как да го управлява. Възползва се от бездействието, за да притегли още луксин.

— Какво ще кажете — повтори той — да ме приемете в екипажа за известно време? Аз съм полихром, капитане. Сега… сега използвах един цвят. А мога да използвам шест. Давате ми каютата на помощника и ще се бия за вас три месеца или в три сражения — което условие бъде изпълнено първо. С моята магия имате решаващо предимство. Три сражения, в които победата ви е гарантирана. Щом си изпълня задължението, ще ме откарате до Големи Яспис и ще ми позволите да взема такъв дял от плячката, какъвто според вас съм заслужил. Оставате си капитан и нищо не ви отнемам. Ще се разделим приятелски.

— Или?… — подкани го да продължи капитанът, дясната му ръка потръпваше над торбата на колана, в която държеше пистолет.

— Или ще ви убия и ще направя същото предложение на първия помощник. Може би няма да ви се притече на помощ много охотно, като знае, че ако стои настрана, ще забогатее.

— Барик беше свестен мъж — каза капитанът, вторачен в мъртвеца на палубата.

Онзи, който бе останал без китка, лежеше в несвяст от загубата на кръв. Все още можеше да бъде спасен.

Зимун се престори, че не е чул думите му, и добави:

— Да знаете, че скоро ще бъда най-важният човек в Седемте сатрапии и в бъдеще бих могъл да използвам човек с вашите дарби.

Капитанът отклони погледа си от него към помощника, чието лице бе застинало като камък. После бръкна в кесийката с тютюн, извади малко и го пъхна под езика си. Взря се в кървящия ранен и каза:

— Роул, превържи го.

Помощникът, чието име се оказа Роул, изпълни заповедта. Капитанът още не отговаряше на Зимун, който не припираше, само синьото острие продължаваше да се върти заплашително в ръката му.

Капитанът изплю кафява слюнка, която пльосна върху кърваво петно, и се начумери.

— Разбрахме се — каза накрая. — Можеш да ми помогнеш в уреждането на някои сметки. Ако помогнеш да се разправя с един пират, пускам те да си отидеш още след първата битка, кълна се в честта си като син на пачавра и моряк.

Протегна ръка малко нерешително. Проличалият за миг страх успокои напълно Зимун. Щом капитанът се бе уплашил толкова, без още да е видял почти нищо от способностите му, не би опитал да го надхитри скоро. Чудесно.

— Кой е този пират? — попита Зимун.

— Мисли се за много печен в стрелбата. Нарекъл се е капитан Топчията.

8.

Когато „Скитник“ доближи пристана, Тея вече чакаше на мястото си до фалшборда. Освен обичайното гъмжило от моряци, докери, търговци, рибари и тук-там по някой благородник, кейовете на Големи Яспис бяха претъпкани с обикновени хорица, които жадуваха отчаяно да научат дали техните любими се прибират у дома.

А имаше и тълпи рутгарски войници — качваха се на кораби, за да потеглят към войната, от която Тея и нейните приятели се връщаха.

Пътуващите на „Скитник“ се трупаха в средата на кораба, откъдето щяха да слязат по трапа. Тея скочи върху планшира и се задържа с ръка за въже от такелажа. Наведе се, хвана се с две ръце за мрежата от конопени върви по борда и се превъртя надолу. За миг я обзе радост, че изобщо помни как да го направи. В началото на обучението ѝ всеки ден имаше тренировки по акробатика, но откакто бе започнала да се подготвя за Черната гвардия, изобщо не се занимаваше с това.

Вкопчена в мрежата, Тея виждаше, че техният пристан вече е пълен с хора, които копнееха за новини. Флагманският кораб на Андрос Гайл беше първият от разгромения флот, който се прибираше у дома. На Ясписите вече бяха научили за поражението от съобщенията с гълъби, но хората бяха жадни за подробности.

Корабът опря разтърсващо в пристана. До Тея един моряк се държеше за мрежата и сега ѝ се ухили и скочи пръв, за да омотае въжетата около големите кнехти. Тея скочи миг по-късно, не стигна толкова далече заради ниския си ръст, но тутакси се потопи в напиращата гмеж от клюкари, приятели, роднини, разносвачи на храна и продавачи на вино, които се надяваха на клиенти, желаещи веднага да прочистят устите си от вкуса на морски сухари и престояла вода.

Изпита странно облекчение, щом я погълна равнодушната към нея тълпа. Толкова дребничка беше, че просто се изгуби в гъмжилото. Нейната наставничка по акробатика и ръкопашен бой в Аборнея не беше много по-висока и я поощряваше да разпознава тълпите, да долавя настроенията им — от ядосаните зрители, напускащи хиподрума, след като събралият залозите кон не е стигнал пръв до финала, до радостните зяпачи, посрещащи танцьорите и менажериите от екзотични животни, които пристигат за Празника на Одес по случай Слънцеднев.

Такъв усет можеш да развиеш у себе си само когато си в ноктите на този звяр. Ако ще наоколо да се движат хиляда или десет хиляди тела, ти си в досег само с десетина около тебе, особено ако си дребничка. И трябва да осъзнаваш всяко свое движение. Има размити предели, в които да се движиш настъпателно, дори грубо, без околните да приемат това като посегателство. Стига да боравиш ловко с времето — мигновеното остро раздразнение ще отмине безследно, ако вече те няма близо до човека, обърнал се да види кой го е блъснал. Тея се шмугваше, буташе, напираше и се провираше плавно, съзнанието ѝ едно цяло със собственото ѝ тяло.

Нейната учителка с фигура на млада жена и набръчкано като Червените канари лице дори бе намислила Тея и дъщерята на господаря да натрупат опит с разярена тълпа в Тъмниците — окаяно бедното ангарско гето в Одес, но господарят не искаше и да чуе за това.

В този ден Тея не се наслаждаваше на познатата прелест на седемте кули на Хромария, засияли под слънцето. Нямаше къде да отиде. Командир Железни бе казал на своите черногвардейци: „Днес почивайте. Утре призори да сте на площадката както обикновено.“

Неспокойна бодрост изпълваше Тея. Можеше да се поразходи, щеше да има полза от това — колкото по-добре опознаеше града, толкова по-лесна щеше да е подготовката ѝ за Черната гвардия. Но днес имаше да свърши нещо. Откри, че пак е стиснала проклетия мускал, вместо да си помага и с тази ръка, докато се промушва в навалицата.

„Твърде много мислиш, Тея…“

Тъкмо вече се измъкваше от кейовете, когато в нея се блъсна някакъв мъж. Тя се бе отместила достатъчно, за да се разминат. Онзи явно го направи нарочно.

Но той изчезна, а в ръката ѝ остана нещо.

Тея се обърна на място и така загуби устрема, ритъма си. Тълпата я изплю към пазара до пристанището. Не успя да огледа мъжа, зърна тъмно наметало, може би сивкава туника под него… По дяволите, изплъзна ѝ се. Все едно за нищо не я биваше. Дръпна се встрани от потоците хора и погледна какво държи. Бележка.

На мига отгатна, че написаното няма да ѝ допадне.

Тея, гледай в парил. Веднага.

Същинското ѝ обучение за нейния особен цвят беше кратко, но магистра Марта Мартаенс бе успяла да ѝ втълпи нещо — когато околните видят как зениците на жена се разширяват толкова, че в очите ѝ не остава бяло, те не само се смущават, но и изпадат в ужас. Тъкмо това трябваше да направи с очите си, за да вижда парил, който се намираше в спектъра толкова далече от подчервеното, колкото и подчервеното от видимото червено. Преди разширяваше зениците си и бързо ги свиваше отново, но това я уморяваше. Сега си сложи тъмните очила, които ѝ бе дал командир Железни, и отпусна очите си — повече, още повече…

И първо видя парил в надпис по гърдите на плещест страж от Хромария. Буквите се мержелееха безплътно, рееха се по-леки от въздуха и крехки, за да изпишат думата „подкупен“.

Дъхът ѝ спря. Какво? Защо? Изведнъж стана бездейна, стърчеше като някакъв балама и зяпаше, сякаш е пристигнала току-що на Ясписите и само се блещи, вместо да се движи, да прави нещо, да крои планове.

— Нужна ли ви е помощ, госпожице? — попита стражът, забелязал погледа ѝ.

Тя завъртя глава и се шмугна покрай него. Навлезе в пазара, където един викач, застанал на малкия си сандък, се вторачи в нея. Над главата му висеше думата „наш“.

Кои бяха те? Какви ги вършеха? Защо ѝ показваха това? Очевидно беше, че някой сред тях може да притегля парил. Умел притеглящ. По-умел от Тея, щом можеше да прави трайни букви. Или пък беше съвсем наблизо и просто поставяше знаците няколко мига преди тя да се появи.

На стена в тясна уличка имаше думи: „Оттук, Тея“.

Тя се вцепени.

На друга стена: „Няма да ти сторим зло“.

На още една стена проблесна освободена светлина, защото минувач опря длан там, където бяха изписани безплътните думи: „Само ние можем…“ Останалото го нямаше, а прочетеното се разкъса и изчезна, защото минувачът плъзна ръката си, без да вижда надписа.

Сърцето ѝ блъскаше тежко. „Дишай, Тея. Така се побъркват хората. Виждат онова, за което са слепи, откриват във всичко белег на заговор.“

Само че луди са онези, които виждат несъществуващото.

Тея бе срещнала досега само още двама притеглящи парил. Магистра Мартаенс, която ѝ даде няколко урока по искане на бившата ѝ господарка Аглая Красос, и убиеца, който заби игла от парил в шията на една жена и я остави да умре в гърчове.

Ето я и следващата уличка: „Оттук, Тея“.

Онзи убиец използваше твърд парил също като в легендите. Магистра Мартаенс се закле, че е невъзможно да притеглиш твърд парил. Или поне тя не беше способна да го направи. Ако Тея се научеше да притегля твърд парил, би могла и да се защитава от него, нали? Дали тези хора щяха да я научат?

Скована, нерешителна, бездейна, за което се мразеше, Тея се взираше в уличката. Най-голямото предимство на парила беше във факта, че можеха да го виждат само шепа хора в целия свят. Ако още някой беше способен да наблюдава убийствата, извършителите им губеха най-мощното си оръжие.

А това превръщаше Тея в заплаха за могъществото им. Тя вече бе видяла едно убийство. Може би се опасяваха, че е видяла и убиеца.

„Е, Тея, ще се усамотиш ли с мъж, който е убил невинен човек пред очите ти и е застрашен от самото ти съществуване?“

Щом описа положението си с тези думи, остатъците от любопитството ѝ се спаружиха от голямо сочно гроздово зърно в гадна стафидка. Тея мразеше стафиди. Обичаше грозде. Изобщо не бяха едно и също, каквото ще да разправяха хората.

Ако мъжът искаше само да я убие, досега да го бе направил. А с тези съобщения от парил ѝ доказваше, че успява да се промъква наблизо, без тя да го открие. Значи искаше първо да остане насаме с нея. Защо?

Не можеше да е за добро. Този мъж беше убиец. Ако врагът ти иска нещо, не му го давай.

Тя побягна.

Привлече няколко стреснати погледа, когато хукна, но не се притесняваше. Щом никой не крещеше подире ѝ „Крадла!“, никой не се интересуваше от тичащо момиче. Стигна до претъпкано кръстовище и се промуши в тълпата толкова пъргаво, колкото е по силите на човек. Плъзна се под ярема на бивол, теглещ каруца, натоварена с огромна купа сено, преди коларят да ѝ подвикне сърдито. Претича покрай фонтанчето насред кръстовището и се провря между хората, наредили се да си налеят вода. Втурна се към следващата улица, спря, върна се няколко крачки и зави към тясна алея зад някакви къщи. Изтича по нея, едва не се подхлъзна на боклуците, свърна в обратната посока при първия ъгъл и пак се завря в малка уличка.

Заръмя. Тея дори не бе забелязала кога са се струпали облаците. Свали тъмните очила, остави раницата до краката си, обърна наметалото си с бледосинята страна навън, намести раницата пред гърдите си и се загърна с наметалото така, че да я покрие. Нахлупи качулката на главата си и се вля в потоците минувачи, които бързаха да се скрият от дъжда. По-трудно ѝ беше да променя походката си, когато вървеше припряно. Въртенето на ханша, за да прилича на по-пищна жена, не беше непосилно, стига да събираше краката си, все едно ходи по въже. Но да го направи, докато подтичва, за да не подгизне от дъжда? Не я биваше чак толкова.

Порови в раницата, без да спира. Не носеше кой знае какво, годно за маскировка, но поне имаше яркожълт шал и кърпа за глава. На поредното кръстовище се пъхна под навеса на една сергия, уж да мине напряко към пресечката. Бутна назад качулката, извади червената кърпа… а може и да беше зелена, другите новаци от нейния клас обичаха шегичките и като знаеха нейните проблеми с цветовете, нищо чудно да я бяха излъгали.

Стегна кърпата на главата си, наметна шала на раменете си и го върза припряно. Сведе глава и се върна в посоката, откъдето бе дошла, като придържаше наметалото събрано и използваше раницата да ѝ придаде вид на бременна. Опираше длан в корема си, за да подсили впечатлението.

Мразеше маскировка, която я прави мудна. Изнервяше се, когато не можеше да офейка бързо. Но същото важеше и за всички останали, затова такова предрешване всъщност вършеше добра работа при измъкването. Подмина висок мъж, който също се провря до сергията и навлезе в пресечката. Може и да беше съвпадение. Може би и той бързаше към дома си в дъжда.

Вървя мъчително покрай още две пресечки с отмерени тромави крачки и длан на издутия си корем, но внимаваше да не стъпва прекалено патраво. Чак тогава хукна отново, но към пивоварната, където Марта Мартаенс бе наела стая.

Пивоварната „Целувката на девата“ се помещаваше в тумбеста квадратна сграда и беше белосана с вар като почти всички постройки на Големи Яспис, имаше и сводест покрив, той пък в дразнещо розово. Дървената врата беше обикновена, виждаше се само изобразена девойка в профил, устните ѝ готови за целувка. Нямаше надпис. Тея потропа решително.

Отвори ѝ може би прислужница, момиче на най-много десет години.

— Тук ли е наела стая Марта Мартаенс? — попита Тея.

Големите кафяви очи на момичето се ококориха още повече и то се поколеба.

— Може ли да почакате тук? Ще се върна след два замаха на овча опашка.

Ама че странно говореше. А на Тея не ѝ допадаше хората да се държат странно, когато животът ѝ е в опасност. Още усещаше гърлото си свито. Но тя прехвърли напрежението в тялото си, готова да нападне. Знаеше, че е по-бърза, ако е нащрек, но с отпуснати мускули, само че нямаше как да си наложи такова спокойствие точно сега.

Озърташе се, преценяваше всеки наоколо, но по тези улици вече минаваха малцина, а дъждът се засилваше. Последният ѝ разговор с магистра Мартаенс не бе завършил добре. Наставницата ѝ смяташе, че дори ако плъзнат приказки за възможността някой да убива с парил, всички притеглящи този цвят ще станат жертви на гонения. Скоро след това Тея загуби шанс да продължи уроците си при нея, защото Андрос Гайл принуди някак Аглая Красос да се откаже от робинята си. Оттогава не бе виждала магистра Мартаенс.

Вратата пак се отвори и жилава жена с престилка ѝ махна да влезе.

— Бел! — изръмжа тя. — Оставила си посетителка под дъжда? Що за обноски, момиче?

Лицето на малката Бел помръкна и тя побърза да се скрие някъде.

— Тя си е плачлива — каза пивоварката и въздъхна.

На главата си имаше кърпа като мъжка готра, за да прибира внушителната буйна кестенява коса, докато работи. А си личеше, че работи — кожата ѝ бе лъснала от пот, вените на тънките ѝ ръце бяха издути.

— Имам да наглеждам младо пиво — продължи тя, — затова да ме прощавате, че карам направо, но как ви е името и какво искате?

— Тея. Адрастея. Дойдох да проверя дали бившата ми наставница Марта Мартаенс още живее тук.

Тея свали своята кърпа от главата си и изтръска наметалото си. Раницата на корема ѝ се показа.

— Ха, а аз си помислих, че си непразна от шест месеца, ама тя щеше да ми каже, ако е тъй. — Жената кимна към раницата. — Марта замина. И ти не си първата, дето идва да пита за нея. Ще ти кажа каквото казах и на него, защото е самата истина. Добра квартирантка беше. Малко дръпната, ама свястна жена. Не знам къде отиде. Загуби си службата в Хромария, а само заради туй беше тук, и не виждам нищо чудато, че си тръгна. — Пивоварката отиде при един тезгях и бръкна под него. — Но и друго имам да ти река. Остави бележка, дето трябва да я дам само на момиче с името Тея. Да знаеш — оня мъж, дето дойде да пита за нея, ми предложи пари, ако те задържа тук и го известя.

Тея беше готова за схватка. Погледът ѝ се плъзна от лицето на жената към гърдите и корема. Движението започва от средата на тялото, оставяш периферното си зрение да дебне за всичко останало.

— Не взех парите. Не съм някаква дивачка, а и у него имаше нещо сбъркано. Червеникава коса, оплешивяло теме, смахната огърлица. Видях я за мъничко, ама татко ми някога вадеше зъби. Цялата огърлица беше тъкмо от човешки зъби. Има нещо гадно в туй и не ми се ще да знам какво е. Прочети писмото по-скоро и си върви. Де да го знам дали не дебне наоколо и сега. А, да — не сгъвай листа. Марта много държеше да ти го кажа. Ако искаш, измъкни се през задната врата.

За да стигне до задната врата, Тея трябваше да мине през непозната сграда, далеч от очите на други хора, сама и уязвима. Може би жената наистина опитваше да ѝ помогне. В края на краищата не беше длъжна да ѝ казва за дошлия преди нея мъж. Но Тея беше робиня толкова отдавна, че не би се оставила в ръцете на никого.

Взе писмото внимателно и го отвори бавно, без да изпуска пивоварката от поглед.

— Ако искаш, изгори го в огнището — предложи жената. — Аз ще си наглеждам пивото. Оролам да бди над тебе, момиче.

Обърна ѝ гръб и влезе в пивоварната. Тея се зачете в писмото.

Тея, няма да работя повече с тебе. Научих, че моят брат се е разболял зле, затова се връщам в семейната ни ферма в Маеланс. Моля да ме извиниш, че заминавам толкова неочаквано, но не се съмнявам, че нашата господарка ще се погрижи за тебе. Оролам да те благослови.

Под няколкото реда имаше подпис. Тея не бе чувала Марта Мартаенс да има брат. Побърза да разшири зениците си, за да вижда парил.

Имаше скрит текст от парил, който започваше да се разпада след изваждането на листа на светло. Разбра защо Марта не е искала тя да сгъне листа — така би унищожила тайното послание.

Всичко е вярно. И за убийствата, и за останалото. Орденът на Разбитото око съществува, сега ще подгонят и тебе. Дано Оролам ми прости, че те оставям сама, но с тези хора не можеш да се бориш. Бягай, Тея.

Марта Мартаенс

9.

Карис Гайл, по баща Карис Белодъб, се затътри нагоре по стъпалата от последния етаж в Кулата на Призмата към покрива. Дойде тук направо от пристанището и едва успя да пусне торбите си на пода в своята нова стая, тоест стаята на Гавин, когато неговата робиня Марисия ѝ подаде смирено бележката. Стори ѝ се странно, че Бялата я вика на покрива в този дъжд.

Надникна от вратата и видя Бялата увита в много одеяла на стола на колела, обърната с лице към вятъра и плющящите струи. Радваше им се. До нея стояха двама едри младежи — Джил и Гавин Грейлинг. И те като Карис бяха черногвардейци, заклели се да бдят над Бялата и Призмата. За разлика от нея обаче изпълняваха дълга си. В момента държаха чадъри от промазан с восък плат над Бялата, за да я опазят от дъжда. Но старицата като че се наслаждаваше на поривите на вятъра, запращащи капки в лицето ѝ въпреки старанието на черногвардейците.

— Стражеви капитан — поздравиха я братята и само кимнаха, вместо да отдадат чест, защото ръцете им бяха заети.

— Можете да ни оставите — каза им Бялата. — Чакайте ме при стълбата. Вътре. Сега Карис ще ме охранява.

Джил даде чадъра си на Карис и братята се отдалечиха. Карис хвана чадъра с две ръце, опитваше се да защити Бялата от дъжда, доколкото можеше. Но лицето на старицата грееше в детско блаженство. Очите на притеглящите се насищаха с цвета, който използваха, но шарките бяха уникални за всеки. Карис имаше в очите си червени звезди на зелен фон. Светлосивите очи на Орея Пулор се бяха запълнили с цвят в две дъги — синьо отгоре, зелено отдолу. Тя не бе притегляла отдавна, за да удължи живота си, и през последните години тези цветове бяха избледнели. Но след опита да бъде убита в собствените ѝ покои синята дъга отново беше ярка и напираше към краищата на ретините. Карис бе очаквала това. Но зеленото също беше ярко, значи Бялата притегляше и от този цвят. Не ѝ оставаше много време.

— Надявах се това да уравновеси влиянията — каза Бялата, — както за мен през годините необуздаността на зеленото балансираше мудната логика на синьото. След нападението осъзнах, че се задоволявам да седя, да наблюдавам и да чакам. Но сега не е време за седене, наблюдения и чакане, нали, дете?

— Моля ви, не ме оставяйте — промълви Карис.

Стомахът ѝ се сгърчи, но тя потисна хлипането. Пое си дъх изненадана. Очакваше, че се владее по-добре.

— Но в този свят е така, нали? — подхвърли Бялата. — Отиваме си сами или оставаме скърбящи. Всички скъпи приятели от моята младост вече са мъртви. Само един от старите ми врагове се държи. Понякога едва не се питам какво ли щях да правя без него. Карис, когато носим по-тежко бреме, отколкото си мислим, че можем да изтърпим, ставаме по-силни. Ти готова ли си?

— Не може да се предадете и да умрете! — отвърна Карис сърдито. — Вие сте най-добрата, която имаме. Никой не може да ви замени.

Бялата неочаквано се подсмихна.

— Думи, които всеки обладан от манията за величие жадува да чуе. Верни са обаче само за истински злите и потресаващо великите. Не съм нито от едните, нито от другите, Карис. Аз съм само способна, допусках сериозни провали, и то за жалост твърде често. Не съм зла и това може би ме прави по-подходяща от повечето Бели преди мен, но добрите и великите са две отделни групи, които рядко се припокриват.

Карис въздъхна, не знаеше дали може да говори за Гавин, без да рухне. Извърна се, съчувствието в очите на Бялата би било непоносимо.

— Чувствам се толкова предадена…

— От Гавин? Защото умря ли?

Хромарият още не обявяваше това заради значението на Гавин за всички. А и не бяха сигурни, че е мъртъв. Но Бялата говореше за страх и гняв, които не зависеха нито от доказателства, нито от разсъдливостта на синьото.

— Третото око… Тя каза, че ако Гавин оцелее в битката, ще живее поне до деня преди Слънцеднев. Мислех… мислех, че минахме през това. Сражението бе свършило, нали? Легнах си в очакване да бъда събудена с целувки.

Вместо тях дочака писъци и смърт. Кип се опитал да убие Андрос Гайл, така казваха. Гавин се намесил, бил ранен случайно, паднал зад борда. И тогава Кип скочил след него. Корабът не успя да открие нито Кип, нито трупа на Гавин в мрака.

— Дори ако тя съзира истината неизменно, в което не съм убедена — отвърна Бялата, — нищо не задължава Третото око винаги да изрича правдиво онова, което вижда. Може би като те е излъгала, тя е помогнала на света да избегне още по-страшна трагедия.

— Повярвах ѝ — само каза Карис.

Чувстваше се толкова празна. Беше в капан. Искаше да се вкопчи в надеждата, защото не го бе видяла с очите си да умира и защото изглеждаше, че го предава, ако го отпише. Откриваше обаче примирението отразено във всяко лице. Той беше мъртъв, а имаха да вършат работа. Във властта беше зейнала ужасяваща дупка и мнозина напираха да я запълнят, трябваше да се бият срещу еретици и така нататък. И така нататък. Нямаше да скърби, докато не се увери. Разбираше обаче, че може никога да не научи каква е участта му.

— Чух, че и тук имало знамения — каза Карис. — Някаква история как кит се бил с морски демон…

— Случи се преди две седмици. В деня на битката.

Бялата не се впусна в подробности. Познаваше кога Карис се опитва да отклони разговора в друга посока.

Дъждът ги жилеше. Ставаше твърде студено.

— По-добре е да ви прибера вътре — предложи Карис.

„Избягвай. Отлагай. Изправи се срещу това по-късно, в уединение.“

— Не. — Единствената изречена от Бялата дума шибна като камшик. Тя очакваше безпрекословно подчинение. — Искам да видя очите ти, момиче.

Карис срещна погледа на старицата. Някога се гордееше с очите си, а сега се срамуваше. Гордееше се с красотата им — рубинени звезди, разцъфтели на изумруден фон, цветовете чисти, ярки, силни. Сега звездите господстваха и очите издаваха, че на тази жена ѝ остават броени години. Жена, която не се владее достатъчно, за да доживее дори четирийсетия си рожден ден.

— Ще престанеш да притегляш. Напълно и незабавно — отсече Бялата.

Все едно ѝ казваше да не диша.

— Съзнавам какво искам от тебе — добави Бялата. Разбира се, нали и самата тя бе направила същото. — И не те моля. Това е заповед.

— Да, върховна владетелко — сковано отвърна Карис.

Мислеше, че може да очаква от Бялата поне съчувствие за смъртта на Гавин. Но тук не срещна сърдечност. Стискаше зъби до болка и се стараеше лицето ѝ да няма никакво изражение.

— Моля за разрешение да си тръгна — каза и обърна гръб.

— Не ти разрешавам! — рязко каза Бялата.

Карис спря. Тя беше черногвардейка и знаеше всичко за тежкия товар на подчинението. Остана с гръб, напрегнала волята си.

— Ти се омъжи за Гавин Гайл, за Призмата — натърти Бялата. — От този момент си освободена от всякакви задължения в Черната гвардия. Ще подадеш оставка, която влиза в сила незабавно.

Дъхът на Карис спря. Коленете ѝ се подгънаха. Порив на вятъра изтръгна чадъра от отпуснатите ѝ пръсти и го отнесе от покрива преди тя дори да мигне. Стоеше и търпеше плющенето на струите. Смръзваше се и външно, и вътрешно. Всичко, което представляваше, откакто бе оставила в миналото си глупавото момиче, радващо се момчетата да си съперничат за вниманието му, всичко, което сама бе съградила в живота си, бе свързано с Черната гвардия. Едва склониха да я допуснат в този елитен отряд, а тя се издигна до стражеви капитан и откри, че е доволна от този пост.

През два дена от живота си имаше всичко: любимия мъж и любимата работа, достойна трудна цел и начин да я постигне, обкръжена от хора, които уважаваше… и обичаше. Сестри и нови братя, заменили онези, които умряха в пожара, когато беше толкова млада. После загуби Гавин и си мислеше, че не може да бъде по-зле. А сега Бялата — тъкмо Бялата! — изрита последната опора под краката ѝ.

— Чудя се защо това е такова сътресение за тебе — невъзмутимо каза Бялата. — Черногвардейка, омъжена за Призмата? Сигурно си разбирала, че е твърде вероятно да се стигне до такъв резултат. Толкова погълната ли си била от страстите си, че изобщо не ти е хрумнало?

— Вие казахте… казахте, че моят случай е изключението, което потвърждава правилото!

— Това означаваше разрешение да откликнеш на любовта и да напуснеш с чест, вместо да бъдеш изхвърлена позорно.

— Каква е разликата?! — изкрещя Карис.

Джил Грейлинг надникна от вратата и двамата с Гавин излязоха отвън, но останаха до прага по знак на Бялата. Стояха безстрастно под дъжда, но Карис познаваше тази стойка — като куче пазач на повод, готово да нападне по команда.

— Едното е срамно, другото е достойно и ако не виждаш разликата, имаш твърде лоши проблеми, с които ние не можем да ти помогнем — отвърна Бялата.

— Но… но него го няма! Мъртъв е! Вече е безсмислено. Аз… аз си мислех, че…

Карис си мислеше, че правилата не важат за Гавин и че като се омъжи за него, той ще застане на нейна страна и правилата ще заобиколят и нея поне веднъж. Мислеше си, че заслужава поне това щастие и че Оролам се е смилил над нея.

— Изчезнал е — поправи я Бялата. — Не е същото. Поне засега, поне от моята гледна точка. Разбира се, някои в Спектъра ще поискат веднага да бъде обявен за мъртъв, но ще си имаме други затруднения с избора на следващия Призма. И все пак преди Слънцеднев трябва да бъде назован нов кандидат. Длъжни сме да го намерим дотогава.

И отново вдигна лице с удоволствие към дъжда, сякаш вече забравила за Карис.

— Това ли е? — не отстъпи Карис. — Изпълнила съм предназначението си и мога да бъда захвърлена?

— В този наш живот не сме дрехи, които могат да бъдат изпрани и носени отново. Ние сме свещи, които дават светлина и топлина, докато не изгорят. Ти горя по-ярко от повечето други. Това си има цена. А посредствените като мен?… Мъждивите пламъчета горят по-дълго.

— Не съм свършена — тросна се Карис.

— Щом е така, може би не си чак толкова нежно цвете, за каквото си се смятала — подхвърли Бялата.

Пак млъкна, не поглеждаше Карис, която се чудеше дали да побегне разярена от балкона, дали да се разпсува, или да заплаче. Но само стоеше под капките, оставяше ги да охладят гнева, да укротят необуздаността ѝ, да попият в косата и да провесват кичури пред очите ѝ. Успя да заговори чак от третия опит.

— Отдавна се опитвам да го преглътна, но… Защо ме изпратихте — тъкмо мен — да проникна в армията на Раск Гарадул?

— За Тирея ли питаш?

— Да, не беше толкова отдавна — заяде се Карис. — Раск беше влюбен в мен. А аз нямах представа. Натресохте ме в такова положение, без да ме предупредите. Заловиха ме. Можеха да ме убият.

Погледът на Бялата сякаш ѝ взе мярката.

— Някога вземала ли си оръжие наслуки посред битката? Ако си изгубила своето?

— Веднъж. Грабнах един мускет в Гаристън. Опитах да стрелям, но засече.

— Хъм… Случва се.

Бялата не каза нищо друго.

— Аз?! Аз съм оръжието, което ви е било подръка? Без да знаете дали ще ви послужа? Това… това са дрънканици. Познавате ме! Не съм намерена на улицата. И не съм нещо, взето наслуки. Можехте да изпратите всеки от черногвардейците или някой от поне стотина други войници или роби. И поне половината щяха да се справят не по-зле от мен.

— Целта ми не беше победа в битка. Исках да изпитам оръжие.

— Какво?…

— Имаш много предимства, Карис Гайл, но все прибягваш до едни и същи. Боиш се да разшириш възможностите си. Давах ти шансове със задачи, които би могла да изпълниш лесно и с малко ласкателства или подкупи, а ти винаги избираше прекия път, опираше се на властта и йерархията. Но всеки път, щом вече решавах да се откажа от тебе, ти правеше нещо великолепно и ми показваше, че си способна да мислиш самостоятелно. Просто ти харесва други да дават заповедите. Затова те поставих в положение, когато трябваше да изпълниш жизненоважна задача, но без указания как да постъпваш. Знаех, че има риск да умреш, и щях да понеса смъртта ти тежко, особено защото съм сбъркала в преценката си за тебе. А ти се справи и спечелих нещо още по-ценно от моето доверие в тебе.

Карис се озъби.

— И какво е то?

— Твоето доверие в самата себе си. Поне е малко по-силно отпреди.

Карис тръсна глава.

— Тогава защо ме махате от сегашния пост? Разбирам Андрос Гайл да се стреми да ми отнеме нещо, което обичам, но вие?… Защо не се преборите за мен?

Ето, парещите сълзи пак напираха. И гърлото ѝ се сви.

Бялата примигна и лицето ѝ се преобрази от жизненост, която вдъхна в чертите ѝ свежа младост.

— Чуй ме добре, Карис Гайл. Никога няма да престана да се боря за тебе! — Облегна се и изведнъж отново изглеждаше стара. — Студено ми е на този дъжд. Вкарай ме вътре. Но преди да влезем, имам нова задача за тебе, Карис Гайл. Задача, която подхожда на новото ти положение.

— Новото ми положение ли? Вдовица? Бивша черногвардейка?

— Жена без работа и с твърде много свободно време.

Все едно я зашлеви. Гневът на Карис се разгоря.

— Да плета пуловери и да кърпя чорапи ли, господарке?

— Загубих подвижността си. Прекалено лесно е за някои да следят с кого се срещам. Ти, Карис, ще ръководиш моите шпиони.

10.

Тея не доближи Стеблото на лилията, докато не видя група млади черногвардейци, които също отиваха натам. Бяха от нейния кораб. Наистина ли бе обикаляла толкова набързо, че другите новаци тепърва се добираха до моста? Огледа отново уличките наоколо и въпреки дъжда си сложи за малко тъмните очила. Разшири зениците си силно, още по-силно, докато не изпълниха очите ѝ. Озърна се наляво и надясно и се взря по-напрегнато в кръстовището. Потърси и следи от парил, и убиеца. Не откри нищо.

Пъхна припряно очилата в един джоб и изтича към плътния неспирен поток от минаващи по моста покрай стражниците на Хромария, стоящи с огледалните си брони в обикновено празните стражеви постове. Войната… Войната се бе разгоряла истински и те бяха готови да отблъснат нападение. Тук. Не беше за вярване.

— Истина ли е? — попита един страж черногвардейците. — Призмата мъртъв ли е?

— Загубихме го — отвърна някой.

— „Загубихте го“? Какво?! Той да не е грош? Загубили сте го в морето, а не просто така. Чух, че сте претърсвали бреговете дни наред. Вашата работа не беше ли да го пазите да не се „загуби“?

Един от новаците — Феркуди, изръмжа и му налетя. Другите го хванаха и го дръпнаха, за да продължат към кулата.

— Оставили сте го да умре! — кресна стражът. — За какво сте годни, щом сте оставили Призмата да се удави? И никой от вас не е скочил във водата да го търси?!

Феркуди се разпсува, а, Круксър почти опря нос в лицето на стража. Каза нещо, което Тея не можа да различи, но не направи никакво заплашително движение. Стражът не продума повече, само сълзите се стичаха по бузите му.

Тези хора обичаха Гавин. Почти не го познаваха, а плачеха за него.

Не, каза си Тея, май не беше права. Не го познаваха лично, но Гавин беше пред очите на всички отпреди тя да се роди. И се справяше добре като Призма. Сигурно навсякъде в Ясписите бяха плъзнали слухове заради толкова окаяно оскъдното съобщение от властниците.

„Изчезнал“. Дума, която не бива да подмяташ нехайно в началото на война, първите две сражения от която бяха завършили… неблагоприятно за Хромария.

За тези хора Гавин беше почти бог, а бяха загубили две битки, макар че и той се сражаваше. Как можеха да надделеят без него?

Въпрос, който и черногвардейците си задаваха ден след ден. Не си затваряха очите и за своя провал.

Тя не каза нищо, подмина стражите с наведена глава.

Макар че Стеблото на лилията бе изцяло покрито със син и жълт луксин — прозирен, но немислимо здрав, Тея извървя двайсет-трийсет крачки, преди да свали качулката си. Напиращата с прилива вода се пенеше от вятъра. Сега вълните блъскаха моста, който дори не потрепваше. Мост, който беше символ на самия Хромарий. Целият хаос и грохот на света се надигаха и разбиваха в него, а той си оставаше неизменен, непоклатим, неуязвим.

Винаги беше чудато преживяване да крачи в този тунел от светлина и да вижда напора на водата, стигаща високо над главата ѝ, понякога и преливаща отгоре. Вече бе имало опити да взривят моста с бурета черен барут. Поне три от нападенията бяха предотвратени. Една каруца бе успяла да навлезе в моста и теларският партизанин, вече издъхващ от раните си, бе подпалил с лудешко настървение товара си.

В затворената тръба взривът бил като изстрел на мускет и към двата края на моста. Десетки хора бяха загинали, но мостът бе устоял. Ахана Сръчната била жълтият суперхромат начело на създаването на моста преди повече от две столетия. Такава беше славата ѝ, че и днес имаше инженери, които се обявяваха за нейни преки следовници чрез наставник след наставник.

Тея се опита да си напомни за тази въплътена сила, когато поредната вълна се стовари върху моста и преля над него.

Тя остана встрани от Феркуди и неколцината му приятели. Но когато се разсмяха щастливо, няма и две минути след скръбта и готовността да се сбият, ги видя такива, каквито сигурно бяха в очите на наставниците — деца на по шестнайсет-седемнайсет години, присмиващи се на нечий непохватен опит за целувка, но същевременно и бойци, смъртоносни и лениви, неумолими и глупави, хем мъже, хем момчета.

„Твърде много умуваш, Тея.“

Вмъкна се някак в асансьора, без да забележат, че се е напъхала сред тях. Понякога е добре да си дребничка. Понякога искаш да не ти обръщат внимание. Не беше настроена приказливо, но се питаше дали няма да сметнат, че се държи недружелюбно. Не, бяха прекалено заети със себе си.

Остана в асансьора, когато новаците се изнизаха, и се качи на етажа, където беше стаята на Кип. Чиновниците бяха твърде заети в дните преди отплаването на флота, за да се занимават и с обичайните си дела. Затова Тея и Кип не бяха успели да регистрират документите за освобождаването ѝ. Кип го нямаше и тя трябваше да се погрижи тутакси за документите. Ако дъртакът Андрос Гайл си спомнеше за нея, непременно щеше да я присвои като собственост на неговия внук, дори само за да направи нещо напук на Кип.

„Ама че си идиот, Кип, защо ти скимна да нападнеш Андрос Гайл? Защо тъкмо него?“

И къде ли беше Кип сега? Щеше ли да се прибере някога?

Да се прибере ли? При Андрос Гайл и чакащата го бесилка?

Може и да беше жив, но на Тея не ѝ се вярваше да го види отново. Двамата бяха партньори само няколко месеца, но през това време се случи какво ли не. Те бяха изгнаници заедно, биха се заедно и в прекия, и в преносния смисъл. Заболя я душата.

Опипа мускалчето със зехтин, което още носеше на шията си. И щеше да го носи, докато не получи потвърждение от секретарите, че документите за освобождаването ѝ са заверени и няма връщане назад. След това щеше да го строши. Надяваше се да е скоро.

Ключът се завъртя лесно в бравата, Тея отвори и побърза да влезе.

— Здравей, гълъбче — прозвуча мъжки глас в тъмнината. — Обърни се.

Тея се вцепени за миг, после се обърна, без да пуска дръжката на вратата.

— Кой сте вие? И какво правите тук?

— Два… чудесни… въпроса.

Мъжът имаше луничава светла кожа и остатъци от оранжева коса, които бе вчесал в напразен опит да прикрие неравното си плешиво теме. Премяната му подобаваше на богат търговец, носеше и тънко черно наметало, в едната си ръка държеше петасос с кадифена периферия. Очите му приковаваха вниманието с кехлибарения си цвят. Не заради притегляне на жълт или оранжев луксин, просто си бяха такива. Усмивката му показа чисто бели зъби.

— Когато сме сред хора, ще ме наричаш „господин Шарп“.

Това ѝ подсказа очевиден въпрос.

— Но когато сме наса…

— Убиеца.

— Моля?

Страхът прониза Тея и тя се ядоса на себе си.

— Убиеца. Нещо като титла. Убиеца Шарп. Някога имах истинско име. Отказах се от него.

Това я подтикваше да зададе още натрапващи се въпроси. Да върви по дяволите.

— Какво правите тук? — попита рязко.

— Набирам нови хора.

— Не успяхте. Сега се махайте.

„Набира нови хора ли?“

Той не помръдна от мястото си.

— В пристанището направи добър избор, макар че ми затрудни живота. Схватливо момиче си, а? Видя парила, но реши да пренебрегнеш съобщенията? Натъкна се на враг с неизвестни за тебе способности, който искаше да се срещнете на избран от него терен… и предпочете да не се въвличаш в такъв сблъсък. Това беше… много благоразумно за твоите години. И ме кара да бъда още по-настойчив. Имам работа за тебе. Ако я свършиш, ще ти дам документите.

— Какви документи? — престори се тя на глупачка.

— Сериозно ли говориш? — недоволно попита той. — След като те похвалих за ума ти? Още си дете, а? Но си също и необработен скъпоценен камък. Ако изпълниш задачата си, ще ти дам твоите документи, кълна се в душата си и в надеждата си за просветление. Ако не го направиш, ще ги дам на Андрос Гайл, чиито поръчки се е случвало да изпълнявам. Само да му напомня коя си и каква си и животът ти ще стане доста тежък, не мислиш ли? Очакваш ли някой да види отново тези документи за освобождаване на роб, ако ги връча на висшия лукслорд Гайл?

На този въпрос можеше да има само един отговор.

— А защо да вярвам, че ще ги дадете на мен?

— За мен клетвите са свещени. Опиташ ли се обаче пак да попречиш на плановете ми, като отидеш при друг от властниците…

Тея го нападна с юмручен удар към гърлото.

И на мига се свлече безчувствена в ръцете му. Той я вдигна с лекота и я сложи на леглото на Кип с нежността на любовник. Тея не усещаше нищо. Тялото ѝ просто изчезна и отвори огромна дупка в сетивата ѝ. Надушваше чудатия мъж, нарекъл се Убиеца. Миришеше на портокалови кори, джинджифил и мента — ободряващо, дори привлекателно ухание. Мразеше го за това.

Усмивката му разкри най-белите, най-съвършените зъби, които бе виждала. Той нагласи ръцете и краката ѝ удобно. Опря два пръста в горната ѝ устна не като знак, че тя трябва да мълчи, а за да провери дишането ѝ. После се отдръпна. Изглеждаше доволен, когато попита:

— Можеш ли да говориш?

Тя отвори уста, но не владееше дишането си толкова, че да изкрещи, дори не можеше да шепне. Нещо не беше наред. Изобщо не беше наред. Объркването заплашваше да избуи в паника.

— Тялото е такава загадка, не си ли съгласна? Безброй неща трябва да се случват правилно миг подир миг, за да поддържат живота в това месо. — Той вдигна отпуснатата ѝ ръка и я остави да падне безжизнено. — Нека ти кажа най-интересната новина — колкото повече знаеш, толкова по-ясно проумяваш, че загадката е неизчерпаема. И най-мъдрите хирурзи в сатрапиите все още вярват, че кръвта е неподвижна в крайниците ни, че само се размърдва подобно на приливите и отливите, което може би дори зависи от положението на луната. Моите хора обаче знаят от векове, че кръвта се движи в цялото тяло и сърцето работи като помпа. Знаем, защото можем да наблюдаваме това. И все пак дори за нас, които виждаме ясно каквото сто поколения хирурзи още не са открили, има загадки. В края на краищата не ги превъзхождаме чак толкова. Различаваме се в степента на знанията, не във вида им. Знам, че ако имам късмет, притискане тук или кристалче там ще причини това или онова. Ти беше толкова бърза. Толкова бърза… Усещаш ли вече боцкане в ходилата? Мигни веднъж за „да“ и два пъти за „не“.

Тея не усещаше нищо. Нищичко. Беше затворничка в собствената си безчувствена плът. Усети сълзи да напират в очите ѝ. А после — боцкане първо в едното ходило, после и в другото. Мигна почти неволно.

— Добре. Всеки момент ще започне и боцкането в пръстите ти.

Той позна. Каквото и невежество да си приписваше, позна съвсем точно. От това ужасът ѝ не стихна, само се промени.

— Престани да мислиш за страха си — настоя Убиеца. — Всички усещания ще се възстановят. Аз си върша работата много умело. Докато си възвърнеш говора, искам да си готова с догадката как направих това.

На Тея ѝ беше омразно, че е толкова податлива, но този мъж имаше някакво странно обаяние. И беше прав. Тя вдиша дълбоко и откри, че усеща това и в гърдите си. Слава на Оролам.

С още няколко вдишвания преодоля и чувството на безсилие, за да се отпусне достатъчно и да разшири очите си така, че да вижда парил. От гледката дъхът ѝ спря отново.

Цялата стая беше пълна с парил. Безформеният сияен облак проникваше във всяко ъгълче и ниша. А парилът като че се бе просмукал и в нейното тяло, и в Убиеца. Той бе използвал това, за да ѝ причини нещо. В обучението ѝ за Черната гвардия тепърва започваха да обсъждат кои рани до какви увреждания водят. Собственият ѝ опит в битките, наблюденията над убитите, умиращите и ранените още бяха твърде пресни и болезнени, за да разсъждава над това. Тя обаче бе виждала клането на твърде много животни в имението на господарката Лусигари, където израсна. Кози, свине, говеда. Готвачката предпочиташе гърлата им да бъдат прерязвани, за да изтече кръвта, но съпругът ѝ Еймъс обичаше да размахва брадвата.

Той беше от мъжете, които никога не са ходили на война, но с удоволствие приказваше какъв велик воин щял да бъде. Трябваше да се задоволи с ролята на касапин. Тея бе гледала как брадвата за цепене на дърва се стоварва и вол пада безжизнен, щом острието съсече гръбнака му. Видя и как Еймъс оплеска удара, когато беше пиян, само разтроши прешлен и задните крака на кравата се подгънаха безсилно, но предните още бяха изправени.

— Притиснал си гръбнака ми — каза тя.

Убиеца я погали нежно по бузата.

— Схватлива си. Позна, но това не стига. Не ти препоръчвам да притискаш наслуки гръбнаците на хората, за да научиш как се прави. Сбъркаш ли, ще спреш сърцето или дишането. Аз трябваше да направя шест опита, докато налучкам правилния начин. И когато си въобразих, че съм го овладял, парализирах едно момче завинаги. Наложи се да инсценирам падането му в кладенец. Момчето живя още шест месеца, докато някой не забрави да му даде вода и то издъхна тихомълком.

— Колко сте? — попита Тея.

— Толкова малко сме, че винаги търсим още хора като нас. Достатъчно сме обаче да не приемаме онези, които не могат да вършат работата. Можеш ли вече да се раздвижиш?

— Да. Имаш ли нещо против?

Този въпрос ѝ беше противен, но Убиеца приличаше на див звяр. Внезапно движение би го предизвикало да нападне.

— Отвори си устата. — Тя се подчини. — Добро момиче.

Той разтвори устните ѝ с палец и показалец. Тея изви глава встрани.

— Не мърдай! — изсъска Убиеца.

И тя се смръзна.

Той дърпаше устните ѝ нагоре и надолу, за да огледа усърдно устата ѝ. После пъхна внимателно дълъг пръст и опипа зъбите ѝ един по един. В очите му личеше странно удоволствие.

Обзе я внезапното диво желание да му отхапе пръста. Нямаше представа защо преживява опипването като такова гнусно насилие, но я накара да се чувства омърсена — очите му бяха зейнали от смахната страст, не от магия.

Най-сетне я остави на мира. Извади мокрия си пръст от устата ѝ. Помириса го, после го доближи до носа ѝ.

— Магданоз — каза Убиеца. — Дъвчи магданоз и дъхът ти няма да е толкова гаден. — Облиза пръста си. — Помириши сега.

Пръстът пак беше под носа ѝ. Миришеше на слюнка. Уф… Защо го послуша?

— Много по-добре, не мислиш ли? — попита господин Шарп.

Тея мълчеше. Усещаше стомаха си на топка и не знаеше може ли да владее гласа си. Изведнъж повярва, че той нарочно я е изкушавал да го ухапе. Какво би направил, ако му беше дала такъв повод? Кошмар, от който нямаше как да се събуди…

Той се изправи.

— Умна. И млада. Ще бъдеш страховита, Адрастея. Ако оцелееш. Ако не бъдеш предадена на собственик, решен да сломи този дух по най-лошия начин, по който една млада жена може да бъде смазана. Знам, че се мислиш за много корава и нищо не може да те пречупи. Това е утешителна лъжа и не те съветвам да научиш това на свой гръб. Повярвай ми, никой не е толкова корав. Но аз, Адрастея, не искам от тебе да живееш в страх. Просто ти предлагам да използваш ума си, който вече прояви. Помисли не само какво ще сполети самата тебе, ако ме издадеш на някого. Опитай се да предвидиш какво ще се случи на командир Железни, ако реши да те защити. Вероятно всичко би завършило добре за вас, ако се канех да дам документите на обикновен робовладелец. Но да изправиш командир Железни срещу Андрос Гайл?… Според тебе кой ще надделее в такъв сблъсък? Железни е добър човек и няма да се спре, докато не бъде съсипан заради тебе.

Тея жадуваше да го убие. Как смееше да заплашва Железни?

— Или би могла да отидеш при Карис, да речем?

На Тея изобщо не ѝ бе хрумнало това, но щом го чу от него, дори не се съмняваше, че би го направила. Карис знаеше всичко за трудностите, с които се сблъскват жените в Черната гвардия, и също беше добър човек. Посърна тутакси, защото господин Шарп предвиждаше постъпките ѝ. Знаеше всичко за нея и беше немислимо проницателен. Разбира се, той се бе подготвил за срещата.

Зад този факт се мяркаше някаква важна мисъл, но Тея не успяваше да се вкопчи в нея заради страха.

— И какво ще я сполети?

— Може би нищо. Висшият лукслорд Гайл бездруго я мрази. Разбира се, сега тя е съпруга… или вдовица на Гавин и двамата са от едно семейство. Досещам се, че Бялата ще притиска Карис да се помири със стареца. И Карис едва ли ще гори от желание да се обремени с още един проблем, който води към пряк сблъсък с един от най-отмъстителните мъже в Седемте сатрапии. Всъщност колко добре те познава тя? Или да допуснем, че реши да те защити и не само пропилее шанса да се помири с него, ами той победи. Законът е на негова страна и той наистина ще победи. Какво би направил после с тебе напук на Карис?

Тея си облиза устните.

— А защо и той да не иска помирение? Може да се откаже от мен, за да прояви добра воля.

— Добра воля ли? — засмя се той, сякаш чу шега. — Признавам, че на Андрос Гайл воля не му липсва, но никак не е добра.

Прищевките на големците съсипват живота на онези, които се бъхтят в подножието. Винаги рискуваш, ако привлечеш вниманието им. Тея беше обречена.

— И все пак си права — продължи господин Шарп. — Логично е да смяташ, че има и такава възможност. Но според мен трябва да прецениш доколко е вероятна. А дотогава те съветвам да не си вириш главата. Скоро ще научиш заповедите ни. Една проста задача и си свободна. Извинявай, ще го кажа по-точно — една проста задача и една среща след това, защото и моите господари искат шанс да ти направят предложение за работа. — Той тръгна към вратата. — Обмисли внимателно какво може да ти струват прибързаните решения. Имаш чудесни заложби, Адрастея…

Измъкна се навън и затвори вратата. Последното, което Тея видя, беше знакът отзад на наметалото — бухал, безшумният в полета си нощен ловец с разперени криле и протегнати нокти, почти невидим заради черното везмо на черния плат.

Тея скочи, метна се към вратата и в движение измъкна кинжал от канията, закачена на стената. Протегна ръка да отвори… и замря.

Миговете се изнизваха. „Отвори вратата, Тея. Подгони го и забий този нож в гърба му!“

Заключи вратата и се тръшна на леглото. Мускалчето със зехтин тежеше като котва, която я теглеше надолу. Отново робиня, след като свободата беше толкова близо. По-лошо от смъртта. Пъхна се под завивките и се сви на топка. Но не заплака.

Очите ѝ сълзяха, но тя не плачеше. Проклятие…

11.

Гребеше. Болката стана или поносима, или толкова привична, че не привличаше вниманието му задълго.

Десет дни след като Топчията пръсна ябълка в устата му с куршум от мускет, тъпанджиите заудряха в странен забързан ритъм след заповед, която робите не можеха да чуят. Гавин погледна другите двама на своето весло. Не очакваше нищо от мъжа до себе си — Оролам. Наричаха го така, защото беше Номер седем, обаче Гавин постепенно проумя, че ангарските роби влагат в прякорите си черен хумор. Седми излъчваше благост, но почти никога не продумваше, а и когато отвореше уста, рядко казваше нещо полезно. Да му лепнат прозвището Оролам тъкмо заради тези особености беше толкова нагло богохулство, че Върховният луксиат и глава на култа към Оролам на земята се смя поне десетина минути, когато най-после схвана шегата.

Тъкмо се опомняше от смеха си и Шибаняка го напсува, като му даде поредната възможност да разбере и неговия прякор. Гавин пак се разсмя гръмогласно.

Накрая тяхната надзирателка Каишката използва инструмента, на който пък бяха нарекли нея, за да го укроти.

Гребеше. Можеше да подрежда видовете болка в каталог, но дори това беше досадно. Другите роби бяха по-интересни от прежулването, пришките, схванатите и сгърчени мускули.

Шибаняка беше по-услужлив от Оролам, а и по-приказлив. Гавин бе чувал мнозина да казват, че моряците псували непрекъснато, но обикновено преувеличаваха. Нещо не беше наред в главата на Шибаняка, той просто бълваше поток от псувни денем и нощем, но не го правеше съзнателно. А сега се хилеше на Гавин.

— Битка — каза му и изсумтя. Ченето и шията му потръпваха. — Дават ни знак, за да се напънем здраво, когато е нужно.

И пак започна да псува шепнешком, сякаш от това му олекваше.

— Ще ни свалят ли веригите? — попита Гавин, докато гребеше неспирно. — Сещаш се — може да потънем?

Не говореше сериозно. Почти.

— Победа или смърт! — кресна Каишката.

— Греби към ада! — изреваха в отговор робите.

Напрягаха се още по-усилено в ритъма на тъпаните. След по-малко от минута им се струваше, че летят по вълните. Надзирателката отскочи до горната палуба и се върна.

— Скъсихме разстоянието до една левга. Вятърът е лош. Двайсетина минути, ако не престанат да ни бягат. — Тя прихна. — Трети, Четвърти, Пети — ако този път не приберете веслото докрай преди удара, по пет каиша за всеки.

— Ама трябва да предупредиш навреме — оплака се Номер три.

Гавин очакваше, че онзи всъщност вече си е заслужил каиша с тези думи, но надзирателката беше в добро настроение.

— Що за кораб? — попита Номер три.

— Аборнейска галера.

Мърморене. Лоша новина.

— Колко натоварена? — попита друг.

— Стои високо във водата.

Псувни. Ако капитанът на преследваните си разбираше от работата, краят на гонитбата опираше до въпроса чии роби са по-добри… или ще бъдат насърчени по-убедително. Предимно с камшик. Щом галерата не беше чак толкова натоварена, значи оставаше по-бърза от обикновено, а и нямаше да има много богата плячка, ако я догонеха. Най-лошият случай и за екипажа, и за гребците.

— Рибки, готови ли сте да плувате? — нададе вопъл Каишката.

— До ада и обратно! — изреваха гребците не особено въодушевено.

— Гребете!

По даден знак тъпаните задумкаха още по-припряно.

Гавин се бореше с веслото. При всяко загребване ставаха, при връщането на веслото сядаха, отново и отново. На този ангарски кораб бе добавена дреболия, нечувана никъде из Лазурното море според един от мъжете, който преди това бил роб на рутгарски кораб — опора за ходилата под наклон, която даваше възможност на гребците да влагат цялата сила на краката си. Така ставало по-лесно според него. Така ставаха по-бързи, рече си Гавин.

— Бягат! — извика Каишката ликуващо. — Хайде, момци, да видим могат ли да се надбягват с нас!

Поддържаха все същата лудешка скорост. След две минути тя се върна от палубата.

— Настигаме ги. Няма как да се отърват от нас!

Робите се развикаха сдържано.

— Ъ-ъ… по две чашки… ъ-ъ… силно вино за първите… ъ-ъ… шест скамейки довечера! — изпелтечи Шибаняка. Изреди дванайсет псувни, сякаш бе задържал напора им, за да избута от устата си цяло изречение. — Или смърт!

Разсмя се.

Само за първите шест скамейки — седящите по-назад имаха причина да се държат добре и да се надяват на повишение. Поредната ангарска традиция сред многото, които Топчията бе запазил, след като си присвои кораба и екипажа. Ангарците измисляха какви ли не начини да насърчават робите си. Гавин се питаше дали са по-свестни, по-хитри или просто не им стигат робите.

„Карис, мъча се сред безумци ѝ убийци.“

„Не е ли почти същото при нас?“ — отвърна тя в ума му.

Колко я обичаше…

„Карис, може ли да ме смениш за малко на веслото?“

„Как ми се иска да можех, любими.“

Видя как лицето ѝ помръкна от жал и го заболя от това. Какъв беше сега? Мръсен, потен, смърдящ, брадясал роб. Примига, за да се опомни. Съсредоточи се върху веслото.

— Леонус, вода — заповяда Каишката. — Не ни трябва някой да припадне от напъните.

Леонус беше моряк с изкривен гръбнак, неизменна злобна усмивчица и плътно черната кожа на илитиец, макар произходът му да не личеше по говора. Бръснеше къдравата си коса по слепоочията и я оставяше да расте на оплетена корона по темето. Подозираше, че е противен на робите заради уродливостта си, и си го изкарваше на тях при всеки сгоден случай, с което им даваше предостатъчно истински причини да го намразят. Тръгна между тях с чаша на дълга дръжка. Задачата изискваше сръчност — да дадеш вода на мъж, който ту става, ту сяда с непрекъснатите движения на гребането, а дългото весло и многото ръце на него изобщо не те улесняват. Леонус използваше всеки шанс, когато му се струваше, че надзирателката не го гледа — тикаше грубо чашата в лицата на робите, от време на време подуваше устни и чупеше зъби. Но те се нуждаеха от вода толкова отчаяно, че търпяха, вместо да се извърнат. Леонус беше от онзи вид отрепки, които намират най-голяма наслада в такива гадости.

В предишния живот на Гавин една от най-обременителните му задачи на предводител беше да открива и да премахва такива командири и управници. Каквито и краткотрайни ползи да имаше от страха, който всяваха, те съсипваха духа на хората и ги обезсърчаваха да правят каквото и да било по своя воля.

Гавин чу плющенето на камшика, Леонус изврещя зад гърба му, а Каишката се развика:

— Не се бъзикай с тях, Леонус! Само да попречиш на моите момци в гребането и ще ти остържа гъза с мидите, дето са полепнали по кораба!

Дори Оролам се ухили, но когато Леонус стигна до тяхната скамейка, от лицето на всеки роб беше заличено всякакво изражение. Каишката беше внушителна като самото море, гадна като препълнен клозет и имаше повече татуировки от четирима моряци накуп. Леонус беше прав да се бои от нея. Уродливият мъж даде вода на всеки с кротка ненавист.

В този забързан ритъм робите се потяха изобилно и винаги горещата, винаги влажната долна палуба ставаше още по-задушна. Един роб изпищя от гърч в крака и се стовари на дъските. Другите на веслото напрягаха мускули да поддържат темпото без него.

Каишката го връхлетя мигновено и започна да го налага безмилостно с камшика. След шест или може би осем удара отключи оковите му и го запрати с все сила назад по прохода между скамейките. Номер две притича да заеме мястото му.

Надзирателката като че ли беше доволна, че не объркаха ритъма. Тръгна по пътеката да провери дали още някой изглежда изтощен и се върна назад. Гавин чу виковете на роба и врязването на камшика в кожата му, блъскането на юмруци и подметки по тялото му. Да пребиеш човек заради онова, което не е в негова власт, изглеждаше същинско безумие. Още няколко дълги загребвания Гавин се питаше защо тази иначе разсъдлива жена би постъпила така.

Аха, предвидлива жестокост. Смазваш от бой онзи, който не може да спре гърчовете на мускулите си, за да не се престори друг, който иска да изклинчи.

Несправедливо, но може би сполучливо решение. Гавин не можеше да прецени дали повече се възхищава или мрази Каишката за това.

Люкът към главната палуба две стълби по-нагоре се отвори и ярката светлина по пладне огря влажните стъпала. Надзирателката се качи натам и Леонус зае мястото ѝ, за да предава всяка заповед, която тя извика отгоре.

— Сто крачки! Не завиват! — кресна Каишката.

— Сто крачки! — повтори Леонус. — Тъпанджията — на място!

Никой не бе обяснил на Гавин какво се очаква от него и кое в каква поредност трябва да се случи, но дойде още един мъж да отмерва същия глух тътен на втория тъпан, застанал пред робите по левия борд.

— Ъ-ъ… мамицата му, мамицата му, слушай нашия тъпанджия, не техния — каза Шибаняка. — В последната… — Последваха още псувни и сумтене от яд, че не успява да говори свързано. Накрая изгъгна: — В последната секунда прибираме веслата. След… ъ-ъ… ъ-ъ… последния напън де.

— Завиват наляво, седемдесет крачки! — извика надзирателката.

Приглушеният гръм от голямото оръдие на носа разтърси „Злият лебед“ като юмрук в гърдите. Вопли на горната палуба. Тропот на крака. Изстрел от мускет, последван от вик на Топчията. Сигурно не искаше никой да стреля на такова разстояние. Не се доверяваше на друг да улучи толкова отдалече.

Гавин скърцаше със зъби, краката му трепереха, ръцете му изтръпваха, в очите му капеше пот. При тези усилия робите почти не докосваха скамейките със задниците си.

Силен трясък от мускет, прозвучал съвсем различно… а, да, оръжието на Топчията.

„Злият лебед“ свърна надясно. Гавин се досети, че опитват да останат точно зад другия кораб, за да не бъдат поразени от бордови залп. Маневрата щеше да успее само ако техният кораб беше много по-бърз.

— Десен борд, бойна скорост! — изкрещя Каишката.

— Десен борд, бойна скорост! — изкрещя и Леонус.

Тъпанджията за десния борд зачести ударите до три за всеки два отляво. „Злият лебед“ зави рязко наляво почти без да губи от устрема си.

— Бойна скорост, всички! — кресна Каишката.

— Бойна скорост, всички! — кресна и Леонус.

Пореха вълните, робите насилваха телата си при всяко загребване. Нямаше пъшкане, не им стигаше въздух. Жегата беше непоносима. Гавин чу плющене на камшик, но светът му се бе свил до болката в раменете, дробовете, гърба, прасците, мишците…

— Когато кажа, приберете левите весла! — извика надзирателката. Преди Леонус да повтори заповедта докрай, тя изрева: — Сега!

Тъпанджиите удариха мощно три пъти и спряха внезапно.

Робите натиснаха дръжките на веслата, вдигнаха ги над водата и ги изтеглиха трескаво в трюма, за да не се разтрошат при сблъсъка.

Тъпаните не биеха, робите опитваха да си поемат дъх, хората горе чакаха наежени удара и за миг нямаше други звуци освен мирното съскане на водата.

После адът се отвори.

12.

Кип вървя без обувки по брега около час, преди по стъпалата му да избият пришки. Вървя още половин час, преди пришките да се спукат и да започнат да кървят. Продължи да върви с кървящи стъпала по-малко от минута, преди да се сети за очевидното.

Тръшна се на пясъка и въздъхна. От колко месеца притегляше? В Хромария учеха, че не бива да мислиш първо за притегляне, за да си решиш проблемите, но разбираха всичко наопаки.

Магията е полезна във всичко. Само че те убива. Винаги трябва да се сещаш първо за нея. И чак след това да решиш струва ли си да ускориш края си още мъничко.

Това е практичният подход. Стига да ти хрумне, преди да ти е изтекла кръвта на брега в затънтено кътче на сатрапиите, защото си прекалено тъп.

Възползва се от зеленината на джунглата като източник, притегли зелено и оформи гъвкави подметки за стъпалата си, поумува минута-две и си направи цели обувки от зелен луксин. И понеже стъпалата му вече бяха протрити до кръв, остави връзка между тях и най-долния слой в подметката, за да променя сцеплението им със земята мигновено, ако се наложи. Така нагазваше в сивата зона, отвъд която магията вече се използва така, че става част от тялото ти — въплътената магия. Но наоколо нямаше магистри. Кип закрачи, преправи обувките още малко, докато остана доволен, и се постара да запамети тази форма, току-виж му потрябвала пак някой път.

Осъзна, че всеки притеглящ прави същото. Измислят полезни форми и структури и ги съхраняват в паметта си, за да ги прилагат отново. Е, има разлика — глупчовците измислят обувки, а невероятно надарените правят плъзгуни. И колкото повече цветове владееш, сигурно броят на възможните форми нараства в геометрична прогресия. Дали Гавин Гайл бе запомнил милиони форми, или беше вникнал толкова задълбочено в магията, че не бе принуден да го прави? Създаваш това, в което виждаш някакъв смисъл. Както не се налага да напрягаш ума си, ако следващата стълба е малко по-стръмна от онези, с които си свикнал. Просто се качваш по нея.

Май се оказваше, че колкото повече Кип научаваше за магията, толкова по-силно се възхищаваше на онези, които я прилагаха умело.

Но нали и той бе сътворил веднъж зелен голем само по инстинкт?

„Имаш заложби, Кип.“

„А знаеш ли какво означава да имаш заложби?“ — попита се сам.

— Че още нищо не си направил.

Собственият му глас прозвуча някак успокояващо.

Вървеше упорито. И с платна, и с весла галерите можеха да изминат дванайсет до петнайсет левги на ден. Повечето галери можеха да плават не повече от четири дни, преди да им дотрябват още припаси. Постепенно кораби с по-голям обхват изместваха галерите и животът в много крайбрежни градчета, които живееха от снабдяването на галери, ставаше труден. Щяха да изчезнат след едно-две поколения, но засега ги имаше. Значи трябваше да има град на не повече от шейсет левги.

Ако случайността не го бе запратила точно между две от градчетата, очевидно би намерил по-близкото, ако върви в правилната посока. Но имаше превръзка на очите два дена. Нищо чудно най-близкият град да се намираше на една-две левги южно от него; той обаче вървеше на север.

Разбира се, можеше да има по-малки селища и между тях. Ако жителите им не ги бяха изоставили, уплашени от настъпващата армия от цветни бесове, а в такъв случай можеше да си броди, докато умре и…

„Не си помагаш, Кип.“

Огладняваше. „Не мисли за това. Всичко друго, но не и това.“

В най-лошия случай, ако можеше да измине по осем левги на ден, очакваше да се добере до град за седем дни. В най-лошия случай. Можеше да го направи. Нуждаеше се само от вода. Собствените мазнини биха му помогнали да издържи много по-дълго, поне на теория, макар че колкото повече губеше сили, толкова по-бавно щеше да ходи. Усети се, че мислено мести топчетата на сметало, докато прави сметки. Чудна работа, това помагаше.

Тоест помагаше поне в сметките. По-находчив човек вероятно би накарал ума си да млъкне, докато върви. Но Кип успяваше да наложи мълчание на ума си колкото и на устата.

„Каквото ти е в главата, това ти е на устата“ — често бе натяквала майка му.

Допускаше, че ще успее да измине по осем левги дневно. На тези равни песъчливи брегове изглеждаше много убедително, но той знаеше, че има и други брегове — каменисти или с отвесни канари, или джунгла, чийто гъсталак стига чак до водата. Имаше и дълги носове, простиращи се цяла левга навътре в морето. Ако следваше бреговата линия, трябваше да извърви много повече от шейсетте левги, които кораб изминава от град до град. Ако не вървеше по самия бряг, рискуваше да се залута в непозната джунгла или дори обикновена гора.

Наложи се за няколко минути да се съсредоточи върху дишането си, защото и гърлото, и гръдният му кош се свиха в опит да го удушат.

Не спираше. Умът му се вкопчи в тази упоритост като захапка на булдог. Най-лошото, което може да го сполети ли? Да се провали? Много провали имаше досега в живота си. Да умре? Много пъти се бе разминал на косъм със смъртта. Понякога беше страшно, друг път ужасяващо, случваше се и да е вълнуващо и често изобщо не зависеше от неговия правилен или грешен избор. Човек не спира, за да направи смъртта си неизбежна, само защото ако продължи напред, е вероятно да умре. Ако ще да беше окаяно дебело разочарование, Кип поне не се предаваше лесно.

Ухили се. Окаяно дебело разочарование, което макар и с доста помощ и благоприятни случайности уби крал, спаси Призмата и уби бог. Не е зле за един дебелак. По дяволите, веднъж дори надхитри Андрос Гайл.

Колко странно — надхитрянето на Андрос Гайл му се струваше по-голямо постижение от унищожаването на един бог.

Е, да, в онази история с бога имаше и късмет, все едно си представяше, че Оролам е огледал бойното поле, за да намери подходящ инструмент, с който да спаси Призмата, не е открил нищо достойно и се е спрял на Кип, защото е стоял най-близо.

Кип се запъна за миг.

„Гадничко се отнасям със себе си. Никога не бих позволил някой да се държи така с мой приятел.“

След час стигна до поточе. Отпи с надеждата, че водата е чиста. Не че имаше голям избор. Пи още, съвсем бавно, за да се увери, че не му се гади. И още няколко глътки. Изправи се и съжали, че няма мях да го напълни с вода.

Погледът му се прикова в обувките от зелен луксин. Да бе, нямало как да си направи мях.

Въздъхна, притегли зелено и оформи зелена торба. Първо магията, винаги магията. Загреба с торбата много вода и изви зеленото така, че да се намества удобно на гърба му. Притегли ремъци за раменете, после и ремък около кръста.

Реши да използва времето, докато ходи, за да навакса с всички практически упражнения. За жалост на неговото равнище тренировките за Черната гвардия се състояха почти само от ръкопашен бой с идеята, че това залага основата за по-нататъшната подготовка. По време на плаването към Ру ги учеха на правилните хватове и основните движения с меч, също и как да презареждат мускет. Останалите новаци в Черната гвардия вече знаеха всичко това. Някои от тях тренираха с оръжия от години. Някои боравеха вещо с лъкове или други оръжия, които Кип докосваше за пръв път. Той изоставаше, и то много.

„Но пък мога да си направя зелен голем. Много полезно умение в момента, няма що.“

Струваше му се, че брегът се извива по мъничко, но само променящото се положение на слънцето в небето не стигаше да потвърди подозренията му. Бен-хадад от неговата група бе споменал веднъж, че се научил как да притегля луксин, за да има винаги подръка секстант и да не се губи. Разбира се, щеше да се нуждае непременно и от компас, а макар че можеше да оформи от луксин корпус и течна среда, в която да сложи парченце философски камък, не съществуваше луксин с магнитни свойства. Някои неща си принуден да правиш по трудния начин.

Лесен или труден — все едно. Кип изобщо не притежаваше уменията, които биха му помогнали да се спаси. Ето какво му струваше загубата на една игра на Девет крале — неговият дядо му забрави да участва в практическите занятия.

Кип се мъчеше да налучка онова, което други изучаваха от много поколения. „Е, и? Гений на магията ли съм, или не съм? Я почакай… Защо се лутам из мисли за секстанти, компаси и мехове? Трябва да си направя плъзгун.“

Нали бе видял как се прави? Дори бе помагал в тласкането на плъзгун.

Но провалът със сложно устройство като плъзгуна можеше да го насади насред морето без никакъв шанс да се измъкне оттам. Кип би се задържал на повърхността известно време, но теченията нямаше да го отнесат сами до Големи Яспис, а опиташе ли да плува дотам с реактивни струи от вода като Гавин, щеше да разкъса ореола още преди да е преполовил пътя.

„Способен съм да притеглям във всички тези цветове… Все едно нося сандъче, претъпкано с всевъзможни инструменти, но съм прекалено тъп да работя с тях.“

„Или прекалено невеж“ — поправи го по-благ глас в главата му.

Вярно си беше. Защо да обвиняваш някой дивак, че не може да чете?

Но не би поискал от него да ти чете писмата, които получаваш.

Светлината избледняваше и Кип се зае да умува над други затруднения. Избра равна част от брега, където можеше да се подслони при палмите. Свали от раменете си раницата с вода. Погледна потъмняващото небе и събра достатъчно син луксин, за да направи кутия с отвор отгоре, който запуши. После застана на брега с лице към залязващото слънце и събра толкова червен луксин, колкото му беше по силите, търпеливо и бавно. Страстите на червеното се разбушуваха в него, но той ги пренебрегваше и пълнеше синята кутия с разновидността на червен луксин, наричана „огнено желе“.

Не мислеше ясно и докато напълни кутията, слънцето не грееше толкова, че да извлече от лъчите му подчервено. По неволя щеше да запали огъня със собствените си ръце. Загуби половин час в сгъстяващия се здрач, докато намери камък, приличащ на кремък.

Удряше две парчета камък още половин час. Никакви искри. Идеше му вие. Оправи панталона си на кръста, седна и си разтърка лицето. Понечи да нагласи колана и видя, че за да го стегне както трябва, има нужда от още една дупка след последната. А преди по-малко от половин година използваше първата дупка на колана и се молеше да не затлъстее още, защото не знаеше откъде ще намери пари или кожа за нов колан. В Хромария замениха всичките му дрехи, но той си каза, че е прахосничество да изхвърли колана. Пък и нали беше подарък от майка му в един от редките дни, когато не пиеше.

Свали колана от панталона. Един от кремъците имаше остър връх, с който можеше някак да пробие нова дупка.

Вторачи се в токата. Металната тока. И беше готов да си строши кухата тиква. Драсна рязко с токата по кремъка и — о, чудо на чудесата, ето ти искра. Запали огненото желе без повече мъки. Гореше добре. Кип седна и придърпа към себе си раницата. На небето се показваха първите звезди. Може би водата щеше да притъпи малко глада му.

Раницата от зелен луксин беше напълно затворена. Кип не се сети, когато притегляше, че трябва и да я отваря. Ако в небето още имаше светлина, щеше да притегли още луксин и да направи отваряща се капачка. Сега не можеше да направи нищо друго, освен да я смята за обикновен материален предмет.

Идеше му да се разплаче. Или да пищи. Или да блъска с юмруци по пясъка. Не направи нищо подобно, а накрая проби дупка в зеления луксин с острия край на кремъка. Вдигна раницата над главата си и утоли жаждата си със струя топла вода.

Лампата му замъждука, когато огненото желе изгоря под равнището на отвора. Нямаше фитил, който да издърпва желето нагоре към въздуха, и пламъчето накрая угасна. Кип гледаше лампата си, сякаш го бе предала. Нищо не пречеше да я счупи, защото не я бе направил прекалено здрава. Но тогава огненото желе щеше да изгори за има-няма половин час. Ако очилата му бяха тук, щеше да се възползва от светлината на огъня, за да… Нямаше ги обаче. Бяха останали на кораба. Не носеше калъфчето с различните очила в нощта, когато Гавин за малко не бе убит.

„Той пое удара на ножа вместо мен.“ Досега Кип си мислеше, че е симпатичен на Гавин като добре обучено куче. Разумен човек би поел някакъв риск, за да спаси кучето си, но само идиот би умрял вместо куче, нали? Гавин Гайл не беше идиот. Знаеше ценността си в света, а и всичко се подреждаше толкова добре за него — току-що се бе оженил за Карис и бе превърнал неминуемия разгром от Цветния принц в съмнителна победа. А Кип разгада погледа в очите му, когато кресна, че Андрос е червен бяс, и се нахвърли срещу дядо си. Гавин знаеше какъв е баща му. Изобщо не се изненада. Пазеше тази карта, за да я изиграе в подходящия момент. Кип обаче изрева тайната пред всички — Кип Плямпалото, който винаги плещи каквото му скимне, без да помисли. И застрашава планове, които дори не е способен да проумее.

Но Кип прозря и друго, което Гавин също знаеше — в онзи миг на бъркотия, когато четирима мъже се боричкаха за два ножа, на Кип не му стигаше силата да попречи на Андрос и Гринуди да забият острието в гърдите му. Тогава Кип не разбираше нещо, което му беше съвсем ясно сега. Ръцете на четиримата бяха преплетени така, че Гавин можеше да отклони острието само към себе си. Направи го нарочно. Не се прободе с желание, разбира се, изобщо не беше склонен към самоубийство, но щом посоката на удара се промени, Гринуди и Андрос напънаха с все сила, без да знаят какво правят, или не успяха да се спрат… или им беше все едно.

„Защо Гавин би поискал да ме спаси, ако знае, че цената е собственият му живот? Гавин даде живота си за мен.“

Та той беше Призмата, най-способният от векове, може би дори откакто имаше Призми. Какво означаваше това? Какво подсказваше за ценността на Кип?

Тази мисъл беше твърде смазваща, а напиращите зад нея чувства — плашещи. Кип беше като онова хлапе, което майка му зарязала в шкафа, пълен с плъхове. А не…

Сълза капна от бузата му върху корема му. Тя пък откъде се взе?

Впрочем какво, по дяволите, се случи с онзи нож? Заслепяващия нож, така го нарече Андрос Гайл. Нож, който не уби Гавин, а порасна в тялото му. „И как майка ми се е сдобила с такова нещо?“

Така беше по-добре, по-безопасно, по-благоразумно. Кип можеше да разсъждава за това. Но не за дълго, както се оказа. Беше изтощен. Не притегли луксин, за да си направи постеля или одеяло… Дали беше възможно да създаде одеяло от луксин? Нямаше дори риза. Не подготви нищо от дреболиите, с които да направи лежането тук по-удобно. Счупи синята луксинова лампа отгоре и изчатка искра в нея.

„Баща ми ме обича. Не кой да е, а Гавин Гайл смята, че си струва да бъда спасен.“

Червеният луксин избумтя и пламна, Кип усети вълните топлина, които отблъскваха нощния студ. Огънят нямаше да изтрае дълго, но той очакваше да заспи скоро.

Позна. Щом голото му рамо опря в пясъка, започна да сънува зверове и богове.

13.

Бившият жрец

— Войната винаги е оправдание за чудовищното — казва ми Аурия.

Покатерихме се толкова високо, че вече не виждаме факлите на нашествениците. Светлината се процежда слабо през мъглата на носа.

— Всеки, който убива ангарци, изпълнява волята на Оролам — отговарям аз.

— Дарджан, всички са негови чеда, дори непокорните, а това, което си намислил, е забранено.

Тъмните ѝ къдрици са се слепнали от кръв, лицето ѝ е по-бледо от обичайния оттенък на махагон и аз се надявам да е от лошата светлина, а не от загубата на кръв. Знам, че не е от страх. Аурия никога не е била плашлива. Има стотина убедителни причини да я послушам. Самата Карис Заслепителката на сянката, вдовицата и наследницата на Луцидоний, издигна Аурия над мен в подготовката ни. Аурия е по-възрастна. И по-мъдра.

Но аз съм по-силен.

— Мразя чакането да се развидели — казвам ѝ.

Имам от онези чудни очила на Луцидоний, създадени от собствените му ръце. Откакто той се спомина, всички се държат все едно тези очила са някаква свята реликва. Е, не мога да не призная, че са добре направени. И напълно променят всичко. Не защото никой не се е сетил преди него да смесва метали с, разтопено стъкло заради оцветяването — хората просто не умеели да разпалват достатъчно силен огън, нито да добиват толкова чист метал. А Луцидоний измисли как се прави това и доказа, че е гений и в обикновените неща, не само в магията. Доста дразнещо за някои, но тези лещи преобразиха навсякъде живота на притеглящите. Могъщият им Луцидоний се занимаваше и с полирането на лещи… Освен всичко останало. Преобрази живота ни по хиляди начини. Повлече ни след себе си като сухи листа в буря.

И остави след себе си ужасяващ хаос, когато стихията отмина.

— Както Гордостта е първият грях, тъй и Силата е първото изкушение — произнасям напевно.

Така проповядваше Луцидоний, а стана силен, много по-силен от езическите жреци и пророци. Езически жреци като мен. Започвам да притеглям.

Аз бях каптан на адар касис гуарджан. Словата на Луцидоний убедиха сърцето ми, но още се питам дали убедиха и ума. Или пък се случи точно обратното. Словата му ме убедиха да се откажа от удобствата, от положението си, от мястото си, от почитта към мен, но сега се взирам надолу към новия си дом, където улиците несъмнено са почервенели от кръвта на новите ми съседи и единствени приятели, и си мисля, че може би Оролам не ме е променил достатъчно.

Всеки цвят е от Оролам, каза ни Луцидоний и вдигна призма над главата си, докато проповядваше мир и братство между цветове и страни. В това имаше смисъл за мнозина и особено такива като мен, притеглящите повече от един цвят. В моята страна ме възхваляваха за властта над зеленото, но дарбата за синьото беше клеймо според другите касисини. Макар че ме правеше по-добър гуарджан.

А може би в нищо нямаше особен смисъл. Може би Луцидоний само беше малко по-близо до истината от предшествениците си. Може би това, което се каня да направя, не е грях срещу Оролам, онзи особен пустинен бог, който живее и в небето, и навсякъде невидим, вместо да броди по земята, както подобава на божество. А може и да е. Ще му се наложи да ми прости, защото макар че вече не съм адар касис гуарджан, няма как да не бъда гуарджан. Такъв съм си. Такъв ме е създал Оролам, ако Луцидоний говореше правдиво.

Притеглям от светлината и ето я моята зелена джиния, позната също като лицата на моите мъртви съпруги — моите любими, хвърлени в пламъците от подивели фанатици, за да изкупят срама и злодейството на моето вероотстъпничество.

— Липсваше ми — шепне Аешма по кожата ми, докосването ѝ е ласка.

И тя ми липсваше. Разбира се. Тя знае това.

Очаквам да е гневна, надменна, да ме накаже, защото ѝ обърнах гръб. Тя обаче е твърде лукава. Първо ще впие ноктите си в мен. Наказание ще има по-късно. И не опитва да ме подхване чрез моята страст, някога толкова силна, но сякаш умряла след изгарянето на моите Аная и Сиана. Тя чака. Може би отгатва по лицето ми, че единственото удоволствие, което търся, е в битката, в червената пелена на отмъщението. Може би дори след толкова време долавя пряко чувствата ми.

— Щях да те направя следващия Атират — казва ми печално. Докосва китката ми, щом започвам да изливам луксин оттам. — Ти щеше да бъдеш бог.

— Виждам демона в очите ти — намесва се Аурия. — В истинския ѝ облик ли я срещна, или е каквато иска да ти се представи?

Спомням си как Луцидоний наведе призмата към мен, когато моята джиния беше пред очите ми и крещеше светотатства в ушите ми. Внезапният поток от други цветове ми показа какво виждат жреците им, когато я гледат. Във всеки друг цвят Аешма е същински ужас. И вече не се учудвах, че другите касисин кулури воюваха срещу нас и ни обвиняваха в преклонение пред демони. А после Луцидоний ловко извади и насочи огледало и в пълноспектърната светлина видях, че дори зеленото е тънка маска.

Аешма не е красавица, тя е въплъщение на болестта и грозотата.

Счупих призмата, счупих и огледалото, готов да се закълна, че Луцидоний ги е омагьосал, за да ме измами, да ми показва лъжи. Но сбърках. След време и аз си служих със същия похват, когато се натъквах на достатъчно глупави джини, явили се пред очите на жреци. Призмата беше обикновена, огледалото — само от сребро и стъкло. Накрая Двестате проумяха, че сме способни да ги изобличим. Измислиха оплетени лъжи за онези, които успяваха да подмамят, за да обяснят защо вече не се показват. Виняха за това Луцидоний, който опетнил света. Истината е, че не им харесваше маските им да падат толкова лесно.

Аешма не казва нищо друго. Знам, че тя беше от най-челните сред Двестате, може би близо до Деветте. Нов Атират не се ражда само от един човек, победил всички останали хора, желаещи превъплъщението. Свързаната с него джиния също трябва да надделее над съперниците си.

Бронята обгръща тялото ми. Оставям я отворена в само една точка на всяка става. Не е толкова здрава, гъвкава и отзивчива, каквато я създавах някога — всяка пора, потна жлеза или дори косъм точка на допир. Тогава позволявах на моята джиния да владее бронята, да реагира на опасности, които не бих успял дори да зърна, безсмъртната ѝ воля да допълва моята смъртна воля. Двамата се сливахме в близост, каквато не можех да почувствам дори със съпругите си.

Притеглям синьо, като надничам над рамките на очилата към изсветляващото небе. Синьото е безопасно за мен. Никога не съм покорявал волята си на синьото. За мен то е само сечиво, макар и охлаждащо страстите ми. Моята джиния никога не позволяваше да притеглям много от синьото. Прекалено ревнива беше. Преди си мислех, че просто такава е природата ѝ. Сега разбирам, че ме е искала само за себе си, за да победи останалите джини. Атират, който не е чисто зелено? Невъзможно.

„Както Гордостта е първият грях, тъй и Силата е първото изкушение.“

Странно, Луцидоний го казваше в сегашно време, въпреки че разказваше мит за сътворението. А не „Гордостта е била първият грях.“ Така истината важеше и за нас също както и за Първата светлина. Хитра уловка.

— Сърцето ми ти принадлежи, Дарджан, но не мога да те спася, ако не ми позволиш да помагам — казва Аешма с глас досущ като гласа на моята мъртва Аная.

Ясно ми е, че е откраднала дори това. Да, лукава гадина.

— Не бива да я слушаш, Дарджан — казва Аурия в обикновения свят с още по-отпаднал глас. — Знаеш, че лъже.

Знам.

— Докажи ми, че мога да ти се доверя — изричам и аз гласно.

Надявам се Аурия да помисли, че говоря на нея. Надявам се и моята джиния да помисли, че говоря на нея.

Светлината вече е добра. Втурвам се към градчето. Някой с друг цвят би се промъкнал с надеждата да завари нашествениците спящи, изтощени от дълга нощ на убийства и по-лоши гнусотии. Това обаче не е присъщо на зелените. Моята джиния пее за бойна ярост и кръвожадност и аз знам, че ме познава твърде добре.

Яростта не е само в червеното. Притеглям толкова синьо, че да направя остриета за шиповете-мечове, които изскачат от ръцете ми. Краката ми са покрити с луксин, който предпазва коленете, добавя пъргавина в крачките ми, влага мощта на моята воля във всяко движение и позволява да скачам, както не е по силите на обикновен смъртен, да стъпвам безопасно, да тичам като нападащ мечок. Превърнах се в звяр.

Виждам мъртвите: младата Лусия Мартенус лежи на хълбок, главата ѝ строшена като яйце, издутият от плода корем пронизан пет-шест пъти. Малката ѝ сестра е съсечена по-близо до къщите. Опитаха се да избягат заедно. Руи Гарос лежи с глава към града, тризъбата вила е в лепкава локва от кръвта му. Може да се е бил, за да даде шанс на Лусия. Открай време обичаше това момиче, макар че тя се омъжи за градския пияница.

Обикновено ангарските нашественици се отнасяха с хората от Аган като със засята нива. Премахваха годните да се бият мъже, отрязваха само десните палци на младежите, за да работят и да се плодят, и отмъкваха най-хубавите жени за робини и наложници. Връщаха се след години — изчакваха колкото хората да понатрупат малко богатство, но не и колкото да съберат сила, за да ги затруднят излишно. Разбира се, убиваха и онези, които ги дразнят. Понякога убиваха за забавление. Понякога осакатяваха за забавление. Но това… беше нещо различно. Истинско наказание, клане.

Всички са мъртви. Виждам Гонсало, малоумното синче на ковача. Набучили са го на копие, за да се погаврят с него, върхът стърчи към небето от зейналата му уста.

Надавам вой и будя всички проклетници в лагера им, моята Аешма пак е с мен, прогнила и прекрасна, тази болна развратница. Грозна като онова, което съм намислил, но моята душа е малка цена за разплатата. Превръща ме в чудовище. Аз вече съм звяр. Аз вече съм бог. И ще отмъстя.

14.

Галерите се сблъскаха с такъв трясък, че половината роби се килнаха назад от скамейките. Някой изпищя, когато заради оковите на китките едната му ръка изскочи от раменната става. „Злият лебед“ сякаш приклекна във вълните, защото бе ударил другия кораб под центъра, после подскочи, избута втората галера и се плъзна покрай нея.

Веслата на другата галера, стърчащи накъде ли не, кръстосани и изтръгнати от ръцете на гребците, започнаха да пращят като съчки, докато „Злият лебед“ остъргваше борда ѝ. Малки топове загърмяха от главните палуби и на двата кораба, изстрели на мускети се смесваха с крясъци от ярост, страх и болка.

Гавин стисна дръжката на веслото и се издърпа обратно върху скамейката. Мислеше, че участието му в битката е приключило, но ангарците вършеха всичко посвоему.

— Вдигайте се! — изрева Каишката. Треска, по-дебела от палеца на Гавин, бе пронизала цялото ѝ рамо, а тя като че ли не забелязваше. „Кълна се в брадата на Оролам, наистина е свирепа.“ — Хващайте веслата! Събаряйте тия…

Прекъснаха я грохот и разхвърчал се облак от дървени парчетии и тя изчезна във внезапен ослепителен проблясък, когато вражеско оръдие отвори голяма дупка в долната палуба, тутакси запълнена от гъст черен дим, който задави всички с вонята на сяра и затъмни слънцето. Гавин оглуша от взрива. Успя само да усети, че веслото се раздвижи в ръцете му.

Мигаше, задъхваше се, кашляше от парещите дробовете му пушеци, но помагаше на другите двама и съвсем мудно проумяваше какво вършат. Мушкаха неуморно с веслото, като Шибаняка го насочваше, Оролам влагаше цялата си сила, а Гавин повече се пречкаше.

В дима само на пет крачки от тях зърваше над вълните мятащи се силуети на моряци в другата галера, които се мъчеха да върнат оръдията на местата им след сблъсъка. Заредените оръдия. Насочени право към скамейките на робите. Участвалите в сражения роби, които не бяха ранени, използваха веслата, за да не позволят на моряците да запалят фитилите и да изтърбушат гибелно „Злият лебед“.

Гавин помогна на Оролам и Шибаняка да забият веслото право в аборнейско лице, мярнало се в пушека. Юнга на не повече от дванайсет години. Момчето се просна обляно в кръв, запалената дълга клечка изхвърча от ръката му.

Шибаняка се напъваше да крещи заповеди, но от напрежение плещеше само псувни. Оролам виждаше по-добре какво става, затова Гавин само мушкаше отново и отново, опитваше да отгатне какво иска от него Оролам и влагаше цялата си все по-оскъдна сила в ударите. Нерядко усещаше как краят на веслото се впива с хрущене в нещо различно от дърво.

Вятърът разпиляваше по малко дима и той видя как метнаха между корабите абордажни мрежи и по тях се втурнаха мъже. Причу му се смехът на Топчията отнякъде, преливащ от бойна лудост.

Гавин виждаше гребците отсреща, присвити и треперещи под скамейките с надеждата нахлулите пирати да ги подминат. Някои ги подминаваха. Други замахваха в движение, цепеха глави, трошаха рамене, отсичаха тънки от недояждането ръце. Защото можеха. Защото човекът обича убийствата.

— Шибано — отбеляза Шибаняка.

— Шибано — съгласи се Гавин.

Пушеците се разнасяха и той видя момиче, изскочило от каюта в отсрещната галера. Носеше мъжки панталон и елек, но дългата тъмна коса се развяваше зад нея. След миг се появи и преследващ я мъж. От екипажа на Топчията. Придържаше падащия си панталон с едната ръка. Тя му се бе изплъзнала в последния момент.

Борбена, дребничка, храбра и подценена — напомни му за Карис от дните, когато се влюбиха. Не можеше да понесе някой да…

— С мен ли сте? — подхвърли на другите двама.

Нямаше време да се увери в съгласието им. Момичето профуча към пробитата от сблъсъка дупка в търговската галера. Гавин и Шибаняка мушнаха с веслото, Оролам го насочи. Улучиха преследвача в челюстите. Той залитна превит, пръснал около себе си пот и зъби.

Момичето тичаше. Изневиделица друг пират ѝ препречи пътя. Тя не забави крачка, не опита да го заобиколи. Хвърли се право към кльощавия мъж. Вряза се в него, инерцията запрати и двамата във водата. Повече не ги видяха.

Гавин се взря в Оролам, който изви глава докъдето можеше, после сви рамене. Нямаше как да надзърне.

Сражението продължи още няколко минути, но от робите вече нямаше нужда. Схватките се пренесоха само на другата галера и изтощените гребци на „Злият лебед“ се свличаха на скамейките. Някои повръщаха. Гавин потърси с поглед Каишката. Нямаше нищо освен кръв, цяла скамейка с гребци беше пръсната на парчета отляво заедно с още един роб от другата страна на пътеката, в десния борд зееше дупка — оттам бе изхвърчало гюлето. Зърна татуирана ръка, може и да беше на Каишката.

Прегърбеният Леонус изкуцука към разпилените останки.

— Боговете са добри — каза и се изкиска. — Към някои от нас.

Наведе се тромаво и вдигна нещо. Беше камшикът на Каишката, пръстите ѝ го стискаха и в смъртта. Леонус ги откопчи и метна татуираната ръка в морето.

— Хубавци, май си имате нов надзирател. Е, ако не искате да идете при предишната…

15.

Кип притъпяваше остротата на часовете, като притегляше. Избликът на чувства от притеглянето на различни цветове, докато слънцето се влачеше нагоре по небесния купол, го разсейваше за известно време. Няколко часа. Ден. Но гладът е с по-наточено острие от луксина.

Волята пък е нож от олово. Накрая тялото винаги побеждава.

През втория ден без храна притегляше само необходимото. Вече бе нагласил удобно раницата и обувките, направи си и сенник за обгорената от слънцето кожа, след като не успя да измисли как да притегля луксин за дрехи.

На третия ден беше принуден да се отклони от бреговата линия, защото стигна до скалист нос с канари и чукари. Тръгна напряко през джунглата. Катереше се по скупчени корени, качваше се косо по склонове на възвишения, опитваше да се върне в предишната посока, след като се бе отклонил от нея преди часове, и накрая се загуби под плътната зеленина, която не му позволяваше да зърне слънцето. Глупостта и изтощението от жегата му попречиха да направи нещо друго освен да намери поточе и да легне в него.

Събуди се от докосване по китката. Върху нея седеше мъничка черно-оранжева жабка. Кожата му пареше там, където коремът ѝ опираше и оставяше разяждаща слуз. Той трепна силно и жабката избяга на подскоци. После погледна надолу с движение на главата като мудно свлачище.

Целият беше в пиявици. Десетки пиявици. Виеше му се свят. Завъртя се, опрян на колене и длани, и повърна вода и стомашни киселини по ръцете си. Стана и се заклатушка през джунглата, забрави вещите си, съдираше вървешком панталона си, падаше. Светът беше гореща мъгла. Повърна отново. Не загуби съзнание, а загуби представа за себе си, досущ като животно.

Опомни се по някое време гол, седнал в местещо се петно слънчева светлина. Блещеше се към безоблачното безмилостно небе. Не смееше да се погледне, да види тези гърчещи се тлъсти пиявици, вкопчени в него, пълнещи издутите си телца с неговата кръв. Притеглящи кръвта му за своята кървава магия.

Вятърът съскаше в клоните.

Всмука синя светлина, синята кръв на сътворението. Светлината е живот. Поемаше синьо, докато не го изпълни, докато не се превърна само в мисъл.

Бясното туптене на сърцето се забави. Затвори очи и остави синьото да насити тялото му. И осъзна усещанията си. Трийсет и един чифта челюсти по предния и задния край на пиявиците, забити в кожата му. И на четири места единични рани, където бе изтръгнал половината от пиявица с движенията си. Синьото му припомни отдавна забравени съвети как да се отърве от пиявици. Не с огън, спирт или лимонов сок, иначе щяха да се свият раздразнени и да вкарат гнусотии в раните, докато се отделят от тях. А с нокът, за да махнеш впитите устици от кожата си. С нокът и търпение.

От стомаха му пак се надигна гаден напън, но той прикова погледа си в небето, докато умът му не заприлича на спокойно езерце. Не би могъл да понесе това чоплене. Не и повече от шейсет пъти. Загуби синьото изцяло и едва отново не стана животно, хванато в капана на собствената си осеяна с пиявици кожа, все едно беше в шкафа, пълен с плъхове…

Ето как се прави.

Невъзмутимо. Полека. Пое синьо, още синьо. Трудно събираше воля да се отвори за него, трудно разбираше какво вихрещият се цвят прави едва ли не по свое желание. Синьото пълнеше тялото му, стигаше до всеки зъб, до всяка рана.

„Напрегни волята.“

Нямаше воля. Потърси страстта на подчервеното, необуздаността на зеленото.

„Не, волята. Луксинът е твой инструмент, а не обратното. Изправи се.“

Изобщо не бе напрегнал волята си, но стана с чувството, че някой го тормози. Знаеше какво да прави, но беше същото като да стои в подножието на планина и да знае, че трябва само да върви, за да я изкачи.

„Оролам, дай ми сила.“

„Вече ти я е дал. Използвай я.“

Изпънал крака и ръце, той стисна юмруци и наведе глава. Силата не забушува в него с вой на ярост и могъщество, а капеше на безмълвни сълзи. Следваше кръвта му, намираше малките устици, затваряше ги, отхвърляше ги, спираше пътя на отровената кръв, изтласкваше и нея навън.

Пиявиците падаха една по една. От ръцете. От краката. От гърдите. От гърба. От задника. Милостиви Оролам… от слабините. От лицето.

Кип кървеше от шейсет и две ранички. Заради отровата на пиявиците кръвта не се съсирваше. Чудеше се колко кръв е загубил. Няколко от пиявиците се отъркаха в ходилата му, търсеха ново място, откъдето да се хранят. Той се дръпна. Не му остана погнуса. Имаше само проблеми и нуждата да се справи с тях.

О, то било лесно. Притегли сини капачета върху всяка рана. Щом направи крачка, изтръска четвърт от капачетата. Разбира се. Синьото е кораво. Тръгнеше ли, щеше да загуби превръзките.

Облегна се на едно дърво, смъкна се покрай него, притегли син пашкул около себе си, запечата го, покри раните си и заспа.

Събуди се два пъти да повръща и не знаеше дали се е сетил да поднови превръзките или обвивката си.

Сънуваше или имаше видения, или пък сам правеше неща, почти без да разбира. Тихо плачеща жена в сиво утро, косата ѝ като голям къдрав ореол.

— Защо плачеш? — чу Кип глас, но проумя, че е неговият, чак когато изрече думите.

— Плача, защото ти страдаш, а само на вторите синове на Ам е дадено да изпитват жал без страст. И то не приживе. — Тя стана и обликът ѝ се промени изведнъж, ту беше същата достолепна жена, ту нещо съвсем различно. — Заспи — каза му в кротко сияние. — Няма да умреш, докато аз бдя.

Всичко избледня в треска, кошмари, пот, треперене от студ, гръмотевици и хладна вода. Чуваше стържещи викове на птици, вопли на маймуни, лай като на куче, но всичко бе твърде бързо; плъзгаше се по повърхността на времето, сякаш пак беше в плъзгуна на баща си, светлина проблясваше по лицето му и изчезваше, все едно се случваше за секунди, но той знаеше, че трябва да са минали дни. Остана неясен спомен как държи пред лицето си свит лист, за да тече към устата му вода от тежък порой, разтърсващ небе и земя.

Когато се събуди, се бе опомнил.

Чувстваше съзнанието си ясно, но беше немощен. Разпръсна синия пашкул и малко оставаше да повърне за пореден път от допира на луксина. Мъчеше го светлинна болест. Имаше отпечатъци от лапи в калта наоколо, големи лапи, но не вълчи — познаваше вълчите следи от детството си в Тирея. Нямаше обаче човешки стъпки, дори негови. Жената беше халюцинация, трескав сън.

Какво във виденията му беше сън, заблуда? Вдиша дълбоко, огледа тялото си, огледа и околността. Никакви пиявици, жаби или бури. Поне в момента.

Надигна се на омекналите си крака. Не можеше да прецени колко дълго е бил тук. Единственият признак за времето бяха покритите с коричка ранички. Значи пиявиците са били истински. Огледа раничките. Ухапванията на пиявици оздравяват по-бавно от повечето други рани, но синият луксин бе помогнал и Кип пресметна, че е останал в несвяст по-малко от седмица.

Сега гладът не беше толкова настървен. Чувстваше чудато прояснение — безметежността на светци, аскети и безнадеждно луди. Дали не беше прочистването на душата, преди да се отдели от носещата я плът? Вървя час, преди да се сети, че е гол. И помисли първо не за срам, а за защита. Кожата му беше слаба преграда срещу несгодите на промъкването в джунгла.

Започна да притегля в движение. Опита със зелено. Имаше го в такова изобилие, че беше естественият избор. Отказа се скоро. Твърде тежко и грубо, за да го сложи по кожата си. Натъкна се на туфа ослепително жълти цветя като камбанки и спря. Опита се да изтъче жълто покривало, но все губеше онзи миг на съвършено изкусно сливане, когато жълтото би съхранило твърдостта си, и не успяваше да натрупа достатъчно. Колкото по-малко количество жълто се стараеше да втвърди, толкова по-лесно се получаваше.

Слънцето се спусна още малко и освети паяжина. Кип се захласна по красотата ѝ. Мушица влетя в паяжината и залепна. Паякът я доближи, за да довърши жертвата, но Кип не можеше да откъсне поглед от самата паяжина. Протегна към нея свръхвиолетов луксин — по-сръчни пръсти от неговите. Крепящите паяжината нишки бяха като стоманена тел, но клопките се оказаха малки топчици лепкаво вещество, в които бяха добавени още нишки. Паяжината оставаше изопната в началото, но можеше и да се разтегне хлабаво, за да не се разкъса от мятането на плячката, само поддаваше, опъваше се и оплиташе.

Свръхвиолетово. В него беше отговорът. Не на този въпрос, но…

Струваше му се, че парчетата от решението кръжат из главата му, но не успяваше да ги напипа. Слънцето потъна зад хоризонта и го остави да студува. Дори не си бе подготвил подслон от луксин. Седя вцепенен цяла нощ. И когато слънцето се показа, знаеше с какво да се заеме.

Сплиташе свръхвиолетово в малки халки като единична верижка, но вместо да затваря всяка брънка, както правеха ковачите, можеше просто да ги ниже съвършени една след друга и във верижката нямаше слаби места. После потопи тази форма в жълт луксин, но волята му трябваше да докосне всяка халка, за да я обгърне в жълтото. Отне му половин час. Какво пък толкова…

Втората верижка се оказа много по-трудна. Трябваше да прокара всяка брънка през две от първата верижка. След час имаше два свързани реда жълт луксин, наподобяващи ризница. Два свързани, но потресаващо къси реда. И тогава почти се отказа. Поседя вторачен в нищото. Дори не мислеше много. Водата на ручей бълбукаше по руслото си към морето и Кип се вторачи в нея. От върховете на пръстите му още струеше луксин и той докосна водата, сякаш тя също беше открит поток от луксин, кръвта на земята.

За миг-два се почувства като Оролам — творец по-голям от тази земя, от това сътворение, чрез което се проявяваше, все едно цялата вселена беше от открит луксин в Неговите длани. С избухване на заслепяващо бяла светлина, на усещане за живот водата пренесе Кип към морето, към всяка друга вода, докосната от морето, разлетя се в проблясък към хиляди вени и артерии от вода, сияещи от сила. Навсякъде, едновременно, не както проследяваш линиите по карта, а в дълбочина. Водата следваше зова на слънцето и се раздробяваше в мъгла, издигаше се, превръщаше се в облаци. Вода, замряла в дълбините, покрила с утробата си потънали градове. Китове и морски демони, толкова мънички, че съзнанието му едва ги откриваше, великани, щъкащи навсякъде като цаца, живот, невидим за окото, благоденстващ в лъчите на Оролам, със самото си съществуване пеещ Негова възхвала.

Кип падна в несвяст.

Събуди се и ивицата тъкан беше в скута му, широка двайсет брънки. Протегна се, защото се усещаше схванат, след като бе седял със скръстени крака. Взираше се в ивицата, сякаш тя му се подиграваше. Не бе притеглял за допълнителните редове, нали? Макар че не беше на себе си в онези мигове, май си спомняше всичко, което направи.

Вторачи се във водата и пак я докосна с отворена към нея воля. Но сега беше само вода.

— Искам да спася баща си — прошепна той.

Тишина.

— Ще платя всякаква цена.

Но светлината не търпи лъжи. Не чу нищо.

Още в детството му някаква част от него си бе наумила, че е предопределен за величие. Може би всички си мислят така. Нямаше значение, че майка му си губи ума от пристрастяването към порока, нито че той е дебел и грозен. Колкото и да се презираше сам, онази част от него вярваше, че някой ден, все някога ще разтърси земята из основи. И ще отприщи в себе си нещо изумително. И че съдбата му е предначертана.

Приемаше всеки метнат по него камък и го използваше да съгради малък олтар на самия себе си. Смехът на Андрос Гайл, който му говореше за Светлоносеца. „Старата дума, според която той ще е «велик» мъж още от младостта си, би могла да се окаже каламбур в оригиналния парийски — друго значение на думата «велик» е «кръгъл». Което…“

„Щял да убива богове и крале.

Аз го направих.

Щял да бъде гений на магията.

Ами ако аз съм такъв?“

Гавин пък бе казал: „Не си Светлоносеца, защото Светлоносец няма.“

И все пак Кип вярваше. Искаше да вярва. Нуждаеше се от вярата.

„Все се опитвам да те нарисувам и не мога“ — бе казала Янус Бориг, Огледалото. А когато умираше, бе казала: „Знам вече кой е Светлоносеца.“

„Тя говореше за мен. Трябва да е говорила за мен.“

Кип тръгна покрай потока към брега и там свърна на север. По залез намери усамотена селска къща. Възрастна жена с проста селска дреха стоеше отвън и пееше на клонящото към хоризонта слънце на език, който Кип не бе чувал. Видя го отдалече, усмихна се и го подкани с жест да отиде при нея, но не прекъсна песента си. Звучеше като реките, ветровете и морските дълбини, като топлината и светлината от огнището, пропъждащи детския страх от мрака. Таеше обещанието на утрото и успокояващия пулс на майчино сърце.

За Кип, който не бе чувал изречена дума от много дни, мелодично редящите се срички на чужд език, необременени от превод и разбиране, бяха съвършен плавен преход от първобитните страхотии на джунглата към оскъдните, добити с тежък труд удобства на това стопанство на границата на обитаваните земи.

— Значи си ти — каза тя с нисък спокоен глас. Движеше се бавно, сякаш да не подплаши диво животно, и говореше тихо, докато отзвучалата песен се настаняваше в душата на Кип. Усмихна му се. — Тъкмо си мислех, че не съм чула добре. „Облечен в светлина“? — повтори, извила глава към небето.

Засмя се сърдечно и този толкова човешки звук накара Кип да се пробуди като от съновидение.

Но не наведнъж.

Усети се, че още е гол. Покри се отпред с тъканта без припряност, без смущение. Хрумна му нещо, което самият той сметна за странно: „Местните си имат обичай да обличат дрехи, макар че тук няма тръни да драскат и дерат кожата им. И аз ще правя като тях.“

„Местните ли? Мислиш за хората, нали, Кип?“

Аха, ето го отново Кип Устатия. Някаква част от него се зарадва, че този Кип не е изчезнал завинаги.

Тя гледаше изпитателно очите му и виждаше, че се опомня, загрубялата луничава кожа на лицето ѝ се набръчка весело.

— Той ми каза да очаквам нещо днес. И аз бях като на тръни покрай прането и тъкането. Все ми изскачаха в главата онези думи — „облечен в светлина“. — Тя кимна на себе си. — Тъкмо такъв си, а? Радвам се, че Добрият те прати чак сега, млади ми господине. Припаднах първия път, когато видях съпруга си гол. Кълна се, че не те поднасям. Развалих му удоволствието, а и с годините не стана много по-добре. Господарят на светлината обича да ме подкача за това от време на време. Хайде, време е да ги помогна.

Каквото каза, това и направи. Покани Кип вътре, нахрани го със супата, която вече бе сварила, макар че първо му даде само от бульона, след това го изкъпа, погрижи се за раните му и го сложи да спи. Той се събуди след два дни и тя го нахрани отново. Казваше се Корийн и беше вдовица, но няколко от синовете и дъщерите ѝ живееха наблизо и всеки ден някой от тях я навестяваше. И когато Кип ѝ каза, че трябва да отиде в Хромария, тя намери търговец, който тръгваше след два дни и се съгласи да откара и Кип безплатно. Кип остана на легло до другия ден.

Погаждаше се с тази жена лесно, шегуваха се, сякаш се познаваха от години. Напомняше му за майката на Сансон в Ректън, която винаги правеше повече сладкиши и двамата подхващаха негласна игра — Кип се опитваше да отмъкне един-два, без тя да забележи. Почти никога не успяваше, а и когато си мислеше, че не го е видяла, тя все подхвърляше някакъв въпрос, на който трябваше да отговори с пълна уста.

„Грижеше се за мен, защото знаеше, че майка ми не я е еня, но го правеше, без да ме засрами. Превръщаше го в игра заради мен.“ Тогава Кип смяташе, че е забавно, но едва сега прозря добротата ѝ.

„И тя е мъртва. Заедно с другите там.“

Може би шегите и смехът на Корийн също бяха проява на доброта. Тя видя, че Кип почти е загубил разсъдъка си, чуваше го да се буди пищящ и потен от сънищата си и се държеше с него както майка с непоправим приятел на своя син. Кип научи, че покойният ѝ съпруг бил прочут ветеран от Войната на Призмите, макар тя да не спомена на чия страна се е сражавал, а Кип не попита и така беше по-благоразумно. Нейното чувство за хумор би подхождало донякъде и на боец — хем черно, хем безгрижно, непочтително към смъртта, както и смъртта е непочтителна към всичко останало.

Топлотата ѝ ѝ придаваше неустоимо обаяние и на Кип понякога му се искаше да остане тук завинаги.

В деня преди да си тръгне, облечен в останалите от нейния съпруг дрехи, станали удобни от труда ѝ с игла и конец, Кип се постара да помогне. Притегли факли от жълт луксин, направи малко огнени камъни, за да разпалва лесно огнището, използва опита си със зеления луксин, за да обогати почвата в зеленчуковите градини на две от дъщерите ѝ, и поправи счупена ос в каруца с обвивка от твърд жълт луксин — извлече поне някаква полза от чутите лекции. Да видиш ти…

Сутринта преди да замине Корийн започна:

— Не мога да те пусна, без да кажа каквото съм си наумила. Заслужих ли това право?

— То се знае.

Тя си пое дъх.

— Кип, нашият Повелител не иска да се мислиш за нищожество, но може би иска да не се мислиш за чак толкова важен. Иска да се виждаш какъвто си. Това е от обич, разбираш ли? Ако не се вкопчваш в онова, над което нямаш власт, ти не се отказваш от корона, а се отърсваш от бреме. Казах ти колко свенлива бях на младини. Аз бях хубаво момиче и макар че никога не бих си признала, се смятах едва ли не за по-добродетелна и от Оролам. Моята престорена добродетел, а не скромността или гордостта, ме лиши от радост в съпружеското ложе. Борих се да запазя някаква добродетел и понеже борбата беше тежка, си въобразявах, че това е най-възвишеното благо. Когато се отказах да гледам отвисоко онези, които не одобрявах, беше все едно да загубя ръка или крак. Но знаеш ли какво е да ходиш на три крака?

Тя доближаваше смущаващо болното му място и Кип вече се боеше от следващите ѝ думи, затова каза ухилен:

— Видя ме гол, ясно ти е, че знам какво е.

Тя поклати глава, сякаш признаваше, че сама си е изпросила такъв отговор. Вдигна черпака в ръката си към носа му.

— Кип, дръж се сериозно, иначе ще чуеш за мъжките си достойнства приказки, които никога няма да забравиш.

Той преглътна на сухо.

— Да, госпожо. Съжалявам, госпожо.

— Да се поправя за мен беше като да загубя крайник, но си струваше. Добрият баща не оставя децата си да затъват в калта. А Оролам е добър баща, Кип.

— В момента повече се тревожа как да бъда добър син.

„Увъртай, увъртай, не ѝ позволявай да те попита от какво трябва да се откажеш.“

— Значи си много помъдрял за годините си — отвърна тя и Кип се зачуди дали се е плашил от нищо, или тя просто го оставя да се измъкне. А в очите ѝ блеснаха искрици. — Кип, да знаеш…

— Недей. Моля те, недей. Моля те…

— Не е чак толкова голям. Е, бива си те. Но моят съпруг… Направо си беше внушителен. Ще кажа само, че тогава припаднах не само от скромност.

— Нали вече казах, че съжалявам — измрънка Кип.

Тя го ощипа по бузата.

— Знам, но ти си го заслужи. Не се безпокой. Предостатъчен е да останат доволни от тебе. По-голям е, отколкото имат синовете ми, а ако може да се вярва на дъщерите ми, по-голям е и отколкото имат техните мъже.

— Ха! Ще повярвам, като видя…

16.

Карис спокойно разбъркваше ко̀пито си в „Кръстопътят“. Тази ободряваща напитка беше лош избор, защото тя всъщност преливаше от напрежение. Седеше в горната зала и гледаше към големите прозорци с цветни стъклописи, които някога бяха гордостта на тирейското посолство. Питаше се как ли собственикът на „Кръстопътят“ е могъл да купи тази сграда и колко му е струвала. През годините след разгрома на Тирея тя се бе превърнала в най-известното кафене, гостилница, пивоварна, пушалня, а долу — далеч от очите на онези с твърде строги принципи — и в най-посещавания бардак в града.

Впрочем тя още се питаше и кой е собственикът.

Щом оглавяваше мрежа от шпиони, не се ли очакваше, че е способна да научава такива неща?

Не се наложи да чака дълго. Каза си, че това е едно от предимствата на новия ѝ пост. Сега беше дясната ръка на Бялата, а никой не би посмял да губи времето на Бялата. Срещу нея седна илитийски банкер, потомък на един от видните родове търговци и банкери — Онесто. Беше на двайсет и пет и може би тепърва започваха да го смятат за достатъчно зрял човек. Върнал се у дома, след като изучавал занятието си в някоя от сатрапиите, и сега му бяха поверили срещата със съпругата… или вдовицата на Призмата. Да, на двайсет и пет можеха да си мислят за него, че прави първи крачки в зрелостта, защото той имаше пред себе си още пет десетилетия. Колко различен беше животът на мундите…

Премяната на Тургал Онесто подхождаше дори за празника на Слънцето и той ухаеше на изискан парфюм, който Карис би могла да разпознае, ако през последните проклети шестнайсет години беше дама, а не воин. Когато седна, мъжът преглътна тежко. Отдавна не бяха искали от него да докладва. Бялата го вербувала още като момче. И самата Карис се чувстваше доста неловко. Не бе носила рокля откакто онзи мръсник крал Гарадул я плени и я принуди. Предпочиташе униформата си от Черната гвардия, само че ѝ я отнеха. Карис още гадаеше дали забраната е наложена по заповед на командир Железни, или на Бялата. И двамата не пожелаха да ѝ кажат, значи който и да беше, имал е одобрението на другия.

И ето я сега тук с дрехи, които отправяха ясно послание към всички наоколо. Неин съпруг беше Призмата и тя трябваше да подбира облекла от всички сатрапии, за да не показва предпочитания към никоя. Днес това означаваше свободно падаща абая от бяла коприна, бродирана дискретно с лилави нишки мурекс, но със смъкнат на раменете джилбаб — на Ясписите не ценяха скромността колкото във вътрешните земи и хълмовете на Пария. Бялото беше традиционният цвят за опечалените, защото парийците вярваха, че смъртта е възкачване към светлината, а не пропадане в мрака. Карис обаче подбра и малко ярки цветове — светъл шал в бяло, синьо, червено, пурпурно и зелено, макар да бе избелила косата си.

Моят съпруг изчезна и аз скърбя за това, казваха дрехите ѝ, но той не е мъртъв. Богатата премяна подчертаваше, че тя очаква от околните да се отнасят подобаващо с нея, че е заела мястото си, което ѝ даваха богатството и властта. Дори имаше телохранителка от Черната гвардия. Олекваше ѝ донякъде, че с нея е тантурестата ѝ приятелка Самит, но жената се отнасяше съвсем сериозно към задълженията си, стоеше до масата, държеше под око всекиго и всички, отнасяше се с Карис като с поредната подопечна, която е сляпа и глуха за опасностите.

— Това ще освободи вниманието ти, за да го вложиш изцяло в задачата си — бе казала Бялата.

Щом банкерът седна, Карис скръсти крака. Напомняше си, че тази дреха не е рокля, и въпреки това се чувстваше гола и уязвима. Още по-лошо беше, че не си я избра сама. Помогна ѝ Марисия снощи, след като попита какви изисквания има Карис към облеклото си за този ден. Карис обясни, макар да не спомена каква задача ще изпълнява. Робинята прие безропотно премълчаното и просто ѝ каза, че може да си легне, за останалото ще се погрижи тя.

Когато Карис се събуди, тези дрехи чакаха да ги облече. Подхождаха ѝ безупречно.

— Как?… — промърмори, докато Марисия връзваше фльонгите.

— Шивачката още има мерките ви.

Карис я зяпна.

— Не съм се отбивала при шивачка от години.

— Забелязах и че сте отслабнали малко оттогава — сдържано продължи робинята, — затова предложих някои промени.

Тази наблюдателност и паметливост, ужасната ѝ кадърност във всичко бяха вбесяващи. И какво — Гавин е я държал при себе си не само да му топли леглото. Може пък точно в това да не е била чак толкова добра…

„Защо си пълниш главата с тези глупости? Тя е хубава и способна, стайна робиня е на Гавин от години.“ Карис се опитваше да си втълпи, че няма да ревнува от нищо, което Гавин е правил, преди да свържат живота си. Нямаше да е честно. Не беше правилно… и все не можеше да се отърве от тези мисли. Вместо да е доволна, че е спал само със стайната си робиня, вместо да ляга с всяка жена, която би направила с радост това.

Но уменията на Марисия да се справя с всичко пробуждаха в Карис нещо грозно. Защо не я ценеше? В името на Оролам, нима виждаше съперница в една робиня? Що за нелепост! Можеше да я изпъди на мига. Но и така нямаше да е честно, нали? Марисия се стараеше да служи добре, без да се натрапва, дори прикриваше колко добре си върши работата, за да не се набива на очи. Може би очакваше от Карис да е дребнава… и това си беше самата истина.

„И какво, ако е служила добре на Гавин и нощем, щом е била длъжна да го прави? Щях ли да бъда по-щастлива, ако е била мърлява в задълженията си, за да прави напук на господаря, както се държат мнозина роби? Гавин каза ли ми дори една дума за Парам или Нейлос, с които легнах, за да го ядосам?“ Бе накарала Парам да се люби с нея в непрогледен мрак, за да си представя, че е с Дазен. Поне можеше да си напомни с облекчение, че онези двамата се махнаха от живота ѝ.

„Хайде стига, през цялото време знаех за Марисия, нали?“

„Няма го, Карис. Няма го.“

Мъката я заля изневиделица. Гърлото ѝ се сви, очите ѝ се наляха със сълзи.

Издиша, извърна се, овладя се. Тургал примигна и повтори:

— Ще поискаме ли параван?

— Да, да, разбира се.

Карис махна с ръка на хубавицата, която посрещаше гостите. Тургал не можеше да откъсне поглед от нея. Не изглеждаше достатъчно сдържан за банкер. За миг Карис се почувства стара и пренебрегната. Тургал зяпаше домакинята на залата, а не…

Прокле се безмълвно. Беше се облякла скромно тъкмо за да изглежда достойна дама, а сега… „Стегни се, Карис.“

Прие предложението да ѝ поднесат още копи, а банкерът си поръча пиво. Домакинята отиде пъргаво в кухнята и се върна почти незабавно. Сложи пивото пред Тургал, чашата и чинийката пред Карис, притегли невидимия свръхвиолетов мехур, който правеше разговора им недостъпен за ушите на другите в залата, притегли и перките, тласкащи въздуха, за да не застоява. Съвършените ѝ зъби се бялнаха в широка усмивка към младия банкер, ниският поклон показа добре гърдите ѝ и тя се върна на мястото си.

„Може би нощем работи долу. И откога станах такава моралистка? Моите събратя в Черната гвардия да не бяха чисти като вода от небето?“

Щом Тургал Онесто отпи от чашата си, Карис му каза:

— Налага се аз да поема контрол над сметките на моя съпруг.

— Както несъмнено знаете, Онесто никога не обсъждат дали някакви сметки съществуват и в какво състояние са. За кои сметки говорите по-точно? — Усмихна ѝ се не особено убедително.

— Как за кои сметки? За всички — отговори Карис.

Знаеше, че няма да е лесно. Разбира се, основната причина за срещата бяха сметките на Гавин. За какво друго би говорила с банкер? А фактът, че Тургал Онесто беше един от шпионите на Бялата, просто можеше да направи срещата двойно по-полезна.

— Опасявам се, че при нас сметките не са на нечие име, а са само номерирани. Така не допускаме враждебно настроени благородници, крале, родители или други лица да присвоят сметки, които някой е открил при нас лично — каза Тургал и се усмихна мило.

Може да беше суетен младеж, но очевидно имаше опит в такива разговори.

Освен това лъжеше, Карис не се съмняваше в това. Немислимо беше Онесто да не водят отчетност за имената на клиентите си.

— И какво се случва, когато притежателят на сметката умре? — попита тя.

— Нищо. В банка „Онесто“ дори не знаем кога се случва това. Няма как да научим. Както казах, сметките не са свързани с имена.

— Какво се случва с парите?

— Остават по сметката, разбира се.

— Аха… Колко дълго?

— Ако по сметката не е имало движение цяло поколение — спазваме старата традиция срокът да бъде четирийсет години, — парите в нея стават достъпни за нови заеми.

Двойна лъжа, и то изкусна. Парите поначало не се кътаха бездейно. Още в момента, когато някой ги вложеше в банката, те се превръщаха в заем за друг. „Стават достъпни“ означаваше само, че родът присвоява парите от сметката. Карис прецени, че не е съвсем несправедливо. Ако бъде изтребено цяло семейство или род, както явно се е случвало неведнъж в различните войни, бушували из Седемте сатрапии, откакто Онесто са основали банката, и ако не е имало наследници, които да предявят претенции, какво друго да правят с тези пари? Да ги раздадат? Използваха ги като противовес на невърнати заеми.

Разбира се, да не се престарават в усилията да открият наследници също беше бърз начин да забогатеят още повече. Прекаляха ли обаче, щяха да накърнят доброто си име. А успехът на банката зависи от него. Значи за тях бе задължителна поне показната безупречна добросъвестност. Е, да, отдавна отишлите си поколения от рода Онесто бяха издигнали доброто име на банката на такава висота, че не би имало нищо чудно Тургал и съратниците му да злоупотребяват с него, за да множат богатствата си.

И ако бяха настроени така, може би разсъждаваха практично. То се знае, техните деца и внуци щяха да се разплащат за греховете им, но по това време и Карис нямаше да е сред живите, за да се чувства отмъстена.

— Преди да дойдете тук — каза тя, — вие сте прегледали всички сметки на моя съпруг, за да знаете за какво ще говоря с вас. Донесохте ли ги?

Той мигна.

— Не мога да обсъждам съществуването или състоянието на…

— Тоест отговорът е „да“. Донесли сте ги. Записали сте си числата.

Бялата предполагаше, че сметките не са малко, а Тургал Онесто не можеше да се похвали с паметта за числа на своите предшественици. Бялата освен това спомена, че записването на номерата на сметките е грубо нарушение на правилата, възприети от рода. Те държаха всичко да бъде запомняно. Каквото държиш в главата си, не може да бъде откраднато или поне не може да бъде откраднато, без и ти да си наясно, че се е случило.

Карис се изненада, че Бялата знае толкова много за обикновен търговски род. Но Бялата смяташе, че трябва да научи колкото може повече за всеки, сдобил се с някаква власт. Тя подхвърли, че след столетие Онесто може и да бъдат на по-голяма почит и да имат повече титли от осемдесет и седем и половина измежду стоте благороднически фамилии в Седемте сатрапии.

Карис не схвана същината на тази шега. Оставащите дванайсет процента и половина се равняваха тъкмо на типичната лихва върху заемите, които Онесто отпускаха. Дванайсет и половина от сто… А, това ли било. Нямаше смисъл да умува дали благородническите фамилии в сатрапиите наистина са точно сто. Дори шегите ѝ подсказваха още колко има да учи.

Онесто посегна към тънката кутия за свитъци, която носеше закрепена с ремък на гърба си.

Но Бялата бе дала на Карис достъп до мрежа не само от очи и уши, а и от пръсти. Някои от тях бяха много сръчни.

Тургал Онесто бръкна в кутията и не намери нищо. Обърна я с дъното нагоре над масата. Пак нищо. Празна. Лицето му пребледня, после позеленя.

— Кажете ми поне, че сте ги записали кодирани. Вашата фамилия сигурно има десетки шифри.

— Разбира се. Разбира се. Това е злощастие, но не бедствие. Ето тук…

Този път той бръкна в торбичката, която си носеше. Зашари с пръсти в нея. И пак пребледня.

— Носили сте ключа на шифъра заедно със съобщението? — Карис потри с пръсти челото си. — Това не е опит за много лоша шега, нали?

Ококорените очи на Тургал бяха красноречив отговор.

— Вашият дядо ще е крайно недоволен.

— Повечето хора дори не знаят, че това нещо служи за четене на шифри! — оправда се Тургал. — Обикновен дървен конус. Ако нямате съвсем същия… — Той се запъна. — Вие! Вие сте го направили.

— Тургал, слушай ме внимателно.

Вените по шията му изпъкнаха. Я гледай, той бил сприхав. Дано да дадеше воля на нрава си. Тъкмо би могла да провери каква свобода на движенията ѝ позволява тази тоба. А и освен че е унизително за един мъж да се окаже безсилен пред бивша черногвардейка, колко по-срамно ще бъде, ако си отнесе пердаха от жена в тоба?

Но пък униформата на Черната гвардия служеше и като броня, пазеща Карис от схватки. Побойниците не искаха да бъдат пребити. Нови дрехи, нови правила…

Досети се, че опърничавото държане на Тургал поначало може да се дължи на избраната от нея парийска премяна. Фамилията Онесто произхождаше от Илита, която открай време тънеше в раздори с Пария. Особено враждебно бяха настроени богаташите, които се смятаха за жертви на кожодерски такси по преките пътища през Пария в зимните месеци.

Мнозина от видните особи, израснали на Ясписите, се гордееха с безразличието си към тези дребни ежби, само че Тургал не бе възпитан тук. Макар да изглеждаше като всяко друго конте в този град, той бе наследил предубежденията на своето семейство.

Внезапно Карис се усъмни дали Марисия не ѝ е избрала нарочно такива дрехи. Но нали не бе споменала пред нея, че ще се среща с илитиец? Дали неволно е изтървала някоя дума и Марисия е решила да ѝ трови живота, или не е казала нищо и Марисия би ѝ помогнала да избегне затрудненията, ако знаеше?

— Тургал, бих могла да се възползвам от положението по десетина различни начина. Например да отложа разговора за по-късно и да отида при дядо ти с точните сведения в ръка. Мога да те разоблича и да те съсипя. Но ето какво ще направя. — Карис извади от чантата си и конуса, и хартиената ивица. Върна му ги и извади обикновен лист с разшифрования текст. Работата бе свършена, докато той вървеше към мястото на срещата. — Нямам желание да те унищожа. Държа обаче да проявяваш уважение към мен.

Той рухна изведнъж.

— Не се съмнявайте в уважението ми. Моля ви, моят дядо бездруго е изчерпал търпението си спрямо мен. Ще ме лиши от наследство, ще ме прогони. Ако го направи, ще бъда безполезен и за вас, нали?

— Тургал, нямам намерение да ти проваля живота. Искам от тебе да прехвърлиш всички тези суми в нова сметка… заради шанса още някой да разполага с тези числа. Ще го направиш още днес.

— Мога да го направя.

— Висшия лукслорд Андрос Гайл също би могъл да посегне на тези пари.

— Моят дядо винаги се среща лично с него. Но ако сумите са в нова сметка, дори Андрос Гайл не би успял да сложи ръка на тях.

Дядото явно беше умен човек. Този младок не би издържал и две минути в надхитрянето със стария Гайл.

— Добре — каза Карис. — А сега жест на благоволение от моя страна. Вашите отдавнашни съперници от фамилията Адими са намислили да преместят основните си складове в Аборнея от Тъмното в Източна земя. Нуждаят се от повече място, а и пристанището там е по-добро. Намерили са подходящ терен и изкупуват тихомълком нотариалните актове. Неколцина се инатят и не продават и те са започнали да ги тормозят. Ако вашата фамилия желае, може да купи тези имоти, достатъчно е да кажете на собствениците: „Слънцето огрява покорните.“ Бялата очаква от вас да им предложите добра цена, защото ще предпочетат вас при продажбата. Вие на свой ред можете да препродадете имотите с огромна печалба на Адими… или да откажете, ако желаете да им навредите. Предай на дядо си, че трябва да закриля семействата, които ще ви продадат имотите, от отмъщението на Адими, както и да изпрати натам най-бързия си кораб, каквото и да е решението му, защото всичко това е започнало преди три седмици.

Очите на Тургал светнаха.

— Ако е вярно, ще бъда незаменим в очите на моя дядо. Това е…

— … сериозна услуга от наша страна. Ти си в делови отношения с нас, Тургал Онесто, и ще се убедиш, че сме добри партньори. Ние имаме интерес да се издигнеш, но само докато си помагаме взаимно.

— Да — промълви той. — Звучи съвсем разумно.

— Моля те да ме разбереш, Тургал. Някои тълкуват такива добрини като недостиг на воля. Но Хромарият се отличава дори с прекомерна воля. Опиташ ли да ни изиграеш… но не е нужно това да се случва. Няма да искаме от тебе повече, отколкото си в състояние да даваш. Сега разбра ли ме?

Разбра я. Прочете в очите му, че за броени минути премина от страх към избавление и накрая към послушание. Карис съжаляваше само за едно — че не бе постигнала това сама. Всяка точка за натиск и всеки подкуп бяха предложени от Бялата.

Даде знак на домакинята, че срещата е завършила и иска защитата да бъде премахната. Жената ги доближи тутакси. Карис се сбогува с Тургал Онесто и даде щедър бакшиш на домакинята, която пък незабелязано ѝ връчи руло документи на оризова хартия — своите доклади.

Целият разговор с Тургал, колкото и добре да завърши за Карис, оставаше само второстепенен според Бялата — целта беше да разполага с бъдещ източник на сведения, а и да си осигури независимост. Всъщност той не бе записал една от най-големите сметки. Или не знаеше за нея, или съхраняваше числата в паметта си. „Няма значение — каза ѝ Бялата, — позволи му тази победа.“ Можеха да си послужат с това, за да го притиснат, ако ги принуди. Истинският източник на сведения тук беше красивата домакиня, притеглящата свръхвиолетово Махшид Рошан. Тя виждаше всички, познаваше всички и чуваше всичко или пряко, или чрез другите прислужници и роби. Една от най-способните шпионки на Бялата. Карис се нуждаеше от нея.

Карис стана, като внимаваше да не се взира прекалено в жената, която трябваше да е неразличима от останалата прислуга в заведението, и си тръгна. Щом излезе, отпрати Самит, която сви устни, но я остави сама.

Поне през остатъка от деня щеше да използва обучението си в Черната гвардия — между двете срещи трябваше да се увери, че не я следят.

Почти ѝ олекна, когато откри, че е следена.

17.

Макар че мнозина сред новоприетите в Черната гвардия се бяха върнали от истинска война, подготовката им бе подновена незабавно, а наставниците им се отнасяха с тях все едно не знаят почти нищо. Дори да беше вярно, Тея се дразнеше. Седмиците се изнизваха и наставниците се държаха сякаш нищо не се е случило, нищо не се е променило.

— Правят го, за да се чувстваш нормално — каза Бен-хадад след поредната тренировка, която приключиха задъхани, а неколцина повръщаха.

Другите се разотидоха. За новаците в Черната гвардия работата и уроците, с които трябва да са готови за вчера, май никога не свършваха.

— За да свикнеш с реда — продължи той. — Била си на място, където властват безумие и хаос. Връщаш се и тук всичко е овладяно. Искат това да те успокои. Светът се преобрази изведнъж. Загубихме Призмата, може и да е мъртъв. Хромарият претърпя поражения в две важни битки, а уж всички си мислехме, че тази война ще е дребно стълкновение. Всичко отива по дяволите и всички са уплашени. Нормалното е същинска милост. А за останалите от нас е още по-зле.

— Как тъй? — озадачи се Тея.

— За тези от нас, които не бяхме в Ру. Стават още по-строги, карат ни да тренираме двойно по-упорито, а ние знаем, че го правят преди всичко заради вас. Връщате се като герои от войната. Тея, ти си приета съвсем наскоро, а вече научихме, че си повела нападението срещу Руишки нос.

— Повела съм го?! — повтори тя изумена. — Само се промъквах пред другите за малко.

— Престорила си се на войник от Кървавите халати, подмамила си техен патрул в засада, спасила си цял отряд и си предпазила от провал атаката, завършила с унищожаването на бог. Без тебе нищо е нямало да сполучи.

— Не беше така — отрече Тея.

— А ти кое предпочиташ?

— Какво? — пак не го разбра тя.

— Никой да не го споменава освен в малко слухове или всички да тънат в страхопочитание към тебе, дори ти да знаеш, че не е било чак толкова славно, както се разказва?

Тея се озъби.

— О… Разбрах.

„Проклятие!“

— В Черната гвардия не им е за пръв път да приемат млади бойци — напомни Бен-хадад.

— Ти пък откога помъдря толкова? — заяде се Тея. — Нямаше ни по-малко от месец, а сега дори очилата ти работят както трябва.

Бен-хадад се ухили.

— Признаха ми третия.

— Какво?! Третия цвят?

Той беше бихром, пристигнал през пролетта — твърде късно за заниманията в школата, затова пък попадна отрано в подготвителна група на Черната гвардия. Както показваха и подвижните лещи на очилата му, отдавна можеше да притегля синьо и жълто и беше на ръба на зеленото.

— Но нали… — смънка тя.

Тревожеха се, че ако го признаят за полихром, ще бъде принуден да напусне Черната гвардия. Полихромите бяха прекалено ценни, за да ги излагат на опасности.

— Войната променя всичко. Знаеш колко намаля Черната гвардия. Няма да се лишат от черногвардеец, за чиято подготовка са вложили толкова усилия. Ако ще и да съм полихром. Поне донякъде.

— Откога знаеше?

Не беше нечувано нечии способности да се разширят в юношеството. Повечето бихроми и полихроми започваха с един цвят и стигаха до другите постепенно, но думите на Бен-хадад прозвучаха някак странно.

— От три месеца притеглям зеленото неоспоримо.

— Ама че си гадинка! — възкликна Тея. — И нищо не ми каза?

— Ти беше заета с Кип. През цялото време.

— Той е мой партньор.

— Беше.

Бен-хадад се облещи, сякаш се бе издал неволно.

— Това пък какво означава? — сопна се тя.

Той стисна зъби, намръщи се и отговори:

— Войната променя всичко. Мислех си, че може да промени и това. Сещаш се де…

— За какво да се сещам?

— Тея, Кип е мъртъв. Минаха седмици. Ако някой от верните на Хромария поданици го бе намерил, досега щяхме да научим. Ако пък са го заловили търговци на роби, щяха да поискат откуп. Не се бавят в осребряването на ценна плячка като син на благородник.

— Не е мъртъв.

— И да си права, за нас все едно е мъртъв. Дори да е оцелял, той е нападнал Червения. Не може да остане в Черната гвардия.

— Червения лъже. Немислимо е Кип да…

— Защото никога не си е изпускал юздите, а? Толкова е благоразумен… На Оролам топките! Дори няма значение какво се е случило наистина. Червения си е Червения. Той е главата на рода. Той е шибаният Андрос Гайл! За Кип ще е самоубийство да се върне тук. Той вече е извън твоя живот. Мислех си… — Бен-хадад издиша тежко и като че ли посърна. — Слушай, съжалявам за тези приказки. Това не беше…

— Какво не беше? — сопна се Тея.

— Слушай, аз… да му се не види! Забрави какво говорих!

И си тръгна сърдито. Ама че задник! Гневният поглед на Тея се спря на малката робиня, която се беше вторачила в нея.

— Моля за извинение, господарке — промълви момичето и преглътна.

Не беше на повече от десет години, с коса на плитчици. Не бе имало войни толкова наскоро, че да е пленена, значи е била продадена от родителите си. По-точно предадена.

Тея скова лицето си в маска на спокойствие. Защо да стряска безпомощно момиченце с яда си, който нямаше нищо общо с нея?

— Какво има, калийн?

— Един мъж ме изпрати да ви кажа, че трябва да се срещнете веднага с него. Чака във вашата стая.

— Мъж ли? Как изглежда?

— Висок, господарке. И… червенокос. Все се усмихва…

Тея изруга гръмогласно и малката робиня чак подскочи.

— Съжалявам. Можеш да си вървиш. Благодаря ти.

Значи дойде денят. Господин Шарп имаше задача за нея. Една задача и ще се отърве. Да бе… Тея знаеше как продължават такива истории. Една задача, за да затънеш. За толкова тъпа ли я смяташе онзи? А от друга страна, имаше ли избор?

Колко страшна можеше да е задачата?

Не искаше да мисли за това. Тръгна припряно към стаята си… да, стаята на Кип. Поколеба се пред прага, но щом си припомни, че господин Шарп може да я убие бързо, незабелязано и без да остави следи, отвори вратата.

Седеше на леглото ѝ, скромно скръстил крака и събрал длани в скута си. Дари я с широка, хубава, престорена усмивка.

— Един кораб ще акостира след не повече от час. Казва се „Червеният гларус“, идва от Зелени пристан. На него пътува един мунд — Дравус Уейр, носи набиваща се на очи шапка в червено, жълто и зелено. Той има свитък документи. Може би в кутия на вестоносец със сребърни инкрустации в краищата. А може би не са в кутия.

— Знаеш, че не различавам червеното от зеленото. И ако документите не са в кутията, няма как да знам къде ги крие. Знаеш, че…

— Наясно съм с твоите затруднения. Опитвам се да разбера докъде се простират способностите ти — прекъсна я господин Шарп. — От тебе се очаква да… отнемеш документите, преди той да пристигне в резиденцията на посланика на Кървавата гора. Дравус Уейр е шпионин и ще бъде нащрек. Каквото и да се случи, няма да позволиш да те запомни и разпознае. Ще разменя неговите документи срещу твоите документи. Разбра ли? Получаваш свободата си срещу дребна кражба.

Разбра, и още как. Страхуваше се от тази задача, откакто…

— Не повече от час ли каза?

Времето едва би стигнало да отиде там. Той пак се усмихна като риба.

— Излез! — троснато каза Тея.

— Моля?

— Трябва да се преоблека. Няма да отида с дрехи на мунд. Веднага! Нямам време за твоите глупости.

Тежкият шамар я събори на пода.

— Калийн, не забравяй кой заповядва тук. Или ще се държиш почтително, или ще те науча на това.

Тя се изправи на треперещите си крака, стиснала юмруци. „Губиш време, Тея.“

Смъкна панталона и туниката на сивата новобранска униформа, впила убийствен поглед в господин Шарп, докато навличаше дрехите си на дисципула. Нямаше да се набиват на очи колкото униформата, но пак щяха да изпъкват повече, отколкото ѝ допадаше. За жалост нямаше толкова пари, че да си позволи повече от два ката дрехи.

Господин Шарп я наблюдаваше безстрастно.

— Какво има в това мускалче? Масло? Парфюм?

— Нищо особено.

Той не настоя за отговор.

— Ще бъда пред кръчмата „Кръстопътят“. След два часа.

Само минути по-късно Адрастея се промъкваше в следобедните тълпи на Големи Яспис и потискаше страха си с решителност. Веднъж я набеляза някаква банда, но тя успя да им се изплъзне. Отне ѝ обаче още няколко минути. Привидя ѝ се Кип, излизащ от дюкянче в пресечка, но я подведе въображението… или гузната съвест.

Щом свършеше това, щеше да е свободна.

Разбира се, нямаше да е истинска свобода. Щяха да я оплетат в нещо още по-лошо. Получеше ли документите си, никой не би могъл да я прехвърля като собственост от едни ръце в други. Но пак щеше да си остане робиня — негласна робиня на господин Шарп. От друга страна, да се отърве от един човек щеше да е стократно по-лесно, отколкото да се откопчи от всички закони на сатрапиите.

„Аз съм робиня, а не глупачка.“

От кого предпочиташе да зависи — от господин Шарп или от господарката Аглая Красос? Шарп беше безмилостен, а Аглая беше на почит и уважение. Той се криеше в сенките, тя — на светло. Тея беше готова да рискува със сенките. „Върши си работата. Ще се нуждаеш от цялото си хитроумие.“

Невъзможно. Не ѝ остана време да подбере инструменти, да се предреши. Не бе проучила човека, когото искаха да ограби. Тази работа имаше някаква скрита страна. Или господин Шарп просто не разбираше, че иска невъзможното от нея, или ставаше още нещо.

Да, имаше и друго. Тея беше уверена в това. Но какво ли беше? Да не я тласкаше нарочно към провал? Защо?

Стига умуване. Ще има време затова по-късно. Първо да направи необходимото, за да успее. С роклята в убито бяло на учаща в Хромария и вързана със златистия шал коса наистина не се набиваше на очи чак толкова, но това не стигаше.

Подмина още десетина улички, преди да открие каквото търсеше. Момче на дванайсетина години — важно беше да е по-малък — метеше пред дюкян. Сам, усърден, с дрехи на чирак и обикновена шапка с широка периферия.

Тя закрачи малко по-кръшно. Момчето вдигна глава, зяпна я, извърна се стеснително и пак ѝ зяпна.

— Здрасти, красавецо. — Тя спря точно пред него.

Той погледна наляво и надясно и се изчерви.

— Кой, аз ли? Ъ-ъ…

Тя го целуна по устата, грабна шапката от главата му и се притисна до него. Цялото му тяло се скова. Тея го пусна и нахлупи шапката му.

— Благодаря!

Устата му беше отворена, но бе загубил дар слово.

Преди да се скрие зад ъгъла тя се обърна и го дари с въздушна целувка. Той протягаше ръка с изпружен показалец към нея, обаче не помръдваше. Метлата беше паднала забравена на калдъръма.

Тея профуча тичешком покрай следващите две пресечки, в случай че момчето се освести прекалено бързо. После започна да оглежда въжетата с прани дрехи, търсеше си нещо по мярка. Хората уж трябваше да простират само в дневната жега, за да не пречат на лъчите между Хилядата звезди в късния следобед или вечерта. Разбира се, не всички спазваха правилата. Имаше някаква свобода на избора какво да открадне. Можеше да стегне панталона с колана си, ако се окаже твърде широк, а стига ризата или туниката да не беше огромна, щеше да ѝ върши работа. Но торбестите дрехи могат и да пречат, а ако се наложеше да бяга, не искаше панталонът да се смъкне около глезените ѝ.

Щом зърна каквото искаше, забави крачка. Момчешки панталон и туника на въже един етаж над нея и спряла точно под дрехите каруца. Момиченце на не повече от шест години държеше поводите на кончето, докато баща ѝ или майка ѝ са вътре.

Тея се засили, скочи на каруцата и стъпи на ритлата като котка, пазеща равновесие върху ограда. Докопа панталона и туниката, подпря се с крак на седалката на коларя и скочи със салто на улицата.

Спря само на пет стъпки от момиченцето.

Подмигна ѝ засмяна. После се поклони. Детето се блещеше толкова стъписано, че Тея не очакваше да продума.

Но момиченцето се разпищя.

Тея закрачи припряно, но не беше стигнала до ъгъла, когато майката на детето изтича навън да види какво става. За късмет малката беше толкова разстроена, че още не можеше да обясни как някаква жена тупнала пред нея от небето. Тея се измъкна.

Отбягваше главните улици, предпочиташе незначителния риск да ѝ посегнат, отколкото да се промъква в тълпите. Накрая се шмугна в дълбокия вход на една пекарна, която толкова късно през деня беше затворена, а фенерите до входа — угасени.

Тея нахлузи панталона под роклята, огледа уличката и в двете посоки, видя само няколко жени, които не ѝ обръщаха внимание, и смъкна роклята. Облече туниката, сгъна припряно роклята, пъхна туниката в панталона, стегна колана и поиздърпа навън гънките на туниката, за да е по-свободна. Намести шапката на главата си, прибра косата си под нея и пъхна сгънатата рокля под туниката на корема си. Коланът я задържаше и роклята прикриваше бездруго оскъдните извивки на тялото ѝ.

Пак си припомни унило с колко малко усилия можеше да се престори на момче.

Добра се до кейовете след десетина минути. Хората на доближаващите пристанището кораби гледаха със страхопочитание куполите и огледалата на града, седемте сияйни кули на Хромария. Но за идващия откъм града впечатлението беше съвсем друго. Пристанището беше огромно, а Големи Яспис — сред най-големите градове на света, и почти всички необходими припаси се доставяха по море. Очите на непосветения виждаха тук само хаос. Тея обаче чу веднъж думите на едно момче от своята група, чийто баща беше докер: говореше едва ли не вдъхновено за пълната съгласуваност, за същинското изкуство на работата в пристанището. Но на нея ѝ приличаше на мравуняк. Хиляди хора кръстосваха във всички посоки, имаше гъмжило от кораби с всевъзможни размери, пристигаха и потегляха каруци, върволици яки мъжаги пренасяха какво ли не, жени щракаха с топчетата на сметала и тя дори не можеше да се досети какво вършат.

Отиде право при мъж, който отговаряше на въпросите на работници и ги пращаше на едно или друго място.

— „Червеният гларус“? — попита го, като се постара да снижи гласа си с цяла октава.

— Дванайсети кей, зелената страна.

Да му каже, че „зелената страна“ с нищо не помага на човек, който е сляп за два цвята, означаваше само да си изпроси нежелано внимание. Така че си затвори устата и го подмина.

„Червеният гларус“ бе акостирал и още преди да излезе на Дванайсети кей, Тея забеляза конте с широкопола шапка в жълто и две различни степени на сивото. Нейният човек. Изумителен късмет.

Тя притегли парил, събран хлабаво в шепата ѝ и неустойчив, за да се върне бързо в своята част от спектъра, и го насочи като лъч. Отпусна очи и леко наведе глава, за да ги закрива шапката колкото е възможно. Не можеше да се бави. Немислимо беше да си сложи очилата — само богатите можеха да си ги позволят. Но ако някой видеше зениците ѝ, сигурно щеше да се разкрещи.

Светлинният лъч пронизваше дрехите и косата на мъжа, макар че на такова разстояние не му стигаше силата да проникне през тежките кожени ботуши и дебелите ръкавици. Тея го огледа внимателно, когато мина покрай нея.

Тока на колан, меч, монети в нагръден джоб — всичко това блестеше бяло в зрението ѝ. Нямаше обаче кутия за документи със сребърни инкрустации.

Ако изобщо носеше документи, ги беше пъхнал в ботушите или ръкавиците, може би надлъжно под колана… или бяха на толкова тънка хартия, че парилът не я откриваше. Каквато и да беше истината, Тея още не можеше да я научи.

Последва го на трийсет-четирийсет стъпки. Ако носеше документи за посолството на Кървавата гора, имаше петнайсетина минути да ги докопа. Познаваше добре Големи Яспис, само че нямаше представа колко добре се ориентира шпионинът на този остров. Кварталите между пристанището и посолството изобщо не бяха толкова неприятни като онези по̀ на север.

Шпионинът крачеше уверено, но понякога се озърташе. Не поглеждаше карта, не помоли никого да го упъти. Значи познаваше града.

Нямаше как да го доближи, щом той внимаваше толкова. Предрешена като кльощаво бедно момче с шапка, тя се сливаше добре с тълпата, но този човек беше шпионин. Непременно би я забелязал, преди да се промъкне, за да го обере.

Ако познаваше града и вървеше право към посолството, на две различни места щеше да мине напряко по тесни улици, свързващи главните.

Рискът беше сериозен, Тея обаче нямаше по-добра възможност.

Шпионинът опипа лявата си ръкавица, като че проверяваше дали нещо не е паднало от нея. Провървя ѝ!

Тея кривна встрани в разклонение на улицата и след малко започна да подтичва. Малцина я поглеждаха, защото чираците често трябваше да изпълняват неотложни поръчки на своите майстори.

Заобиколи на бегом през няколко пресечки. Тук тълпите бяха по-рехави и тя се върна към улицата, където бе намислила да пресрещне шпионина. Закъсня. Той вече беше там и пресичаше пред нея. Тя изруга безмълвно и се върна назад.

Последен шанс. Този път се втурна с все сила, за да стигне навреме до уличката. Стараеше се паниката ѝ да не проличи. Имаше само тази възможност.

Зави по набелязаната пресечка и стигна до началото на уличката.

Вдиша и издиша на пресекулки, постара се да укроти нервите си и да спре треперенето на ръцете, наведе глава, за да не се вижда лицето ѝ, и хлътна в уличката. Мъжът вървеше насреща от другия край. Нямаше никой друг. Ако побързаше, щеше да го пресрещне в тясно място. Чудесно.

Извиваше глава така, че широкополата шапка да закрива очите ѝ. Нямаше как да направи номера изкусно. Реши да се блъсне в него и да го препипа и дори той да не забележеше веднага, щеше да се случи най-много след няколко секунди. Тук нямаше тълпи, нямаше кой да му отвлече вниманието. Уповаваше се само на пъргавината си, за да избяга. Вече подбираше откъде да офейка… но се отказа. Съсредоточи се. Първо трябваше да отмъкне документите.

Провря се в тясното място едновременно с шпионина. Престори се, че залитна заради препъване. Той вдигна ръце и я отблъсна. Тя докопа свитъка, но не се справи чевръсто. Закачи малко ръкава му и той се обърна, когато тя издърпа документите. Гадост!

И тогава нещо се случи толкова бързо, че тя не успя да го види добре. Сянката в тясното място сякаш оживя, отдели се от стената и приклещи ръката ѝ.

И замахна свирепо с тази ръка към шпионина. Топли пръски полепнаха на лицето и по шията ѝ. Шпионинът вдигна ръце в ужас — гърлото му беше прерязано, от яремната вена по Тея бликаше кръв.

Тя го оттласна и той падна, отворил уста като риба. Скритият в сянката убиец тикна нещо в ръката ѝ — окървавен нож.

Позна го по ръста, стойката и очите, иначе беше напълно покрит, качулката прилепнала плътно към лицето. Убиеца Шарп.

Пусна я, отдръпна се чевръсто и прекрачи през умиращия в краката му шпионин, все едно в отнемането на живот нямаше нищо особено.

— Сега и ти си убийца — каза ѝ. — Бягай, иначе ти е спукана работата.

От очите му навсякъде по наметалото затрепка светлина и изчезна като димни спирали, плъзнали по тялото му.

Тя чу как подметката му изстърга по калдъръма, но нямаше какво да види. Опита се да погледне в парил, само че не можеше да се овладее. Вцепени се. Наведе глава — цялата беше в кръв, държеше изцапан с кръв нож, пред нея умираше човек.

Моряшко изсвирване в три тона проехтя по цялата уличка. Зовът за помощ — не можеше да бъде сбъркан с друг сигнал.

— Късмет — пожела ѝ въздухът.

Лесно си представи широката усмивка на Убиеца Шарп, макар че не я виждаше.

Постоя скована още миг. Зърна стражник в края на улицата, на има-няма двеста стъпки от себе си. И той я видя с окървавеното острие в ръка, изправена над мъртвец. Тея побягна.

18.

Гавин се надяваше, че ако корабът се отбие в пристанище, ще има шанс да избяга. Или поне шанс да изпрати вест. Или пък поне заради присъщото на моряците самохвалство ще плъзне слух, който ще стигне до Хромария. Но дори Топчията да беше наполовина смахнат, не беше глупак. След като превзеха илитийската галера, се насочиха право към сушата. Оковаха оцелелите в сражението илитийски моряци вместо мъртвите роби от бившия им кораб, чиито строшени весла бяха заменени с резервни от „Злият лебед“. Държаха ги настрана от екипажа на пиратската галера.

И от Гавин.

„Злият лебед“ пусна котва на голямо разстояние от най-близкия град, който и да беше той. Робите гадаеха дали не е Коратски извори, но поне половината сред тях бяха ангарци, които не познаваха Лазурното море, и според Гавин само налучкваха, колкото да назоват някое място и да си внушат илюзията, че имат някаква власт над живота си. Другата галера с име „Яростта на моретата“ — твърде пищно, но илитийците не се отличаваха със скромност — беше под управлението на мразещите се първи и трети помощник на Топчията, както и на Леонус, който мразеше всички.

Гавин си каза, че това е хитро. Щом се мразеха, не беше много вероятно да се наговорят. Ако помощниците се върнеха с твърде различаващи се версии колко са получили за кораба и товара, Топчията можеше просто да попита Леонус. Така не се предпазваше напълно от измама, но номера си го биваше, особено ако следващия път пратеше други да сключат сделката.

Онези от екипажа, които нямаше да стъпят на брега, не бяха доволни, но Топчията усмири неколцина с бой.

Помощниците и Леонус се върнаха на другата сутрин, след като бяха успели да продадат и „Яростта на моретата“, и робите, а и несъмнено да се позабавляват в бардак, но всеки разумен капитан е готов да плати такава цена. Вдигнаха котва и веднага отплаваха. На кораба бяха донесени само бурета с още сухари и бурета с ракия. Всички роби получиха по чаша, онези от първите шест редици — двойна порция. Леонус наля по-малко на всички и с остатъка се напи до припадък.

И показа тъпотата си. Ако беше ощетил само някои от робите или само онези на задните редици, можеше да открадне същото количество. А така обединяваше робите срещу себе си.

Два-три часа след като се насочиха към открито море, Гавин бе отведен горе окован. Топчията го чакаше на кърмата.

И този път накараха Гавин да коленичи и закачиха оковите му за халка в дъските. Той нито се възпротиви, нито се намръщи.

— Ти си ми проблем — каза Топчията и изпъди Леонус и моряка, които бяха довели Гавин.

Държеше чудатия бял мускет-меч на раменете си, провесил китките си над него, сякаш и той беше окован за оръжието.

— Моля за извинение — отвърна Гавин.

Стрелкаше с поглед острието — бяло и черно, седем блещукащи скъпоценни камъка. Ако можеше да вижда в цветове, гледката сигурно щеше да бъде още по-замайваща.

— Колко време ще мине, докато обявят кой ще те замени?

— Никой не може да замени хора като тебе или като мен. Могат само да сложат някого вместо нас.

Топчията се ухили мимолетно, но натърти:

— Отговори на въпроса, Шести номер.

— По традиция Призмата или избраният за Призма се обявява само на Слънцеднев. Ако Призмата умре преди Слънцеднев, изпълнението на повечето му задължения се отсрочва, а уравновесяването се постига по обикновения начин, тоест съобщава се на притеглящите по света да притеглят по-малко от някой цвят и повече от друг.

— Най-после добра новина. — Топчията се изплю зад борда. — Каза „по традиция“…

— По време на война четири пъти са обявявали името на Призмата предварително, но са отлагали последните церемонии за Слънцеднев.

— Значи може вече да са те заменили? Май трябва да съм доволен, че поне те бива в гребането.

Брей, Топчията се тревожеше, че ако не получи откупа за Гавин преди друг да бъде обявен за Призма, цената ще се сгромоляса. На Оролам топките! Все едно Гавин беше само собственост. Тази мисъл закънтя неприятно и разтръска пясък от досега гладки повърхности, под които стърчаха ръждиви пирони. Едно е да те принудят да гребеш. Дори побоят се понасяше трудно и вбесяваше, но не беше нищо повече от онова, което Гавин бе изтърпял през подготовката си. Преуморени мускули ли? Боляха го петстотин дни поред, докато измисли и изпипа своя плъзгун. Мнозина мъже и жени се бяха опитвали да го убият, мразеха го и се бояха от него навсякъде, където отидеше. Но да бъде роб?

Не биваше да навлиза в тази противна територия. Това не беше новият му дом. Какво като го биваше в гребането? Щеше да избяга или да бъде спасен, това изобщо не подлежеше на съмнение. Не беше гребец, просто щеше да гребе известно време.

Гавин притежаваше роби. Ако по лицата им се мернеха страх, отчаяние или погнуса, преценяваше дали ще посегнат на живота му. Ако не беше така, забравяше за това. Забравяше и за тях. Те не заслужаваха вниманието му.

Само с Марисия се отнасяше човечно. Или поне се държеше добре с нея. Повече от добре. Проявяваше се като превъзходен собственик спрямо робинята, която беше най-близка с него. Все пак е нещо…

— Сигурен ли си, че баща ти не иска да се върнеш? — попита Топчията.

— Нали видя къде беше забит този меч? — Гавин не помнеше как са го извадили от водата, но му казаха, че е бил набучен на проклетията. — Тъкмо баща ми ме намушка.

Вярно, макар и само донякъде. Гавин пое острието на ножа в собственото си тяло, когато видя, че ще наръгат или него, или Кип. Странен пристъп на налудничав героизъм. А тези тук бяха удавили Кип. Ето ти я цялата полза от геройствата.

— Какво искаш? — попита Гавин.

Топчията разпери ръце върху мускета и вдигна лице към слънцето. Куртката се разтвори на жилавото му тяло.

— Топчията иска легенда.

— Имаш си две. Убиец на морски демон, нали? Значи си легенда още от шестнайсетгодишен. И залови мен — каква по-хубава легенда от това?

— Ти го казваш — подсмихна се капитанът.

— Ами сетих се, че Топчията не си пада по престорена скромност — тутакси отвърна Гавин.

Топчията се подвоуми.

— Да, прав си. — Замисли се, накрая завъртя ръка да посочи кораба, екипажа и дори вълшебния меч. — Това не ми стига. Разбра ли? Поне ти разбираш, нали? Още бях момче, когато си заслужих първата легенда. Няма как да остана прословут с това цял живот.

Гавин не се ухили от подмяната на „прославен“ с „прословут“. В момента Топчията не беше в настроение да преглътне и най-добродушната насмешка.

— И си беше наполовина късмет — призна капитанът и поклати глава. — Не може да запомнят човек само с едно нещо, нали? — Не чакаше отговор, а с мрачно веселие протегна ръка към хоризонта. — Виждаш ли онова там?

Гавин нямаше как да види нищо в тази посока. Топчията изсумтя, позагледа се в оковите му, но реши да не ги сваля.

— Преследва ни галерата на един тип, наричат го Монгалт Плиткото. Заклел се е да ми отмъсти. Преди две години бях топчия на знаменития капитан Джайлс Танър. Чувал ли си за него?

Гавин завъртя глава. Топчията изсумтя, все едно Гавин губеше от това, но нямаше да се отплесва, за да го просвети.

— Пират, то се знае. Видяхме галера и я подгонихме, гръмнах по нея с дългоцевното оръдие. Не само опуках първия помощник, ами направих на трески руля. От триста крачки. Малко ми провървя тогава, признавам. Нямаше как да маневрират и всичко свърши без бой. Дори никой друг не умря.

— А първият помощник е бил роднина на Джайлс, така ли? — досети се Гавин.

— Сестра му. Оттогава се влачи подир мен. Намери ме в една странноприемница във Вивург. Опита да ме млати. Избих му половината зъби. Намери ме в един бардак в Смусато. Предизвика ме на дуел. Аз предложих пистолети, той поиска саби. Клъцнах го на десетина места и му строших ръката. Намери ме в една кръчма в Одес. Пак ме предизвика на дуел. Аз казах как ще стане — пистолети от четирийсет крачки. Той не улучи. Аз го гръмнах в слабините. Свалих го на пода, ама тъй и не научих дали го лиших от мъжките му достойнства. Остана жив, значи раната не е била толкова лоша, но видях доста кръв. Помислих, че това най-сетне ще го откаже.

„Помислил си, че като кастрираш някого, ще го откажеш от отмъщението?“

— И сега ме гони. Поддържам разстоянието, за да го дразня. Нека си мисли, че ще ме спипа, ако вятърът му помогне или аз сбъркам. Хич не си представям как успява да насъсква и екипажа. Очаквам някой ден да вдигнат бунт.

— Значи оставяш проблема да се задълбочава, защото… Всъщност защо? От скука ли?

Щом Топчията не бе убил досега преследвача си, значи или беше по-добър човек, отколкото Гавин си представяше, или по-зъл. Много по-зъл.

— Харесва ми тая дума. Какво означава?

„Коя дума?… А, да. Задълбочава.“

— Тоест влошава се.

— Знаех си, че е добра дума. Умник си ти, Призма. Задълбава значи…

— Задълбочава — не се сдържа Гавин.

Убийствен гняв изкриви лицето на Топчията за половин секунда.

— Задълбочава — повтори той старателно. — Какво ще направи баща ти, ако му пратя очите ти?

Гавин потисна острия изблик на отвращение и гняв.

— Зависи.

— Обясни ми, моля те.

— Не се съмнявам, че ще измисли как да покаже публично мъката си. Ще бъде представление, което за жалост няма да видя. След това ще насъска копоите си по тебе. Но я ми кажи, моите очи още ли са призматични?

Юмрукът на Топчията се стовари изневиделица и смачка бузата му. Както беше окован и на колене, Гавин не можеше да се защити и се тръшна тежко на палубата. Чу механично щракане и докато устата му се пълнеше с кръв, видя насочения към главата му мускет с вдигнато петле.

— Ти на подбив ли ме взимаш? — попита Топчията.

„Какво?!“

— Питах дали очите ми приличат на призми — обясни Гавин. — Още ли отразяват светлината?

— Не, чисто сини са. — Капитанът се взря над мускета. — А-а, призмични значи. Ясно. Да ме прощаваш. — Завъртя цевта нагоре. — Призмични, тъй ли?

— Правилно.

— Призмични?

— Призматични — призна Гавин.

— Призматични. Ясно. Очите ти са били като малки призми. Ако Топчията ти ги изчовърка и ги прати на татко ти, ще си помисли, че не съм докопал неговото момче. Май ще си останеш със зъркелите. Е, мога и да ти извадя едното. Ей тъй.

„Карис, моля те, ела да ми отървеш задника. Докато още имам задник за отърваване.“

— Да знаеш, Топчия, много си ми симпатичен, но ме плашиш.

Топчията се засмя зъбато и опасността отмина. Пак се загледа към морето.

Гавин понечи да отвори уста, но се отказа. Щом се беше замислил, защо да му пречи?

— Чудесен мускет и невъзможна цел — каза Топчията след проточила се минута.

— Моля?

— Ето какво искам. Това е. — Капитанът се загледа в мускета-меч, който някак бе извадил от тялото на Гавин, без да го убие. — Преди исках да направя съвършен мускет. Това нещо ми съсипа мечтата. Никога няма да изработя по-добър. Исках да се провра през Портите на Вечния мрак. А тоя кораб съсипа и втората ми мечта. Всичко вече е направено. — Топчията тропна с крак по палубата. — Топчията се е родил твърде късно. Последната невъзможна цел я постигна още на младини.

Вглъби се в себе си и слънцето сякаш вече не проникваше в мрака на душата му.

— Не мисля, че е вярно — възрази Гавин. — Има поне десетина достойни предизвикателства, които…

Прикладът на мускета се заби в корема му и го остави без дъх.

— Не смей да ме залъгваш, Гайл. Не съм ти хлапе да ме въртиш на пръста си. Заведете го долу! — изрева капитанът. — Веднага! Преди Топчията да пръсне главата на плячката!

19.

Краката на Тея я носеха по калдъръма, но умът ѝ застина, сякаш беше бягащо зверче. Стигна до тесен страничен проход в уличката и чак тогава се сети, че още държи окървавен нож. Спря, запрати ножа в тесния процеп между сградите и се пъхна в отсрещния. Дрънченето на стоманата по камъните прозвуча в ушите ѝ като нов сигнал за тревога. Изтри лицето си с ръкав и видя кръв на плата.

Тя беше оплискана с кръв. „Мили Оролам, спаси ме!“ Хукна през квартала, забави крачка при първия ъгъл, подаде се на главната улица и се промъкна към най-близкия дюкян. Тук чепкаха вълна и тъчаха от нея платове. Широките капаци на прозорците бяха вдигнати, на улицата пред дюкяна беше изложена част от стоката. Тея видя беззъба старица зад тезгяха вътре, приклекна и се вмъкна между външната стена и стойка с окачени готри от козя вълна. Ако жената излезеше, отворената врата щеше да скрие Тея от погледа ѝ.

Нямаше много време да умува дали не е направила ужасна грешка — прозвучаха първите свирки. Чу тропот на тичащи мъже само на десетина крачки. Стражниците надуваха свирките си яростно. Тичаха обаче към убития, а не оттам. Засега опитваха да разберат какво се е случило, още не издирваха престъпника.

Голяма мъка беше да не вижда нищо, но тя се присвиваше зад дрехите и след още няколко секунди вратата изскърца. Не само старицата излезе, с нея имаше друга жена, двете минаха покрай Тея.

— Тоя път какво ли е станало? — попита по-младата жена.

Тея се метна през отворения прозорец в дюкяна и с леки безшумни стъпки изтича нагоре по яката дървена стълба. Голямата стая горе беше натъпкана до тавана с вълна, но капакът на покрива беше залостен и заключен с катинар.

— Джофез? — подвикна някакъв мъж, чул натрапницата въпреки старанието ѝ. — Ти ли си горе?

О, черни адове!

Мъжът се качи по стълбата, а Тея се свря зад голяма бала вълна. Мъжът не носеше фенер, но и тя нямаше светлина, а очите ѝ не бяха свикнали с мрака вътре. Случвало се бе от паника да не може да разшири зениците си. Ами ако винаги ще е така? Ами ако е обречена да се проваля тъкмо когато животът ѝ зависи от способностите? Ами ако…

Затвори очи, издиша плавно и пак ги отвори. Усети напрежението в тях, докато се разширяваха все повече към добро нощно зрение и нататък към подчервеното.

Различи греещ смътен силует на мъж, застанал на последното стъпало, но нищо по-добро не можеше да очаква от подчервеното. Най-топло беше лицето му и където имаше гола кожа, останалото виждаше по-слабо заради дрехите — освен слабините и подмишниците.

Опита да се премести, за да я скриват повече бали, но зяпаше в него, вместо да провери какво има наоколо, и заби стъпало в дървен палет под вълната.

— Джофез, ти ли си? — повтори мъжът и пристъпи към нея.

Подчервеното нямаше да ѝ помогне. С бързина, която не подозираше в себе си, очите ѝ се разшириха още и тя притегли факел от парил, но светлината му не проникваше през плътната вълна в балите. Безполезно.

Хайде де! Безизходицата пришпори волята ѝ, парилът светна по-ярко и прониза поне краищата на балите. Открои ги мъждиво, но това стигна, та Тея да вижда фигурата, доближила я на броени стъпки. Тя се промъкна предпазливо между балите, виждаше отчетливо пода и вече нямаше опасност да вдигне шум.

— Мелина, ако пак е твоята скапана котка, ще я затрия. Все ме стряска, а дори не лови мишки. — Той продължи да мърмори, докато слизаше по стъпалата. — Ама какво става там, по дяволите? — учуди се по-гръмко, най-после чул свирките на стражниците.

Махна се. Адрастея си отдъхна. Парилът почти свършваше и тя угаси факела.

Нямаше много време. Тук беше приклещена. По миризмата и с опипване намери прана и избелена вълна, издърпа малко и започна да си търка ръцете. Нито имаше огледало, нито знаеше точно къде е изцапана с кръв, но трябваше да направи веднага каквото може. Пъхна използваната вълна надълбоко — може би ще помислят, че котката най-сетне е убила плъх тук. „Съжалявам, стопани.“

Смъкна от себе си откраднатите момчешки дрехи и избърса лицето, гърдите и ръцете си с чистата задна страна на туниката. Надяваше се да е изчистила кръвта. Навлече роклята в тъмнината и стегна непохватно връзките.

„Побързай, Тея. Размърдай се.“

Питаше се да остави ли окървавените дрехи тук, но може би само след минути някой щеше да се качи горе с фенер и ако свържеше находката с убийството, стражниците щяха да разпитват дали тези хора са видели някого да излиза от дюкяна. И някой в квартала щеше да си спомни, че е зърнал дисципула. Издирването щеше да се насочи към нея.

Значи по неволя щеше да изнесе дрехи с кръв по тях — проклятие! — под носа на зяпачите наоколо. Сгъна ги колкото можа по-плътно, свали шапката от главата си, напъха дрехите в нея и слезе по стълбата, като се мъчеше да укроти буйните удари на сърцето си.

Не завари никого долу, но още неколцина дюкянджии и минувачи се събираха към уличката, за да научат какво става. Тея провери има ли кръв по себе си. Роклята като че ли беше чиста — безпокоеше се кръвта да не е попила през туниката. Май поне в това имаше късмет. Озърна се за огледало, но в този дюкян нямаше.

Сърцето ѝ сякаш скочи към гърлото, когато прекрачи навън през широкия прозорец и зърна ръката си — имаше кръв под ноктите и по кожата около тях. И на двете ръце.

По дяволите!

Излезе на улицата и се притули зад старицата, останала да наглежда дюкяна. Мъжът и по-младата жена бяха отишли в уличката.

Тея се обърна и едва не налетя на друг собственик на дюкян, който стърчеше нерешително, разкъсван между опасенията за стоката си и любопитството.

— Говори се, че убили някого — сподели той с нея.

— Оролам да ни пази, какъв ужас! — възкликна тя съвсем искрено.

Тежка вълна се надигна от дълбините на душата ѝ. Тя преглътна насила, стисна зъби и юмруци.

„Не сега, Тея. Не сега!“

— Тук не се случват такива неща — оплака се той. — В квартала сме свестни хора.

Тя измънка нещо сговорчиво и си тръгна. Мъжът дори не забеляза, че се е махнала.

Изтръпваше от ужас, докато вървеше срещу потока зяпачи и знаеше, че ако се огледа през рамо, ще издаде гузната си съвест. Чу стъпките на тичащ човек.

— Отдръпнете се! Отдръпнете се! Направете път на стражата!

Тя си продължи по пътя. Някой наду свирка зад нея.

„Не бягай. Изглеждаш като безобидно момиче. Няма да те събори на земята. Ще те сграбчи за ръката. Тогава ще нападнеш на свой ред. Ако побегнеш, ще те връхлети отзад. Ще те притисне с тежестта си и тогава с тебе е свършено.“

Втория път свирката едва не я проглуши. „Щом те хване за ръката, завърташ се и забиваш лакът в главата му, за да го зашеметиш. И тогава побягваш. На две пресечки оттук има подземен канал. Там ще му мислиш.“

Тропотът ѝ подсказа, че стражниците са двама. Двама ли? Нямаше как да се справи с двама.

Смръзна се. Стражниците профучаха покрай нея.

— Път на стражата! — изрева единият. — Отдръпнете се!

Още една пресечка по-нататък всичко вече изглеждаше нормално, никой не знаеше, че наблизо е извършено убийство. Тея стигна до фонтанче насред пазар, където неколцина от търговците вече прибираха стоката си, седна на ръба и потопи уж разсеяно едната си ръка във водата. Намести се по-изправено, огледа дали някой я наблюдава и избърса пръстите си в сгънатата туника.

— Какво правиш? — попита малко и дразнещо хубавичко момче.

Явно беше син на някой търговец.

— Аз мога да притеглям — увери го Тея. — Чупката или ще те подпаля.

Момчето се облещи. Тя посегна заплашително към него и то офейка. Тея почисти припряно и другата си ръка, преди да се изправи. Не биваше да се застоява на едно място, а трябваше и да се отърве от дрехите.

След няколко пресечки намери широка кална локва. Спъна се престорено и изтърва сгънатите дрехи по средата на локвата, после ги настъпи тромаво. Кални петна върху кървавите петна. Вдигна оплесканите подгизнали дрехи и с подчертана досада ги натика в шапката.

Не изглеждаше някой да е забелязал какво направи.

В началото на съседния квартал изхвърли дрехите и шапката на едно бунище. Обикаля още малко по улиците, за да е сигурна, че никой не я следи, накрая пак спря при фонтанче и наплиска лицето и ръцете си. Най-после се успокои и тръгна към Хромария.

Никой не я спря. Никой не знаеше. Беше се отървала. И дори имаше документите. Но умът ѝ още не беше готов да разсъждава за всичко, което я бе сполетяло.

Връщането в Хромария беше като скок в друг свят. Свят без убийства, където сенките не оживяват внезапно. Безопасен свят. Мина по Стеблото на лилията и се насочи към входа на Кулата на Призмата, където беше нейната стая.

Малко ѝ оставаше до входа, когато видя мъж, който много приличаше на Кип. Беше се облегнал на стената и прехвърляше в ръцете си карти за игра, като че ли искаше да ги запомни. Все едно нямаше нищо странно в заниманието му.

Той не вдигна глава.

— Кип? — промълви тя. — Кип! — Притича и го обви с ръце. — Жив си!

Не отвърна на прегръдката ѝ и за миг тя се смръзна от ужасното хрумване, че той все пак не е Кип. Пусна го и отстъпи назад. Наистина изглеждаше променен — отслабнал с още поне три сева, широките му рамене изпъкваха все повече с намаляването на тлъстините. Челюстта му се бе очертала по-рязко, лицето имаше по-суров вид без момчешката пухкавост. Въпреки всичко беше Кип. Долови още някаква разлика в него. Нали и в града ѝ се стори, че го зърна… значи не се беше заблудила. Изведнъж страхът я стисна за гърлото.

— Пристигнах преди малко — каза той. — Толкова се зарадвах, като те видях. — В гласа му нямаше и следа от радост. — Но не си представях, че ще се срещнем така.

Стомахът ѝ натежа като камък. Трудно си поемаше дъх. Гузната съвест помрачи лицето ѝ и Кип разгада това изражение.

— Кип… — едва прошепна Тея. Трудно ѝ беше да вдиша. — Кип, аз съм робиня. Не разбираш какво означава това.

— Не си робиня.

— Откога ме следиш? — попита тя.

Не би могъл да върви дълго подире ѝ, без тя да усети, нали? В очите му се бореха обидата на подритнато кученце и сдържаността на мъж, който прикрива колко е уязвен.

— Може би трябва да облечеш нещо друго вместо тази напръскана с кръв рокля, преди и друг да забележи.

Тя се подплаши, тръгна забързано, но той не изоставаше с дългите си крачки. Кога пък беше станал толкова висок? Разбира се, нямаше как да я е следил през цялото време из града и дотук. Какво ли е видял? Може да е вървял след нея достатъчно дълго, за да е видял как бе откраднала дрехите. Лошо, но не стигаше, за да я разобличи. Видя и кръвта — още по-лошо, но и това не стигаше.

От друга страна, ако бе гледал всичко от удобно място, би трябвало да знае, че тя не е убила никого. Но пък ако беше видял почти всичко, може и да я мислеше за убийца.

Каква щеше да е цената, ако му признаеше истината? „Тея, ти си робиня, а не глупачка. Какво означава това, а? Помисли!“

В асансьора с тях влезе още един дисципул и ѝ спести необходимостта да продължава с лъжите.

„Въпросът не е какво правя аз, а какво правят те? Тази история е от две оплетени нишки.“

Тъкмо двамата с Кип излизаха от асансьора и дъхът ѝ спря. Толкова беше просто… Всичко, което бе откраднала за лейди Верангети — всъщност за лейди Аглая Красос, но тогава не знаеше, — беше от метал, за да го вижда Тея добре. И все предмети, които можеше да разпознае лесно. Тогава се заблуждаваше, че е така, за да знае какво да открадне.

Запазваха всичко откраднато, за да я изнудват след време — имаха доказателства, че е крадла.

Кип хвана болезнено ръката ѝ и я накара да се обърне към него. Изведнъж тя осъзна колко е наедрял. Вместо стопените мазнини се бяха натрупвали мускули, но толкова бавно, че никой не обръщаше внимание досега — сигурно бе гладувал поне две седмици, щом беше отслабнал толкова.

— Проклятие, Тея, кажи ми истината!

„Не е честно момчетата да са такива — оплака се безмълвно Тея. — В един миг още са големи деца, а в следващия могат да ти откъснат ръката.“

Вдигна глава да погледне в лицето своя приятел… не, все още господар въпреки всичко, което се бе случило, и щеше да си остане неин господар, докато тя не регистрираше онези документи. Почувства как в нея нещо се пречупи, но беше сладко като мед, капещ от разчупена восъчна пита. Той знаеше. Трябваше да му признае всичко и да се надява на добър край. Дори ако той я отхвърлеше, ако ѝ обърнеше гръб, нямаше да носи сама това бреме. Това ѝ даваше светлина и надежда.

Кип май усети чак сега, че стиска ръката ѝ, и я пусна.

— Сби ли се с някого, какво стана?

Сърцето ѝ затуптя отново. Той не знаеше. Облекчението я заливаше на вълни.

Той се озъби и Тея долови, че е проумял каква грешка е направила.

— Трябва да се преоблека — каза Тея — и трябва да поговорим за това на място, където не могат да ни подслушат.

Отново владееше положението, печелеше време, даваше си шанс да помисли какво да прави.

Не се съмняваше, че и други ще проявят изострен интерес към завръщането на Кип. Несъмнено шпиони щяха да съобщят на всички властници тук, че Кип е в града. И поне Бялата, Червения и командирът на Черната гвардия нямаше да останат бездейни, щом научат. Колко чевръсти бяха шпионите в Хромария?

А за Тея щеше да е най-добре, ако се погрижи за външния си вид, преди да се натъкне на слуга на някой от най-могъщите и неутолимо любопитни хора в Седемте сатрапии.

— Кип, и за двама ни ще е от полза, ако първо се почистя — каза тя припряно.

Тъкмо стигнаха до спалните помещения на момичетата и видяха Марисия, робинята на Гавин — идваше откъм стаята на Кип. Тея наведе глава.

— След пет минути съм готова — подхвърли и се шмугна вътре. — Може би десет.

В спалното нямаше момичета. Слава на Оролам, поне в това ѝ провървя. Сигурно бяха отишли да учат, да вършат работа или да вечерят… което напомни на Тея, че не е хапвала нищо след закуската. Затвори вратата и се заслуша.

— Кип — започна Марисия притеснено, — много се радвам да те видя жив и здрав. Искат да се качиш незабавно…

— Съжалявам, в момента съм зает.

— … на извънредната сбирка на Спектъра. Кип, това не е молба. Или ще дойдеш с мен, за да разнищим тази бъркотия, или ще те хванат стражниците на Черния, вероятно и ще те набият, а Червения ще постигне каквото иска. Защо тъкмо сега си прахосваш времето с тази робиня? Длъжен беше да се явиш веднага при Бялата. Да се молим на Оролам глупостта ти да не струва живота на някого.

— Няма и десет минути, откакто…

— Веднага, Кип!

В кратък пристъп на глупост Тея искаше да изскочи навън и да зашлеви Марисия. Как смееше да говори така на нейния приятел? Робиня ли? Робиня, а? „И ти си робиня, тъпа…“

Притисна се до вратата, за да чуе отговора на Кип. Отварящата се врата удари бузата ѝ и я зашемети.

— Калийн, не се залъгвай, че никой не ти обръща внимание — каза Марисия спокойно през пролуката. — Защо още не си представила документите за освобождаването си от робство? Що за игра си подхванала? За кого?

Вратата се затвори, стъпките заглъхнаха по коридора и Тея остана сама да плува с провесена на шията наковалня.

„Едно по едно — сгълча тя паниката си. — Още си наплескана с кръв, глупачке. Това е първото.“ Отиде при леглото си, отвори сандъка и грабна чиста риза. Влезе в умивалнята, напълни една мивка и се взря в отражението си.

Ослуша се дали не идва някой и съблече роклята. Видя петното отпред на ризата си, потъмняло от съсирването, но все още ярко при яката заради топлината и потта от тялото ѝ. Идеше ѝ да съдере плата, да се разреве, да повърне. Онзи мъж, погледът в очите му, отчаянието от неизбежната смърт и пълната безпомощност…

Вдиша дълбоко, опряла ръце на мивката.

Внимаваше да не остави кръв по лицето си, докато смъкваше ризата. Не се поддаде на хрумването да натопи ризата във водата и да изтърка петната. Така нямаше да почисти кръвта от плата, само щеше да оплеска цялата мивка. Вместо това огледа тялото си за съсиреци. Намокри края на ризата и се избърса между гърдите.

Милостиви Оролам, имаше кръв и в ухото. Не успяваше да я махне.

Стомахът ѝ се сви, но тя не си позволи да повърне. Потопи друга чиста част от плата във водата, после бавно и усърдно изчисти ухото, зад ухото, бузата. Пак огледа ръцете си. Изтърка кръвта под два нокътя. Сгъна внимателно съсипаната риза, за да не се виждат никакви петна, избърса се с кърпата за ръце и облече чистата риза.

Опита да се усмихне на огледалото. Бледичко.

На повече не беше способна.

Сега да се отърве от ризата — последната улика, която можеше да я свърже пряко с убийството. Ризите имаха номерца на гърба, за да знаят робите в пералнята на кое момиче да ги връщат. Тея раздра ризата на парчета и откъсна номерчето, а това се оказа по-трудно, отколкото очакваше. Малко платнено квадратче, и то тънко. Лапна го и го глътна.

Натика парчетата в чувала с използвани парцалчета за менструално кръвотечение и тръгна към стаята на Кип. Отвори предпазливо, с разширени зеници чувствителни към парил, убедена, че ще завари онзи проклетник вътре. Стаята беше празна, нямаше капани, затова пък откри квадратен плик на тоалетното шкафче на Кип. Пристъпи бавно, защото беше сигурна, че това го нямаше, когато излезе оттук.

На плика имаше един ред:

Т., както ти обещах.

Г-н Ш.

Дали това нещо вече е било тук, когато Марисия е надникнала в стаята? Гърлото ѝ пак се сви. Оролам, какво щеше да прави, ако беше влязла с Кип и той намереше листа? Товарът на тайните я задушаваше.

Да отвори писмо от господин Шарп беше все едно да държи змия. Взе плика нерешително, но вътре имаше само листове хартия. Подпря се на шкафчето да ги разгледа.

Нейните документи, даващи право на собственост върху тялото ѝ. Подписани, всичко беше наред. Готови за регистрация.

Тея слезе на нужния етаж, изчака няколко минути на опашката и връчи документите си на чиновника. Той провери придирчиво всичко по два пъти и отиде да говори с по-възрастен чиновник, от когото получи ключ. Върна се с няколко дебели пръчки монети. Преброи ги пред Тея и я накара да подпише заявление, че възнамерява да се присъедини към Черната гвардия, след това ѝ даде монетите.

— Моите поздравления — каза чиновникът. — От този момент не си обвързана с клетви за вярност към никого освен към Черната гвардия и Хромария. — Потупа я по ръката. — Хей, гледай по-весело де! Вече си свободна.

Беше се сбъднало най-съкровеното ѝ желание, жадуваната от години мечта, а сега беше и по-богата, отколкото можеше да ѝ се присъни, но никога през живота си не бе копняла толкова силно за отнетата свобода.

20.

Карис разиграваше следящия я шпионин, като го преведе из най-лошите квартали на Големи Яспис. Хиляди пъти бе минавала през тези бедняшки бордеи и нито веднъж не бе изпитала безпокойство, но днес не беше същото. Без униформата на Черната гвардия, пазеща по-добре от щит, се чувстваше странно уязвима. Това не ѝ харесваше. По-точно беше противно. Кимаше на дюкянджии, които познаваше от повече от десет години, а те едва отвръщаха на поздрава. Не можеха да я познаят, защото носеше тоба.

По-лошо беше, че и техните дебелоглави синове не можеха да я познаят. Разбира се, можеше да пребие петима от тях наведнъж, но сега и това не беше сигурно. Полите на дрехата ѝ лесно биха се закачили в нещо, а преди два месеца самата тя бе пребита в глуха уличка и преживяването беше твърде прясно в паметта ѝ, за да си позволи самонадеяност. Жегна я онова чувство на безпомощност, от което бягаше през целия си живот.

Някой ѝ подсвирна. Юмруците ѝ се свиха. Да му се не види, този път всички привични реакции бяха сбъркани. Все едно целият свят се бе променил и никой не беше благоволил да ѝ каже… само защото бе облякла тоба. Ако отидеше при нахалника и го цапардосаше, не можеше да разчита на плашливостта от дните, когато носеше униформата си. Онези места в града, които трябваше да са опасни за противника ѝ, изведнъж се оказваха опасни за самата нея.

Стори ѝ се, че признава поражение, когато сложи зелените си очила на притегляща. Слава на Оролам, че имаше поне тях. Една сърдито извита вежда над очилата стигна, за да стъписа събиращите се наоколо мъже и те побързаха да се пръснат.

А това я накара да се замисли. Други жени се справяха с такива неприятности всеки ден, и то без кървища, без схватки… и без очилата на притегляща. Карис обаче буквално нямаше представа как го правят. Питаше се дали силата ѝ не я прави по-слаба в някакъв смисъл. Друга жена не би допуснала да попадне в опасно положение. Карис знаеше единствено как да сплашва, да наложи надмощието си по един или друг начин. Толкова отдавна притегляше, че дори не можеше да гадае как би се справяла с живота, ако нямаше дарбата. Мисъл, която вдъхваше смирение.

А сега не можеше да разчита на притеглянето. Макар че си сложи очилата, ако си позволеше да притегля, Бялата щеше да научи. Нима Карис би я излъгала, ако попита?

Не. Нямаше да лъже Бялата.

Преследвачът още вървеше подире ѝ.

Тя свали очилата и продължи направо, докато намери подходяща тясна улица — дълга, без други успоредни улици наблизо. Ако преследвачът упорстваше, щеше по неволя да се навре тук. Карис влезе в един дюкян на тъкачка на ъгъла и попита:

— Имате ли шалове? Предпочитам копринени. Поканена съм на сватба.

Усмихна се безизразно и зарадваната жена влезе в задната стая, както Карис очакваше. Тя сложи един данар на тезгяха в отплата за измамата и засадата и се скри между провесените от тавана ивици плат.

Преследвачът подмина входа в блажено неведение.

Карис го нападна със страничен ритник — лявото ходило зад дясното, силата събрана в таза, дясното ходило изстреляно в рамото му както рита кон. Нямаше значение, че е дребничка, ако успееше да насочи цялата си сила безупречно. Той се блъсна тежко в стената на три крачки от нея. Преди дори да се е свлякъл на земята, Карис впи пръсти в гръкляна му и го прикова към стената, готова да забие другия си юмрук в главата му.

Мъжът не можеше да помръдне от неудобната полуприклекнала поза. Изпъшка. Шапката му бе паднала пред краката. Изглеждаше на четирийсетина години, беше мазен, с потъмняла от слънцето кожа и мърляво подобие на аташийска брада с вплетени мъниста.

— Оня ми рече, че може да ми налетиш — изсумтя той. — Аз пък си викам — колко лошо удря толкова дребна жена?

— Кой те изпрати? — попита Карис.

— Той внимава какви ги върши, момиче. Каза да ти предам, че би могло да е още един груб урок като предишния. Тоя път е милостив.

— Какво?! Още един урок ли?

— Дето са те смачкали от бой. Не бях замесен тогава, не си го изкарвай на мен. Ей, може ли да седна или поне да се изправя?

Карис го пусна.

— Благодарско. — Той се взря в нея и пребледня. — Девет адове… Ти си оная черногвардейка, а? Дето си боядиса косата. Ама че мръсник, прати ме да дебна тъкмо тебе. А ти дори не притегли…

— Кажи ми нещо, с което ще ме убедиш да не те пребия.

— Добре, добре, оня да пропадне в ада дано. Не ми даде толкова пари, че да си търся белята. Дори не се уговорихме кога да се срещна с него и да му кажа какво съм видял. Ти няма ли да закъснееш за някъде?

Карис не смяташе, че има друга неотложна работа в момента. И не позволи думите му да я разсеят. Може би я залисваше с приказки, за да я връхлетят приятелчетата му изневиделица. Само че в улицата не се мяркаха други хора.

— Как се казваш?

Той се намръщи и реши да не се инати.

— Даян Дакан.

— Длъжник си ми, Даян Дакан.

— Пусто да остане…

Ако онзи, който го бе наел, искаше да я размотава колкото се може по-дълго, тя не биваше да губи повече време. Втурна се обратно и пристигна в Хромария обляна в пот, което никак не подхождаше на дама. Отначало се подвоуми да наеме ли кон, но пресметна, че така ще се забави повече. Не всички улици бяха достъпни за ездачи, а и докато намери кон… С тичане се върна по-скоро, колкото и да ѝ пречеше дрехата. Нахълта в асансьора и се качи на най-горния етаж, до който стигаше.

— Някакви новини? — подхвърли на черногвардейците, които пазеха там.

Единият беше онзи новак Джил Грейлинг, другият — високият евнух Литос. Двамата се спогледаха.

— Къде е охраната ви? — попита Литос.

Може би не бе постъпила добре, като отпрати Самит след срещата в „Кръстопътят“, но нямаше намерение да обсъжда това с Литос.

— Джил, имаш голям дълг към мен — сопна се Карис. — И изобщо няма да си близо до изплащането му, ако не ми кажеш какво става.

Той въздъхна. Очевидно му се искаше да забрави как бе позволил на онази пачавра да се вмъкне в стаята на Гавин. Прокашля се.

— Има спешна сбирка на Спектъра. Трябваше да започне преди около час, но Жълтата и Подчервената не можеха да отидат веднага. Започнаха преди малко.

Литос се вторачи сърдито в него.

— Какво ме гледаш така? — не отстъпи Джил. — Тя е една от нас.

Погледът на Литос стана пронизващ.

— Какво толкова? — заинати се Джил.

— Благодаря ви, и двамата сте самата прелест — измърмори Карис и влезе припряно в стаята на Гавин.

Още не можеше да свикне, че е и нейна стая. Подвоуми се да облече ли други дрехи, или само да пребори потта с малко пудра. Къде беше Марисия? Уж беше стайна робиня, а не се заседяваше много в стаята…

„Сега пък искам Марисия да е тук. Не сме от най-последователните, а, Карис?“

Попи влагата от лицето си с кърпа, напудри се набързо, пребори се с косата си за половин минута и си внуши, че в историята остават онези, които отиват навреме на нужното място. Тръгна към асансьора.

— Иха-а, това се казва сръчност. Изглеждате фан… — започна Джил.

— Нито дума повече, момче. Нито. Дума. Повече.

Наистина ли нарече „момче“ този деветнайсетгодишен младеж?

Доближи Залата на Спектъра и стоящите пред нея черногвардейци. Изведнъж съжали, че не изглежда малко по-ослепително.

— Лейди Гайл — кимна най-старшият, с когото доскоро бяха равни по ранг.

— Стражеви капитан Кинжал, добър ден и на тебе.

— Карис, срещите на Спектъра са само за членовете му — напомни той и застана пред вратата.

— Идвам като представителка на своя съпруг.

Доводът беше слабичък — и двамата разбираха това.

— Карис, моля те да не правиш сцени.

— Ще ти бъда благодарна, ако си спомниш, че съм лейди Гайл, а дамите не правят сцени.

Стражевият капитан се обърка за миг от думите ѝ, а дребничката Карис нямаше нужда от повече време да се провре покрай него и да отвори вратата.

— Лейди… — почна той.

И млъкна, защото Карис вече влизаше в залата.

Тя тръгна към мястото на Гавин, сякаш беше самият Гавин Гайл. Седна. Не видя как останалите възприеха появата ѝ, защото вниманието ѝ беше приковано в Андрос Гайл. Усмихваше се зад тъмните си очила. Мръсник. Дори не изглеждаше учуден. За малко разколеба увереността на Карис, че той е пратил преследвача. Но ако не беше Андрос, кой друг?

— Здравей, дъще, много мило от твоя страна да се присъединиш към нас. — Неговата сянка Гринуди както винаги стоеше до рамото му и му шепнеше нещо. — Бих казал, че присъстващите тук вече сме предостатъчно. Да започваме ли?

Карис знаеше, че не започват току-що, но Андрос обичаше да пробутва подигравките с най-безстрастното изражение. Огледа залата — само Подчервената не беше тук. Тази жена все беше бременна или кърмеше поредното си отроче, но обикновено не допускаше едното или другото да ѝ попречат в задълженията.

— Андрос, можем да продължим оттам, докъдето бяхме стигнали — заяви Бялата.

Значи ѝ се беше подиграл. Ами да върви в ада. Карис вече беше тук. Победа, макар и малка.

— По причини, които обсъдихме, преди толкова странични лица да бъдат допуснати в това прославено с историята си средище — подхвана Андрос, — определени, по-крайни ходове трябва да бъдат отложени. Наши представители претърсват моретата и бреговете дори в този момент. Дотогава сме принудени да играем с картите, които имаме, съгласни ли сте?

Карис нямаше как да знае за какво говори той, затова пък виждаше как Цветовете около масата кимат, стиснали устни. Ако преди малко бяха обсъждали нещо в още по-тесен кръг, значи бе важна тайна. Андрос каза „странични лица“, не говореше само за нея. Спектърът се бе събрал в началото без никакви роби в залата, дори без черногвардейци. Що за тайна е тази, че и Черната гвардия не бива да знае за нея?

А по изражението на Бялата отгатна, че не ѝ харесва такива тайни да бъдат споменавани дори толкова уклончиво.

— И през това време трябва да водим война — каза Андрос.

Клитос Сини се размърда на стола си, като че ли искаше да вметне нещо, но не смееше да възрази на Андрос Гайл, който въпреки мълчанието му настръхна от гняв.

— Ще отречеш ли, Клитос? И сега ли? Още колко от нашите кораби трябва да потопят? Още колко от нашите хора трябва да убият? Изправени сме не срещу какво да е, а срещу старите богове и еретиците, които желаят завръщането им. Ще имаме кратко спокойствие през зимата, но прекъсването ще помогне повече на нашите врагове. Малко кораби могат да кръстосват из Лазурното море в зимните бури, а враговете ни се придвижват по суша. Ще имаме само малцината рутгарски войници и остатъците от аташийската войска под командването на онзи идиот генерал Азмит.

— Говориш за мой братовчед! — троснато каза Делара Оранжевата.

Лицето ѝ беше подпухнало и зачервено, очите — кървясали.

— Значи си имате идиот в рода — отвърна напористо Андрос. — Или са двама?

Тя изпухтя и си замълча. Примиряваше се с оценката му и Карис си каза, че щом Делара толкова лесно признава тъпотата на своя братовчед, Андрос може би се изразява твърде меко за този човек.

— Трябва да му изпратите заповед — продължи Андрос — да влиза в сражения само с цел да забави врага. При никакви обстоятелства да не рискува с решаваща битка.

— Не му ли изпратихме вече такива заповеди? — попита Бялата.

— Да, изпратихме.

Андрос не се впусна в подробности, но Карис нямаше нужда от тях. Тя бе виждала със собствените си очи как жадуващи слава хора пращат другите на смърт. А на Андрос не му допадаше да дава заповеди, когато нямаше как да наложи изпълнението им.

— Да забавя врага ли? — повтори Бялата. — Колко земи ще им отстъпим?

Андрос въздъхна.

— Трябва да съберем сили за пролетната кампания. Ако преценяваме трезво, не можем да им попречим да настъпят в Кървавата гора.

— Там има погранични градове — Бичи брод, Каменно поле. Кожарски завой, Мангрова гора. Нима предлагаш ей така да оставим хората да бъдат изтребени? — с тих ужас попита Оранжевата.

— А ти как предлагаш да ги спасим? — отвърна с въпрос Андрос. — Знаеш ли по-добър вариант? Сподели го с нас, моля те.

— Аз… аз просто не мога да повярвам…

— Казваме на хората да се измъкнат оттам, опожаряваме всичко, за да морим с глад армията на Цветния принц, когато нахлуе. Сатрапът няма да се зарадва, но ако не го направят… длъжни сме да обмислим и възможността да загубим Кървавата гора.

— Искаш от тях да опожаряват джунгли? — промърмори Оранжевата. — В дъждовния сезон?

— Да, искам да победят в тази война с един смъртоносен удар, без да загубим нито човек. Искам нито един невинен да не пострада. Питаш какво искам, нали? Не се дръжте глупаво. Задължително е да победим. Значи трябва да поискаме от хората в Кървавата гора да отровят кладенците. Да изколят добитъка. Да подпалят нивите си, да унищожат голяма част от джунглата и да принудят всичките си червени притеглящи да разкъсат халото, ако няма как иначе, но да подпалят тези гори. Трябва да поискаме от тях да победят, иначе след девет месеца ще обсъждаме кои селища в Рутгар да изоставим.

Остави ги да умуват над думите му и никой не се обади.

— Същевременно загубихме основната част от флота си — пак започна Андрос. — Можем да се заемем с построяването и вземането под наем на нов флот, но според мен дори не е необходимо да го правим. Нуждаем се само от онези нови морски колесници, които създаде Черната гвардия…

— Изобрети ги Гавин — прекъсна го Карис.

— Да, разбира се. Черната гвардия само ги усъвършенства. Както предпочиташ, скъпа.

Тя се облегна на стола уязвена. Как успяваше да я засегне този мръсник? Как я караше да се чувства толкова незначителна?

— С тези водни колесници — продължи Андрос — можем да контролираме моретата без разходите за цял флот. Знаем, че Цветния принц има вземане-даване с илитийските пирати, а така ще му попречим да се снабдява по море.

„Цветния принц. Моят брат…“

— Можем да оставим обсъждането на конкретната тактика за по-късно — намеси се Бялата.

— Имаш право — съгласи се Червения. — Но поне в едно можем да сме единодушни — последната битка беше същинска катастрофа. Не можем да ръководим войната от разстояние. Имаме нужда от промахос.

Делара Оранжевата се разсмя.

— И понеже ти командваше толкова добре в последната битка, трябва да изберем тебе, а?

Андрос ѝ отвърна мигновено:

— Ти се опозори, дори не можа да опазиш сатрапията си срещу дребен разбойник от Тирея. Позволи дребното затруднение да избуи в огромен проблем. Отбраната ви беше толкова срамно слаба, че вече се питам дали сред нас не присъства предателка. А аз изобщо нямах пълномощията да командвам онези некадърници, които настояхте да изберете за наши пълководци, за разлика от правата, които се дават на промахос. Поровѝ в паметта си. Може би ще я намериш на дъното на някоя бутилка.

— Ти ни попречи да се защитим! — изкрещя Делара. — Отказа ни помощ! Знаеш, че ни подкрепихте твърде късно. И искаш да направим тебе промахос?!

— Стига — спря ги Бялата.

— Не говорех за себе си. Прекалено стар съм. Този товар е твърде тежък и…

— Загубих всички, които оби… — пак се развика Делара.

— Стига! — този път изръмжа Бялата. — Делара, всички ти съчувстваме и все още имаш правото си на глас, което ще загубиш, ако не си тук да го упражниш. Не се отказвай поне от това. Да чуем предложението на Висшия лукслорд Гайл.

„Прекалено стар“ ли? Дъртият паяк си призна? На Карис не ѝ се вярваше. Кого ли щеше да предложи вместо себе си?

— Всеизвестно е, че понякога имах разногласия със своя син, но никой не може да отрече, че той имаше обединяващо влияние върху Седемте сатрапии. Макар да изпълняваше предимно церемониални функции, повечето хора го обичаха. Със загубата му ние загубихме и една от най-важните връзки, крепящи тънещите в раздори сатрапии. Поради причини, които са ни до болка ясни, ще има… — Той помълча и подбра внимателно следващите си думи. — Ако Оролам не се смили, не изглежда вероятно да имаме нова Призма на следващия Слънцеднев, но съгласно древния закон сме задължени да имаме кандидат за Призма. Значи всички трябва да търсим избраниците на Оролам. Убеден съм, че ще прекараме много време в молитви. Принудени сме да правим каквото можем, за да оцелеем около година без Призма. Това означава да се придържаме към стария ред. Всички притеглящи да се трудят задружно и да уравновесяват стореното от онези, които са на страната на врага.

Карис оглеждаше седящите около масата и виждаше изпити, посивели лица.

— Няма да се откажете от Гавин! — натърти тя. — Не е мъртъв. Насочете усилията си към издирването му.

— Разбира се, ще правим и това — невъзмутимо я увери Андрос. Усмивката му преливаше от снизхождение към една истерична жена, която не може да понесе мисълта за несъмнената смърт на своя съпруг. — Само обмисляме всички възможни варианти.

На Карис ѝ идеше да смаже лицето му с юмрук.

— Защо не можем да имаме нов избраник за Призма? — попита Делара.

Карис долови, че още двама от по-новите Цветове си задават същия въпрос, но Андрос отговори незабавно:

— Това не е въпрос, който ще обсъждаме на открита среща.

— Според тебе срещата е открита, така ли?

— Само Цветовете и Висшият магистериум могат да обсъждат този въпрос, и то само заедно — потвърди Бялата неохотно.

Карис стисна зъби. Андрос се опитваше да ги подтикне към изгодно за него решение, но какво целеше?

А той продължи:

— И преди сме работили задружно, за да надделеем в подобни изпитания, можем да го направим отново. И ще го направим. Независимо от всичко нашите потребности, нашата война и нашите народи не могат да чакат дори до Слънцеднев в търсене на единството. Трябва да признаем две болезнени истини, преди да сме загубили всичко — моят син е мъртъв и ние се нуждаем от промахос.

— Не е мъртъв — възпротиви се Карис.

— Дъще, похвална проява на преданост и любов е, че се надяваш и когато не може да има надежда, но благоразумието ни налага да подходим по-разсъдливо към истината. Гавин е…

— … жив — прекъсна го глас откъм вратата. — Пленник е на илитийски пират с прозвището Топчията.

Всички се смълчаха. Карис зърна съвсем за малко Марисия зад Кип, докато вратата се затваряше. Кип! И той е жив?

А Гавин? Ударите на сърцето ѝ се забързаха. Усети боцкане като от иглички по ръцете си. Това беше надежда. Истинска надежда, а не непреклонен инат.

В седмиците след битката Кип се бе променил. Личеше, че е гладувал, защото сега изглеждаше само тантурест, а не дебел. И личеше, че е Гайл. Волева брадичка, ярката светлина на ума в сините очи със зелен ореол от притегляне, широки рамене, широк гръден кош, яки, макар и все още безформени ръце. Но най-натрапващата се промяна беше в държането му. Нито помен от вятърничавост или ехидство поне в момента. Той беше съсредоточен и безметежен, без изобщо да се притеснява от това сборище на най-могъщите хора в света.

— Я гледай, копелето се върна — подкачи го Андрос Гайл.

— Стига с тези глупости, дядо — троснато му отвърна Кип. — Аз съм Гайл. По тяло, кръв и воля. Ще отречеш ли?

„Ще посмееш ли?“ — подсказваше позата му неизречения втори въпрос.

И сякаш въздухът затрептя от напрежение, когато погледите на двамата мъже се срещнаха. Никой не продумваше. Дори резките думи на Кип не бяха мрънкане на момче, не каза: „И аз съм Гайл.“ Каза само: „Аз съм Гайл.“ Все едно въплъщаваше всичко, което беше присъщо на рода. Все едно той беше върхът, до който родът бе стигнал. „Вярно е в известен смисъл — рече си Карис. — Той е единственият наследник на Гайл.“

Единственият, за когото всички знаеха. Но имаше и копеле на Гайл, за което не знаеха. И никога не биваше да научат. Стомахът ѝ се сгърчи.

Черногвардейците, които охраняваха залата, гледаха неуверено. А те никога не си позволяваха неувереност.

Атмосферата се промени. Карис не знаеше как проумя това, но Андрос повярва. И сега протакаше с единствената цел да печели време… или за да си достави извратено удоволствие. Карис се спря на първата догадка. Той не бе предвидил завръщането на Кип. И сега пренареждаше картите мислено, за да остане с три хода пред другите.

Накрая устните му помръднаха в сянка на усмивка. Показа съгласието си със сдържан жест.

— Добре, внуче, сподели новините си с нас, моля те.

— Какво ти разказа Гринуди? За случилото се на кораба? В края на краищата ти беше с очилата си, а и там беше тъмно.

Какви ги вършеше Кип? Защо го е еня какво бил казал Гринуди? Защо даваше този шанс за измъкване на Андрос Гайл, на своя враг? Карис усети тежест в корема си. Кип предлагаше помощта си на дъртия паяк, за да прикрие истината. Но каква ли беше тази истина?

Андрос Гайл не би имал нужда от тази помощ, ако не е извършил някакво зло. Значи имаше вина за изчезването на Гавин. Оролам да го прокълне дано!

— Не смятам, че за да чуем истината от тебе, трябва да повтаряме какво са казали други — възрази Андрос Гайл.

Не приемаше подадената ръка. Кип сви рамене.

— Скарахме се с Гринуди. Аз бях дошъл с баща си, когото ти повика за разговор. Гринуди не искаше и аз да присъствам. Убеден съм, че според него и ти не би искал да съм там. И той — един роб — си позволи да ми посегне, затова го блъснах по стъпалата. Твърде невъзпитано от моя страна, за което моля да ми бъде простено, дядо. Не биваше да се отнасям толкова грубо с твоя собственост. След напрежението от битката… както и да е, той пак се нахвърли срещу нас и…

Кип се поколеба. Гринуди гледаше мъртвешки. Робът не можеше дори да се оправдае. Знаеше, че когато се остъргват воденични камъни като двамата от рода Гайл, дори най-довереният роб може да бъде пожертван нехайно, смлян в миг, ако Андрос реши, че ще спечели нещо от това.

— И той се блъсна в мен, аз пък се блъснах в баща си, имаше малка бъркотия, докато всички се опитвахме да го хванем, за да не падне зад борда. Но той падна във водата. Скочих след него. Знам, че Гринуди не умее да плува, той също предложи да скочи, но щеше да е безполезно. Баща ми сам си е виновен, че отпрати черногвардейците, каза им да се наспят. Иначе щяхме да го спасим с лекота. А аз само го вдигнах на повърхността и се опитах да притегля светлинен сигнал. Но вместо да бъдем спасени от вас, от водата ни извади капитан Топчията. Изрече някаква молитва към морето и пак бях хвърлен зад борда.

— Но ти си видял, че синът ми е жив? — развълнувано попита Андрос и като че ли беше искрен в изумлението си.

— Да, сър. Сигурен съм. Изненадан съм, че още не сте получили искане за откуп. Сър, Топчията веднага позна Призмата.

Бялата кимна.

— Гавин е споменавал този пират и преди. Според него е голям чешит и не е съвсем с ума си.

— Гринуди! — викна Андрос и се завъртя гневно на стола си. — Нали ми каза, че Гавин уж бил в несвяст, когато потънал във водата?!

Робът се просна по лице пред него.

— Смилете се, господарю! Аз… привидя ми се, че той си удари главата, докато падаше. Стори ми се, че потъна, преди момчето да е скочило. Господарю и повелителю, толкова съжалявам. Посрамих и себе си, и вас.

Мълчание. Пренареждане на карти.

— Не — каза накрая Андрос. — Аз се посрамих. Не биваше да изоставям сина си толкова лесно. В тази година, когато загубих толкова много… — Гласът му притихна, сякаш не можеше да сдържи чувствата си. Опря длан над сърцето си, после направи знака на четирите и трите. — Да благодарим на Оролам.

Изглеждаше искрен. Може би все пак обичаше Гавин посвоему.

Андрос продължи, преди някой да се намеси:

— Не биваше да разчитам на думите на роб за толкова важно нещо. По-късно ще го накажа както е заслужил. Кип! Ти на два пъти спаси моя син, донесе ми и вестта, че е жив. Сгря сърцето на един старец. Ще се погрижа да бъдеш възнаграден подобаващо.

— Той ми е баща. Нямам нужда от награда — отказа Кип.

— Настоявам. Ела по-късно в покоите ми. Сега си свободен — каза Андрос Гайл.

Другите само наблюдаваха как Кип ще се примири, че е изгонен. Не искаше да излезе, но очевидно нямаше какво да направи. След две-три секунди се поклони и напусна залата.

Карис не се съмняваше, че е станала свидетел как единият или другият беше подкупен, но не знаеше кой. Може би и двамата. Що за наглост — да го направят пред очите на целия Спектър. И що за майсторство — да го направят безнаказано.

Дори ако се бе оплел в плановете си за малко, Андрос Гайл не го показа с нищо.

— Е, това е чудесно. Ще се сблъскаме със сериозни трудности, за да си върнем моя син, преди да го е хванал някой друг, но мисля, че ще ги преодолеем.

Щом Кип излезе, нахълта Арис Подчервената, с натежал от бременността корем и задъхана.

— За какво говорим? — попита, докато минаваше покрай Карис към мястото си.

Този път не носеше най-малкото си дете, но направо вонеше на луксин и секс. Карис не беше наивна девойка, а и всички знаеха, че на зелените, червените и подчервените най-много им харесва да смесват притеглянето със секса. Това изостряше и усещанията, и преживяването. Все едно ѝ беше с кого ляга Арис, но да дойде на среща на Спектъра още възбудена от секс и вмирисана… Арис не би си го позволила, ако се владееше напълно.

„Нарушаването на правилата убива всички ни.“

До днес очакваше, че на Арис ѝ остават още поне две години, но вече не беше сигурна. С наближаването на края подчервените обикновено започваха да бранят много ревниво каквото им принадлежи и закриляха настървено любимите си хора. И разбира се, ставаха неутолимо похотливи, но жена с положението на Арис не би трябвало да го показва поне публично.

Андрос само изгледа втренчено Арис и престана да ѝ обръща внимание.

— Ако Цветния принц плати откупа за Призмата преди нас — каза Делара Оранжевата, — ще ни съсипе. Това ще подкопае напълно бойния дух. Ще го използват като заложник, за да не нападаме, а след това…

— Не, не, не — прекъсна я Андрос. — Не разбирате ли какво значение имат морските колесници?

Срещна само празни погледи. И се подсмихна. Обичаше интелектуалното му превъзходство да си личи толкова неоспоримо.

— Как някой пират ще успее да се крие дълго от нас? И как ще се бие с нас? Ние сме господари на моретата, макар че все още никой не разбира това.

— Щом сме господари на моретата, защо да не нападнем Цветния принц? — попита Делара.

— Защото е на сушата — натърти Андрос.

— Ще ти бъда благодарна, ако престанеш да ме обвиняваш в глупост. Питам — щом моретата са наши, защо да не стоварим хора там, където е най-изгодно за нас? Зад вражеската отбрана или може би…

— Ти не си ли виждала тези морски колесници? Ще се лишим от хиляда притеглящи, докато направим дори само един транспортен кораб. Можем да отнемем надмощието на другите в морето, можем да го претърсим, за да открием моя син, а с гранати и други оръжия можем да потопяваме пиратите, наети от Цветния принц, но докато не възстановим собствения си флот, нашите армии могат да напредват само по суша.

— Значи тези колесници всъщност не променят нищо — каза Клитос Сини.

— Да, освен че ни дават възможност да се опазим от неочаквани нападения и по всяко време да знаем точно къде е Цветния принц седмици преди той да научи къде са нашите армии. Май друго не се променя, така е — отвърна Андрос с натежал от презрение глас. — В момента важното е, че скоро ще си върнем Гавин. Разбира се, не можем да бъдем уверени, че ще го спасим жив. Но и никой друг няма да се добере до него.

Пак показа змийския си нрав. Казаното от него беше вярно, но от това не ставаше по-утешително. И Бялата би казала същото, но не би пренебрегнала покрусата от гибелта на Гавин заради нещастна случайност или яростта на някакъв пират.

И чак сега всичко чуто се стовари наведнъж върху Карис. Гавин беше жив. Гавин беше жив! Сълзите на облекчението размътиха зрението ѝ, после я заслепиха. Не искаше да плаче пред Андрос Гайл, да прояви слабост пред Спектъра, но изхлипа неволно.

Всички се обърнаха към нея, тя наведе глава и стисна клепачи, за да не рухне.

А трябваше очите ѝ да са отворени. Сега беше шпионка. Трябваше да внимава. Да бъде полезна.

Жив. Надежда, светлина, милост. Самият Оролам ѝ протягаше ръка в падащия мрак.

Поне веднъж Андрос Гайл не се заяде с нея за слабостта ѝ, а каза:

— Нека разпратим съгледвачите и вестоносците си, да съобщим на сатрапите тази новина. Но преди всичко нека се помолим. Защото без намесата на Оролам положението ни е твърде тежко. Нека се съберем отново скоро, но мисля, че днес видяхме и чухме предостатъчно. Върховна господарке Пулор?

„Нека се помолим“ ли? Андрос Гайл ли изрече тези думи? Човекът, който се присмиваше на вярата при всеки удобен случай?

Бялата направи знака на четирите и трите, останалите от Спектъра повториха жеста ѝ. Опряха длани на масата пред себе си, отворени за светлината, отворени за истината.

— Отче на светлините, свети Орхолам — Бялата каза името с подчертано „х“, както го произнасяли някога. — Праведни отче. Яка кула на Калоне, Всемилостиви, Утешителю на угнетените, Пазителю на сираците, Добри учителю, Избавителю, Доблестни бранителю. Спасителю, Боецо на правдата, Върховен магистрате, Достопочтени, Всесилни, Ярка зорнице, Пламъко в тъмата, Надеждо за последните, Неуморни целителю, Отче, Повелителю и Боже.

От последната дума Карис потръпна въпреки сълзите. Както парийските мъже покриваха косите си от почит, за да не съперничат по външност на Оролам, така и имаше слова, с които хората рядко се обръщаха към него — името му стигаше, за да проявят пълното си покорство, да го възвисят безмерно над езическите божества. Но когато изрече тази кратка дума, Бялата показа колко страшна е заплахата според нея.

— Боже — промълви тя отново.

В залата настана тишина. На Карис ѝ се стори, че може да чуе и играта на светлината по лицето си.

— Боже, който си единствен Бог. Боже, моля те, спаси ни.

След дългото въведение Карис очакваше повече красноречие, повече молби, повече… думи. Поздравът беше по-дълъг от самото послание.

И тогава осъзна какво бе направила Бялата. Красноречието трябваше да бъде насочено към самия Оролам. В него бяха красотата, величието и могъществото. Той знаеше от какво се нуждаят. Знаеше как да им помогне най-добре. Тази ерес беше заплаха не само за земния ред, а и за почитанието към Оролам в Седемте сатрапии, тя му се опълчваше и го отхвърляше. Бялата просто потвърждаваше предаността си и се молеше на техния повелител да ги спаси, както подобава на верни васали. В края на краищата какво друго имаха да кажат?

Това беше като отражение на помощта, за която жителите на онези погранични градове в Кървавата гора щяха да молят, а Спектърът мълчаливо се бе съгласил да им откаже. „Вие трябва да умрете“, решиха те, без дори да гласуват. „Вие трябва да умрете, за да постигнем ние целите си.“

На Карис ѝ оставаше само да се надява, че Оролам няма да се отнесе толкова бездушно и практично и към тях.

21.

Пред вратата на личната тренировъчна зала на Призмата, дълбоко в недрата на Кулата на Призмата, Тея се поколеба — взираше се в ивицата синя светлина, огряла пода. Досега не бе виждала залата осветена в някакъв цвят. Дори не знаеше, че това е възможно тук.

Чуваше и звуци, които не можеше да сбърка — някой бъхтеше с комбинации от удари чучело и макар да беше странно, ехтящото насилие я успокои. Онзи вътре тренираше, значи не беше враг. Движенията на господин Шарп ѝ подсказваха, че и той тренира често, но някак все не успяваше да си представи как се занимава с това. Той въплъщаваше неумолимото действие, не подготовката за него.

Отвори с ключа, който ѝ бе дал командир Железни, и влезе. Тъкмо навреме, за да види как Железни се развихри. Юмруците му се стрелкаха и забиваха в тежкия натъпкан със стърготини кожен чувал — в корема, в брадичката, в бъбреците, пак горе и пак долу, недоловимо за очите. Накрая се метна встрани към полосата на препятствията. Измъкна два учебни меча, без да спира и за миг.

Движенията дори с един меч в ръката или на кръста бяха част от подготовката в Черната гвардия, до която групата на Тея изобщо не беше стигнала. Краткото участие в битката за Руишки нос я накара да проумее веднага колко трудни са тичането и схватките с оръжие, та дори ако е прибрано в ножницата. Тялото ти уж умее да се плъзга с лекота покрай ъгли, а изведнъж се закачаш в тях и залиташ. Още по-мъчно е да се движиш, когато държиш оръжието — ако острието заседне в рамка на врата и не се спреш навреме, дръжката му ще се забие в корема ти… и няма да се почувстваш добре.

Затова беше толкова поучително да гледа как командир Железни минава през полосата на препятствията с два дълги меча. Той не носеше риза, само стегнатия черен панталон и ботушите с каучукови подметки, каквито получаваха пълноправните черногвардейци — и с добро сцепление, и почти безшумни. От пълна неподвижност към вихрено движение досущ като нападащ лъв — преливане на мускули, устремила се плът и той вече се движеше с почти максимална бързина след само четири крачки.

Прелетя над преграда, която би стигнала почти до шията на Тея, втурна се право към стена с дупка в нея, широка не повече от крачка, и се метна с мечовете пред себе си, раменете му едва се побраха, но тялото изобщо не докосна ръбовете. Търкулна се и стана с плавно движение, размахал остриетата.

Хукна към друга стена, без да губи много от скоростта си, и се изкатери по нея. Устремът му сякаш се предаде на самата стена през краката, ръцете с мечовете пред гърдите. Скочи от стената, изви тялото си и остриетата се стрелнаха към чучела, окачени на десет стъпки над пода, изцяло в брони от шиите надолу.

Заради ударите отляво надясно Железни стъпи странично, превъртя се през хълбок и се изправи със скок. Изглеждаше раздразнен и Тея веднага забеляза затруднението му. Този път не можа да запази скоростта и нямаше как да прескочи ямата, която беше следващото препятствие, ако не се дръпнеше назад за засилване, а това означаваше да загуби време.

Той бе видял Тея, разбира се, но долови, че тя не е дошла с неотложен проблем, затова не каза нищо. Върна се в началото и започна отново.

Този път при пъргавото катерене по стената я удари с мечовете, обгърнати в син луксин, пусна ги, изви се, размени местата на оръжията и скочи от стената, съсече чучелата и стъпи устойчиво. Засили се към ямата с цялата си бързина, прескочи я и се отблъсна от площадка, която беше твърде малка и не можеше да се задържи на нея. Засили се отново, хвърли се напред и нагоре и хвана висящо въже, за да се прехвърли над следващата яма. Така беше принуден да пусне единия меч, но се приземи ловко със смях.

— Тук тренира Призмата. То се знае, мами с луксин на всяка крачка, но последния път ме предизвика да подобря времето му. И май току-що успях.

Когато доближи Тея, тя изведнъж си припомни смущаващо колко огромен и могъщ е нейният командир. Мимолетният ѝ поглед към осеяните му с белези гърди явно напомни на Железни, че е полугол. Той се смути — явно отдавна внушената му парийска свенливост не можеше да бъде заличена напълно и след толкова години в Черната гвардия. Грабна припряно туниката си и я облече.

— Дойде да тренираш ли? — обърна се към Тея. — Мога да ти покажа някои упражнения.

Тея се взираше в него и нещо ѝ пречеше да отвори уста. Искаше ѝ се да му каже всичко. Но Убиеца Шарп може би стоеше с тях в залата.

— Регистрира документите си, нали? — попита Железни, който бе видял монетите.

— Ами… да.

— Ще ни напуснеш ли?

— А мога ли наистина? — попита Тея, на която още не ѝ се вярваше.

— Ако дадеш тези пари на Черната гвардия, ще си напълно свободна. Ще можеш да изкараш повече пари като наемник, ако останеш и си тръгнеш преди последния обет, но някои в твоето положение бързат да напуснат. Когато си израснала в робство, мисълта да отложиш истинската свобода дори с още един ден е непоносима. Други само приказват за това. Слушал съм черногвардейци да говорят от петнайсет години как ще се откупят — петнайсет години след като са положили последния обет, представяш ли си, — и как ще бродят по света. Дори през последната година преди да се оттегли Трег все повтаряше, че щял да се откупи. — Железни прихна, но тутакси се навъси. — Той не се върна от Гаристън.

— Най-силното ми желание е да бъда в Черната гвардия, но… — запъна се Тея.

Той не продумваше, само скръсти яките си ръце на гърдите си и чакаше. Но в мълчанието му имаше търпение, а не настойчивост. Пред нея стоеше толкова зает човек, че рядко се случваше да спи повече от пет часа нощем, но когато се занимаваше с проблемите на своите черногвардейци, дори новаците, Железни беше отзивчив и не припираше. Тея за пръв път се замисли колко щедър е със своето скъпоценно време, но сега се отнесе така с нея и тя си спомни колко често бе виждала същото и преди. Добави това в дългия списък с неговите достойнства, на които се възхищаваше. Да, обаче…

„Не съм робиня. Вече не съм. И няма да се оставя да ме превръщат в жертва. Няма да чакам бездейно нещо да ме сполети, та дори да си навлека смъртта, ако се опълча.“

— Изнудват ме — каза накрая Тея.

— С какво те хванаха на кукичката?

Тя се стъписа — но нямаше и следа от изненада в думите му, затова отговори направо:

— С кражби.

— Как?

— Години наред ме учеха да крада. Всъщност нямах избор, нали разбирате? Моята господарка, сещате се… Понеже виждам в парил, можех да откривам къде има монети, кутии за свитъци и подобни предмети. Поне в половината случаи крадях от наставници, които работеха за Аглая Красос… Наскоро научих, че тя е била истинската ми господарка през цялото време. Но едва днес проумях, че са били по-хитри, отколкото си въобразявах.

— Хъм…

Лицето му беше безметежно като езеро призори. По нищо не личеше какво мисли. Тея обаче се боеше, че от гладката вода ей сега ще изскочи някакъв звяр, затова побърза да продължи:

— Разчитали са, че ще заслужа мястото си в Черната гвардия. И са знаели, че щом получа свободата си, ще загубят властта си над мен, затова всички предмети бяха лесни за разпознаване. Сигурно са ги прибрали и имат доказателства, че аз съм ги откраднала.

— Значи затова се предреши толкова умело на Руишки нос… — промърмори Железни. — Колко сръчна си?

— В джебчийството ли? — Тея не очакваше това да е първият му въпрос. — По-добра крадла съм, отколкото боец.

— А какво ще кажеш, ако ти призная, че и аз работя за Аглая Красос?

Сърцето ѝ сякаш пропадна в петите. Хвърли поглед към вратата, щукна ѝ да побегне. Командирът невъзмутимо пристъпи между нея и изхода.

— Не… — прошепна Тея. — Моля ви, не…

Нямаше как да се измъкне. Не можеше да надвие Железни, ако той поискаше да я спре. Самата мисъл за схватка с него беше лудост.

Но какво друго ѝ оставаше? Да се предаде ей така?

Единствената ѝ надежда, и то нищожна, беше да притегли парил. В битката при Руишки нос бе направила с парил нещо, което внуши на всички наблизо усещането, че се овъгляват, а всъщност не им причини нищо. Ако можеше да си припомни точно как го бе постигнала, може би щеше да ѝ помогне.

— Успокой се — каза Железни. — Не работя за Красос. Само се изненадах, че такава възможност дори не ти е хрумнала. Обикновено изнудваните хора изпадат в параноя.

Тя издиша шумно.

— Сър, толкова съм затънала в затрудненията си, че дори не мога да си представя колко по-лош може да стане животът ми, ако тя плаща и на вас.

— Можеш ли да ми опишеш предметите?

— Да, сър.

— Писмено?

— Да, сър.

— Направи го. Аз ще се погрижа за това. Ако…

— Какво, сър?

— Ако това е всичко. Разбираш ли?

Всичко ли? Да краде дрънкулки беше едно, но да говори как бе забъркана в убийство? Щяха ли да ѝ повярват? Кое обяснение щеше да е по-правдоподобно за тях — че се е провалила при кражбата и е наръгала човека, или че се е натъкнала на шайка невидими убийци?

Дори да ѝ повярваха, господин Шарп щеше все някак да научи. И тя щеше да се събуди някой път и той пак щеше да е в стаята ѝ. От тази мисъл коленете ѝ омекнаха.

— Това ли е всичко? — пак попита командир Железни.

— Да, сър.

— Тогава да отидем при Бялата и да поговорим с нея.

Да говорят с Бялата?! О, не. Не, не, не! Дори най-изкусните лъжци имат своите лоши дни. Тея не можеше да си позволи този ден да е тъкмо днес.

22.

Времето се отмерваше с такова съвършено еднообразие, че самото време губеше смисъл. Във всеки ден на Гавин имаше все същия ритъм. Загребваш. Избутваш. Загребваш. Избутваш. Загребваш. Нагоре и надолу, животът ограничен до очертаващото овали весло, работата и почивката, прехода от едното към другото. Премахваш всички пречещи неравности от мига. Вдишваш, издишваш и се опитваш да направиш движенията между първото и второто колкото може по-безболезнени. Будуваш, спиш и няма нищо между двете състояния. Ставаш преди изгрев, ядеш каша, още каша по пладне, понякога с парче плод срещу скорбут, боб почти всеки път за вечеря, малко месо, ако сте се потрудили особено усърдно. Корабът спираше в пристанища само веднъж седмично, макар че се отбиваха към брега и в други случаи — за вода и за да отидат на лов моряците. Но повечето дни се сливаха в тласкане на кръвта по тялото или в удари на камшика, който плющеше, вдигаше се, замираше във въздуха за миг и пак плющеше.

Ставаш преди изгрев, ядеш каша. Идва ти редът при кофата с нечистотиите. После гребеш. Каша, идва ти редът при кофата за миене.

Ритъмът поглъщаше левга след левга в безупречно равновесие между скорост и изтощение. Когато ги сполетяваше нещо непредвидено или когато те бяха непредвиденото, сполетяващо други, робите трябваше да се напрягат докрай, за да избегнат гибелта или да я навлекат някому. Но това не означаваше, че през останалото време гребяха бавно — не и с този екипаж, не и с този капитан, не и с проклетия надзирател Леонус.

Винаги беше отмерено и си оставаше същото и при лошо време: лекият ангарски кораб подскачаше като тапа по вълните, повръщаното и водата плискаха около мазолестите ходила на робите. И в бурния сезон, когато други кораби оставаха в пристанищата, те не забавяха усилията си. Тези моряци бяха минали през Портите на Вечния мрак. Стихиите за тях бяха забавление, отнасяха се към тях само с презрение.

Гавин чуваше ударите на тъпаните и в съня си. Когато лежеше под скамейката, дишането му оставаше същото както при гребане. Дланите му заздравяваха, образуваха нови мазоли, пак се протъркваха, пак кървяха и мъчението започваше отново всяка сутрин.

Леонус беше глупак, но робите знаеха какво да правят и дори неговите дивотии не им пречеха много.

Ставаш преди изгрев, ядеш каша, втриваш мехлеми в коленете, гърба, ръцете, за да отложиш още малко деня, когато ще си безполезен на веслата. Леонус удуши един роб, след като другите на скамейката подхванаха разпра с него. Човекът не гребеше наравно с тях от седмици, може би и от месеци. Една дума в повече стигна да бъде убит пред очите на всички. Предупреждение за останалите, така си мислеше Гавин. Предположи, че обичайният начин е виновникът да бъде пребит с камшик, за да е ясно дали се преструва, и да бъде захвърлен на брега при първа възможност, или пък продаден съвсем евтино на друг екипаж, достатъчно закъсал да вземе стар съсипан роб. Някои роби ставаха просяци, малцина късметлии попадаха в луксиатските домове на милосърдието.

Не знаеше колко време е минало, откакто го плениха. Не знаеше къде плават. Превзеха пет кораба, кръстосваха напред-назад в търсене на плячка или позволяваха на Монгалт Плиткото да ги догони. Как да знае Гавин дали са край бреговете на Пария, Илита или Аташ? Брадата му растеше. Косата му също като на другите роби бе орязана с бръснач, за да не завъжда гадинки. Пиратската прическа не се отличаваше с красота, но при тези ангарци като по чудо нямаше въшки. Чистници. Смятаха се за напредничав народ.

Една вечер след особено благодатна седмица, през която плячкосаха две галери с богат товар, Топчията награди робите. Получиха двойни порции ракия и им позволиха да се качат на палубата през нощта, макар и оковани и на малки групи.

Гавин беше окован към Оролам. Седяха на палубата, стоплени от питието. Толкова рядко им даваха от него, че на празен стомах удряше право в главата.

Гавин зяпаше нехайно звездите и се опитваше да определи по съзвездията къде се намират в момента. Дали не бяха близо до бреговете на Рутгар?

— Знаеш ли защо ме наричат Оролам? — попита възрастният мъж.

— Защото си благ и доста безполезен — ухили се Гавин.

Оролам обаче не се усмихваше.

— Без богохулства, млади Гайл, моля те. Не пред мен. Не тази нощ. — Той помълча. — Аз бях пророк на Елелион в малко село на парийския бряг между Портите на Вечния мрак. Разбира се, бяхме откъснати от света там. Никакви кораби не идваха и не отплаваха, всичко трябваше да се пренася през планинските проходи. Дори имената, с които наричахме Оролам, звучаха странно за другите парийци.

— Когато бях млад, нашето село беше нападнато от ангарски кораб, проврял се някак през Източната порта — продължи той. — Опожариха селото, убиха майка ми пред очите ми, погубиха баща ми толкова срамно, че не искам да разказвам това, по-малките ми братя и сестри бяха поробени или убити — не знам участта им. Аз избягах. Оцелях в зимната нощ, скрит в търбуха на един от нашите волове, който те бяха съсекли за забавление. Дори не отнесоха месото. Весели младежи. Аз бях пророк под наставничеството на Демистокъл. Не си ли чувал? Тогава няма да задълбавам в подробности. Още бях дете, когато Оролам започна да ми говори. Демистокъл ме научи как да различавам кога чувам гласа на Най-възвишения и кога — собствените си желания. Станах самонадеян. Призовавах чудеса и те се случваха. Според тебе вашата хроматургия чудо ли е? Нищо повече от наука. Хора местят тухли. Но моята сила? Силата на Оролам, отприщена от самите небеса? Все едно да сравняваш мълния със свещ. Все пак признавам, че вашите притеглящи имат много по-голяма свобода. Толкова много от работата вършите сами. Но на всички нас — и притеглящи, и пророци, Оролам дава и Оролам взема. Наричаме го Господаря на светлината, а все забравяме, че е господар.

Проповед. Тъкмо от мъжа, на когото бяха лепнали прозвището Оролам. Само това му липсваше на Гавин. Поне беше нещо ново, а и приятното замайване можеше да направи дори религията поносима.

— Един ден, точно година след като загубих всичките си любими хора, Най-възвишеният ми каза да изцеля ангарска вдовица. Поразена от проказа. Но в своето безсърдечие и неотстъпчивост аз ѝ обърнах гръб… На другата сутрин Елелион ми каза да отида при ангарците, за да проповядвам сред тях. А аз побягнах. Не защото се страхувах, че ще умра в Портите на Вечния мрак, а защото знаех, че няма да умра. Страхувах се, че ако ги увещавам да се покаят, те ще ме послушат, а аз не исках милост за тях. Исках огън. За мъже, жени, деца, евнуси, слуги и роби, за стъпили на бреговете им чужденци, за простолюдие и владетели, за войници и търговци. Исках огън за всички.

Изражението му се промени в свирепост, каквато Гавин бе виждал и преди, макар и не на благото лице на този човек. После Оролам помръкна в тъга, за която думите не стигат.

— Жадувах и самото име на ангарците да изгори, за да не се чува повече. Избягах колкото можах в обратната посока и ме хванаха пирати на Великата река. Не помня колко пъти бях препродаден и накрая ме купиха ангарци, макар че можех да попадна при кого ли не. Робувам им от петнайсет години и десет от тях прекарах в омраза. Открай време поумнявам твърде мудно, но Оролам е търпелив. — Погледна Гавин. — Елелион не ми бе говорил от много години, но го чух отново в деня, когато те извадиха от водата. И снощи ми каза, че си готов. Не да чуеш. Все още не. А да говориш.

— Да говоря ли? — повтори Гавин. — Що за чудат пророк си ти, щом предпочиташ да слушаш…

Загледа се в звездния небосвод. Красота в черно и бяло.

Сигурно бяха някъде около Мелос, ако си спомняше правилно звездните карти. Помнеше ги, разбира се. Паметта беше неговото проклятие.

— Нямам какво да кажа.

Оролам промълви съвсем тихо и кротко:

— Той каза, че ще изричаш богохулства. И че е нужно първо да пробиеш цирея, за да се изцеди отровата от него.

— Щом той знае какво ще изрека, защо да не смятаме, че вече съм го направил?

Гавин искаше да каже тези думи кисело, но прозвучаха още по-зле.

— Не му е нужно да те чуе. Нужно е ти да го изречеш.

Гавин се извърна.

— Изобщо не разбирам за какво говориш.

— Лъжец.

— Как смееш?! — изръмжа Гавин. — Не знаеш ли…

Оролам се озърна към моряците, чиито погледи бяха привлечени от гласа на Гавин, но те май нямаха желание да прекъснат собствените си разговори, ако двамата роби не се сбият.

— Дали не знам кой си? — подхвърли по-възрастният мъж. — Ха… Впрочем това е една от причините, че толкова ми харесваше да бъда пророк. Да бъдеш пророк означава да си роб на Най-възвишения. Роб, само че такъв велик господар ти дава правото да говориш еднакво на сатрап, на войник, на слуга и на друг роб. Истината е, че всички сме мънички пред него, досущ като мравки и мушици, които спорят за превъзходство под погледа на великан.

— Е, това вече са приказки, каквито очаквам от пророк.

Оролам помълча обидено, после продължи:

— За мен е странно, че ти — съсипан човек, който си бил отговорът на безброй молитви, не искаш да се молиш дори сега, пленен и в очакване на смъртта. Аз имах петнайсет години да надживея яростта си, че съществувам. Но ти нямаш толкова време.

— Яростта, че съществуваш ли? Глупост. Същата глупост както да смяташ, че петнайсетте години робство са някакво благо. Аз бях Призмата. Как бих могъл тъкмо аз да се оплача?

— По-добре да си честен неблагодарник, отколкото лъжец и в крайна сметка пак неблагодарник.

— Наречи ме лъжец още веднъж и ще си гълташ зъбите.

— Нека ти кажа нещо, робе, който беше Призмата. Когато Оролам иска от тебе покорство, можеш да се покориш веднага по лесния начин или по-късно по трудния начин, или никога, за да бъдеш смазан накрая.

— Защото той е отмъстителен и жесток.

— Защото той е Властителят. И колкото по-дълго вървиш по грешния път, толкова по-дълго ще ти се наложи да тичаш обратно към мястото, където е трябвало да бъдеш.

— Той не е властител. Той не съществува. Той е утешителна приказка — свещ, с която отпъждаме мрака на страховете си. Съществува само нищото. Да го проклинаме е безполезно, както и да му се молим. Ние сме като онзи, дето се спънал и обвинил камъка, че го сграбчил за ходилото.

— Тогава защо толкова се боиш да говориш отново с него?

— Първо ме наричаш лъжец, а сега и страхливец?

— Нуждаеш се от повече честни хора в живота си. Или от по-добре чуващи уши. Оролам знае, че въпреки всички огледала, които ти е дал, ти не си можел да се видиш в тях, затова ти е отнел зрението. Може пък това да изостри другите ти сетива, а?

— Върви в ада — отвърна Гавин.

Но у него се надигна отглас от онзи спиращ дъха ужас. Разобличаването. Как старчето бе научило, че той не вижда?

Ами да, разбира се. Ако Гавин можеше да притегля, нямаше да е тук. Мъжът до него бе научил, че е изгубил цветовете си, не чрез някакво свръхестествено откровение, а с разсъдливост.

Оролам се засмя.

— Очаква ме нещо по-добро от ада. Защото най-сетне се преклоних. Тези хора — нашите чудесни домакини, имат власт само над тялото ми. За мен свободата е само въпрос на време. Тези окови не могат да ме задържат. Мога да помоля Оролам да ги свали и те ще паднат от китките ми.

— Докажи — ехидно го подкани Гавин.

Сянка на досада се мярна по лицето на пророка.

— Да, какво друго да очаквам от тебе, освен да ме изкушиш да сторя онова, което поначало ме доведе тук. Не. Няма да злоупотребя с поверената ми сила. Аз бях пратен тук заради себе си, но и заради тебе — Призмата.

— Да бе — изсумтя Гавин.

— Оролам ме допуска грешки, хитрецо. Станал си Призмата по негова воля. Не е било случайност. Има дела, които само ти можеш да извършиш.

— Вече не мога.

Облак на хоризонта се освети от мълния.

По-добре да не се бе раждал. По-добре да не се бе раждал Призмата. Ако не бе започнал да разделя цветовете, ако не се бе оказал пълноспектърен полихром, ако не бе признал на Гавин за своя полихроматизъм с надеждата да затрупа пропастта, зейнала ненадейно, след като Гавин бе отведен и после обявен за Призма, всичко щеше да е наред. По-големият му брат възприе дара на Дазен като предателство — сякаш му отнемаше единственото, което го правеше неповторим и незаменим.

И тогава истинският Гавин си отмъсти, като издаде плана на по-малкия си брат да избяга с Карис.

Седнал на клатещата се палуба, фалшивият Гавин допи чашата си. До този миг не бе прозрял истината. Години наред се заблуждаваше, че Карис е загубила самообладание. Или бе обвинявал нейната прислужница. Или своята нескопосана подготовка за бягството, с която е събудил подозрения.

Сега всичко му стана ясно. Брат му е научил и е издал тайната, за да си отмъсти. И тогава мъжете от рода Белодъб са сплашили прислужницата, която е потвърдила. Това обясняваше чувството за вина в очите на жената онази нощ — наистина бе доловил угризенията ѝ, но не защото ги е предала. Мъчила я е съвестта, че се е оказала твърде слаба. А никой в нейното положение не би могъл да устои на такива заплахи.

Заради този поглед, заради тези несправедливи угризения Дазен я бе оставил зад залостената врата, за да изгори, и без да знае, така бе обрекъл всички в къщата. Миг на съжаление, без да е истински виновна, бе довел до смъртта на онези хора. Дазен беше виновен — влюбил се беше в Карис, измислил бе своето дребнаво отмъщение да избяга с жената, която брат му искаше, без да обича. И така се бе стигнало до страшното предателство на Гавин. Грехът на Гавин и необузданата отмъстителност на Дазен, тази киселина, оставила незаличими следи в душата му. Всеки бе отмъщавал на другия в неспирен кръг, докато сатрапиите горяха.

— Твоят баща избра Гавин за Призма, а Оролам избра тебе. Това нищо ли не ти подсказва? — попита възрастният мъж.

Назова брат му с правилното име. Гавин затаи дъх, но си спомни как в потреса от пленяването си, в миг на заслепяваща глупост каза на Топчията, че е Дазен. Никакво пророчество. Оролам седеше до него на скамейката. Просто е чул.

Но още кой можеше да е чул?

Гавин се подсмихна. Това не беше ли много надолу в списъка на сегашните му неприятности? „Проклятие… Карис, изнизаха се петнайсет години, докато събера смелост да ти призная кой съм, а ми трябваха само минути, за да кажа истината на цял кораб пирати.“

— Баща ми го избра, защото беше по-големият — каза на Оролам.

— Баща ти, потомъкът на несломимата Атея Гайл? Подчинил се е на обичая на първородството, който твърде рядко е бил спазван във вашия род? Баща ти, който също е бил по-малкият брат в семейството?

— Избрал го е, защото е видял волята му.

— С която вторият му син очевидно не се е отличавал — присмя се добродушно Оролам. — Баща ти те е отхвърлил заради онова, което е съзрял у тебе. Същото, което те е направило избраник на Оролам.

— И какво ли може да е то?

Другият роб се усмихна.

— Накрая ще го проумееш.

— Знаеш ли, доста си нахакан. Седим си тук, пиеш с мен и ми обясняваш що за гадина съм, после обиждаш брат ми и баща ми и се хилиш. Ама че си скапаняк…

Оролам тъжно сви рамене.

— Затова пророците са малцина. Често сами си навличаме смъртта. Истината е оскърбителна за хората, които обичат тъмата. — Огледа пияните моряци, които бърбореха гръмогласно, а някои от тях вече спяха. — Май забравиха за нас.

Пресегна се и взе калаената чаша от ръката на Гавин. Изчака малко, пак се взря в пиратите, после се надигна на колене и загреба още ракия от бъчвата. Даде чашата на Гавин и тупна на задник. Разделиха си плячката.

Е, поне имаше някаква утеха. Още ракия.

— Наздраве за ползата да слушам пророк.

Гавин се чукна с безумеца и отпи.

— Да призова ли онази буря да ни връхлети с гръм и трясък? — подхвърли Оролам.

— Нали уж не бивало да злоупотребяваш със силата си? — отвърна с въпрос Гавин.

— А-а, да. Забравих. — Оролам също пи. — Бездруго изглежда, че идва насам.

На носа Топчията предлагаше завалено облози какво може и какво не може да улучи. Никой обаче не искаше да заложи срещу него и той хулеше мъжете от екипажа си, че били страхливци. Уж говореше дружелюбно, но току-що бе избил чашата, която един моряк вдигна към устата си, като насочи мускета с едната си ръка, а с другата държеше члена си и го размахваше гордо, за да пикае на осморки във водата.

— Всички ли полудяват в морето? — попита Гавин.

— Малко лудост те пази от безумие — отвърна Оролам. — А онзи, дето проклина Зури… Оженил се млад. Името на момичето било Зури. Казали си, че е смешно съвпадение, щом научили за древната езическа богиня на морето със същото име. Майтапели се, че е влюбен и в двете. Тя се самоубила, докато той бил на кораб в морето. Удавила се. Той се обвинява за смъртта ѝ, но причината не е в него, някои хора просто си се побъркват около двайсетгодишни. Някой от жестоките му врагове казал, че Зури научила, че ѝ изневерявал.

Гавин изпсува тихичко, после попита:

— Как научи това?

— Оролам ми каза.

Гавин се вторачи в него.

— Спокойно, само те поднасям — успокои го Оролам. — Ако прекараш по корабите толкова години, чуваш всички слухове. Този научих от един човек, който го познавал още от времето преди да го нарекат Топчията. Ама не помня какво е рожденото му име. Тогава не ми беше интересно. Ей, ти нали много сънуваш?

— Да, сънувам от време на време — отвърна Гавин, но стомахът му се сви. — Всички сънуват.

Този пророк му беше по-симпатичен, когато си мълчеше и се усмихваше мило.

— Сънища, които те смразяват от страх? Събуждаш се уплашен, не можеш да си поемеш дъх, плувнал си в пот?

Самата истина… Гавин сви рамене в безмълвно „може би“.

— Ще сънуваш нещо тази нощ или утре. Не знам точно, но ще е скоро. Запомни съня. Внимавай.

— Не можеш да ме накараш да сънувам.

— Аз не мога. С Оролам си имахме такава игра отдавна. Аз казвам, че той ще направи нещо, което според мен съвпада с волята му, и той някак се чувства задължен да го направи, иначе той ще се изложи, а не аз.

— Страхотна игра.

— О, това е само едната ѝ страна. Всеки път, когато постъпя така, той пък ми пробутва нещо за правене, което аз мисля за невъзможно и се страхувам или срамувам да направя. Все простички неща, но много ме затрудняваха по онова време. Да речем, нарежда ми: „Отиди при онази жена и ѝ кажи, че нейният съпруг я обича.“ И аз се чувствам глупаво — някакъв смахнат отива при непозната и казва такива думи — но въпреки всичко събирам смелост. И тя се блещи срещу мен, все едно съм я халосал с чук между очите, после се разплаква. Не научавам какво става, ама година по-късно я виждам с мъжа ѝ, двамата направо сияят и тя държи бебе в ръцете си. Поглежда ме и ми намигва. После задачите станаха по-мъчни. „Иди да кажеш на губернатора, че ако пак легне с жената на брат си, ще умре след месец.“ Това не ме направи любимец на губернатора, но той преглътна посланието, без да ми каже и една дума накриво. А жената на брат му… Тя се опита да ме убие.

Мълниите доближаваха кораба и пияните пирати ги зяпаха глупаво.

— Вдигнете котвата! — изфъфли Топчията. — Събудете робите. Ще се носим с бурята.

Един моряк забеляза окованите за мачтата Гавин и Оролам и дойде да ги заведе долу. Преди да слезе под палубата, Гавин зърна Топчията стъпил на фалшборда, хванал се за въжетата с едната си ръка и размахал мускета-меч с другата. Изтрещяха светкавици и откроиха силуета му.

— Зури! — кресна Топчията, по бузите му се стичаха сълзи… или бяха само капки дъжд? — Зури, кучко! Убий ме, ако можеш! Предизвиквам те! Ще…

Тътенът на гръмотевица заглуши останалото.

23.

— Сър, не изглеждате учуден — каза Тея на Железни. — Вие… знаехте ли?

— Малката, приличам ли ти на бебе, захвърлено току-що в горските дебри?

— Моля?!

— В Черната гвардия са най-добрите от най-добрите. Различните родове се опитват по един или друг начин да впият нокти в повечето обучаващи се при нас. Успяваха достатъчно често досега, за да ни принудят да станем по-схватливи.

— Значи знаехте?

— Ела с мен — подкани я той.

Нагласи старателно готрата на главата си и двамата тръгнаха към асансьора.

— Когато те погледна, ме попитай дали искам да останеш при охраната — нареди Железни.

Нагласи тежестите и двамата се качиха на последния етаж, където дежурните черногвардейци ги поздравиха.

— Бялата тук ли е? — попита Железни.

— Да, сър — отговори Самит.

Той се подвоуми и стрелна с поглед Тея.

— Сър, искате ли да почакам тук? — попита тя.

Чак толкова предпазлив ли беше? Дори със Самит? Безпокоеше се собствените му подчинени да не съобщят… какво можеха да кажат? Че Тея го е придружила за разговор с Бялата? Такава среща би изглеждала достатъчно безобидно, нали? Но дори в този случай той внимаваше да намали риска от предателство — дори с черногвардейците, сред които живееше още от юношеството си. Нещо посърна в Тея. Искаше ѝ се поне Черната гвардия да е чиста. Все нещо трябваше да е останало чисто и добро, та дори ако самата тя не беше такава. А уж простодушният командир на Черната гвардия се оказа по-хитроумен, отколкото изобщо би ѝ хрумнало.

— Ще приключим бързо — отсъди Железни, наглед обмислил въпроса и забравил веднага за тази дреболия. — Ела с мен.

Тръгнаха заедно към стаята на Бялата. Пазещите там черногвардейци съобщиха и за двамата и Тея се изненада, че изобщо знаят името ѝ. Никога не биваше да подценява Черната гвардия.

Щом влязоха, Бялата отпрати старата си стайна робиня и секретарката. Тея забеляза, че възрастната жена е притегляла, откакто я бе видяла предишния път. Изглеждаше по-здрава, но само привидно. Ако Бялата бе решила, че може да си позволи това, значи щеше да се присъедини към Освободените на следващия Слънцеднев.

Бялата също се взираше в нея и Тея се питаше какво ли вижда.

— Аглая — започна Железни без никакви увъртания. — Обучила я е да краде. И вероятно съхранява плячката, за да я изнудва. Това обяснява защо Тея се предрешава толкова изкусно. Сама дойде при мен, без никой да ѝ е подсказал.

Бялата не се развълнува нито от разкритията, нито от деловата прямота на Железни. Обърна се към Тея и попита:

— Кога научи, че няма никаква лейди Верангети?

— Малко преди да тръгнем към… Почакайте! И това ли знаете?

Аглая Красос бе казала, че като криела собствеността си върху робите под псевдонима лейди Лукреция Верангети, успяла да внедри шпиони къде ли не.

— Ако ще си навличам главоболията да работя с шпиони, трябва да имам най-способните — каза Бялата със сдържана усмивка. — А ти как се досети, че тя ще те изнудва? След като Андрос Гайл я застави да те продаде на него, сигурно си помислила, че си се отървала… поне от нея.

— Така е — призна Тея.

Но истината беше по-сложна. До днес си въобразяваше, че се е освободила.

И първо ѝ хрумна, че Аглая е пратила господин Шарп да я завлече обратно в нейната паяжина. Но защо би решила да ѝ окачи убийство на шията?

Лейди Красос обикновено не пипаше толкова грубо. Под маската на лейди Верангети тя налагаше строга дисциплина, принуждаваше Тея да извършва все по-сложни кражби, караше я да затъва все повече, за да се оплете, преди да направи отчаян опит да се изтръгне. Лейди Верангети би следвала плана си стъпка по стъпка — да ѝ възлага все по-мъчни задачи, докато Тея се изрепчи някой ден, и тогава да ѝ разкрие, че през цялото време е трупала доказателства срещу самата себе си, после да я накара да върши все по-лоши гадости, та накрая да е готова да изпълни всякаква заповед. Такава шпионка, особено ако се вмъкне в Черната гвардия, би ѝ послужила чудесно. Лейди Красос беше твърде умна, за да си позволи крайности, които биха принудили Тея да разкъса паяжината преждевременно.

Например потреса от извършено пред очите ѝ убийство.

Как би могла Красос да разчита, че Тея няма да отиде право при командир Железни и да му разкаже всичко? Не би допуснала такъв риск.

Тогава защо да забърква Тея в убийство?

Нямаше причина. Нито една. Значи лейди Красос не участваше в това.

Преди битката при Ру лейди Красос се бе отнесла безучастно към разказа ѝ за убийството, което бе видяла на пазара. Защо да се преструва, ако е намислила да възлага убийства на Тея? Каква по-силна подбуда от тази: „Ако не ми се подчиняваш, Адрастея, ще заповядам да убият и тебе по същия начин. Никой не може да ми попречи.“

А подбудата си я биваше. Толкова силна беше, че да отнеме желанието на Тея да каже на Бялата, на Железни, на Кип или на когото и да било за Убиеца Шарп.

Тея се сепна — мълчанието ѝ се проточваше подозрително.

— Не можех да повярвам, че наистина съм свободна, мъчеше ме лошо предчувствие и колкото повече умувах, толкова по-вероятно ми се струваше тя да е запазила улики от моите кражби, за да ги използва срещу мен. Тя… ми вдъхва страх. — „Меко казано“, добави Тея наум. — Но вие как научихте? И двамата ли знаехте?

Погледна Железни, който отвърна на погледа ѝ с мълчание. Накрая каза:

— Адрастея, в тази игра човек трябва или да е мъдър като змия, или да се довери безогледно на такъв човек. Винаги съм избирал втората възможност.

Кимна към Бялата. Колко странно — преди малко изглеждаше, че е обръгнал на всичко, а сега отново си беше предишният, твърде прям да се забърква в интриги. Тея се зачуди дали това няма нещо общо с неговата разчула се загуба на вярата… и също разчулото се връщане към вярата.

— Ела тук, дете — каза Бялата и Тея пристъпи напред.

Старицата я огледа отблизо, острият ѝ поглед се впи в очите ѝ.

— Командир Железни, очите ѝ имат ли блед виолетов оттенък, или се заблуждавам?

Той също се взря в очите на Тея.

— Може и да имат, но нямаше да забележа, ако не го търсех.

— Значи е изтичане от спектъра. Явно засяга дори притеглящите парил. — Бялата въздъхна тежко. — Ех, дете, защо не можеше да си две отделни момичета. Толкова ми се иска да те изследвам. Но това означава да не те използвам, а ти си една-единствена. Да се уповаваме на Оролам, който най-добре знае какво прави. И все пак… — Изви очи нагоре, макар че над нея имаше само таван, сякаш укоряваше кротко създателя на вселената. — Дъще, разкажи ми за семейството си.

— Това не ви…

Тея не си позволи да изрече останалите думи, защото си спомни с кого говори. Преглътна. Съвсем обикновен въпрос, дори дружелюбен, но тя толкова отдавна таеше сведенията и срама за семейството си, че всяка проява на любопитство ѝ се струваше враждебна.

— Върховна господарке, може би сега не е моментът — намеси се Железни. — Имаме само няколко минути…

Бялата не откъсваше погледа си от Тея, а гласът ѝ стана по-суров.

— Известна съм с изострения си интерес към младите хора. На старостта са ѝ позволени някои чудатости. Когато излезете оттук, командир Железни, ще свиеш рамене и ще кажеш: „Нали я знаете как се държи с младите.“ После ще се усмихнеш и всеки ще отиде да си върши работата. Както ще направят и шпионите. Да чуя за семейството ти, дете.

— Баща ми е търговец. Беше. Сега е надничар. Имам две сестри, по-малки са. Майка ми не заслужава да говоря за нея.

— Срамът ти ме убеждава в обратното.

Тея стисна зъби. Загледа се през прозореца. Щом я питаше Бялата, самата мисъл да не отговори може и да беше незачитане на вярата и несъмнено вироглавство.

Тя отговори, но гласът ѝ беше безжизнен.

— По време на едно от пътуванията на баща ни майка ми загуби разсъдъка си за кратко. Водеше вкъщи всеки мъж, готов да легне с нея. Накрая си намери един, който я харесваше и реши да остане за малко. Тя подхвана гуляи, които не можехме да си позволим, наемаше танцьори и музиканти като богаташите. Ние не бяхме богати. Тя ни разори. И когато баща ми се върна, според мен тя очакваше той да я убие. Мисля, че се надяваше да я убие. Тя бе продала всички ни в робство, за да изплати дълговете, които беше натрупала. Баща ми продаде всичко, което му бе останало — най-ценен беше корабът. Откупи сестрите ми. Дотогава аз вече проявявах дарбата си и станах прекалено скъпа. Нямаше как да плати за мен и не можеше да вземе назаем толкова пари.

— Какво направи той на майка ти? — попита Бялата.

— Нищо.

Не можа да прикрие огорчението си. „Татко, защо не се пребори за мен? Защо избра онази, която ти измени?“

— А как се почувства ти от това?

— Презирам го за слабостта му.

— Вместо да му се възхищаваш за добротата. Интересно…

— Добро ли е да не сториш нищо, когато са ти сторили зло? — рязко попита Тея.

— Ти дори не знаеш какво е направил или не е направил. Родителите често пазят децата си да не научат за дрязгите помежду им, а и ти вече си била робиня, живяла си на друго място. Съдиш го прибързано и твърде пристрастно. Добре ще е, ако се отучиш от това. Присъщо е на глупците да отсъждат само със сърцето си.

Тея прие упрека, колкото и несправедливо да прозвуча. Нейният баща се бе помирил покорно с онази побъркана курва, мрънкаше нещо за любов и прошка.

— Приключихме ли с въпросите? — каза тя наежено.

— Знаеш ли, че съм родила две дъщери? — каза Бялата. — Помня ги като подрастващи момичета. Тази възраст е същински ад.

Тея се подсмихна неволно. „Сигурно си заслужила с нещо да ти направят живота ад.“

— Къде живеят сега? Не са на Големи Яспис, нали?

— Мъртви са. Убиха едната по време на Кървавите войни, другата — скоро след края им. Погубиха я хора, които отказваха да се примирят с края на войните. Сметнаха, че още не са си отмъстили подобаващо. Децата на моите дъщери бяха убити или отвлечени, за да бъдат продадени незаконно като роби. Може би още страдат някъде. Тяхна баба е Бялата, една от най-могъщите в Седемте сатрапии, но те са роби въпреки цялото ми богатство и хилядите ми шпиони, защото как можеш да откриеш един роб, който остава невидим за околните? — Очите на старицата сякаш пламнаха. — Робството е зло, без което нашият свят ще се разпадне, но си остава зло. — Намръщи се. — Затова няма да позволя онези, които са обвързани с мен, да бъдат обвързани и от робство, поне доколкото ми е по силите. Железни…

Командирът взе плик от бюрото на Бялата и го даде на Тея. Вътре имаше копия от разписки, които не можеше да прочете толкова набързо, и писмо с отдавна познат почерк — на баща ѝ.

Адрастея, всички мои дългове бяха изплатени от твое име. Вече говорих с хора, готови да вложат пари напролет в една от построените наскоро каравели. Сега събирам екипаж. Аз те изоставих, но ти не ме изостави. Веднага щом мога, ще дойда при тебе на Големи Яспис или където те пратят. Сестрите ти са добре. Калея се омъжи за касапин и очаква първата си рожба напролет. Мъжът ѝ е непрокопсаник, но поне живеят наблизо. Марае се надява да се омъжи за офицер. Свестен човек. Какви са новините при тебе?

Едва бе вместил писмото на листчето, редовете бяха още по-нагъсто от обичайното за него. Сестра ѝ е бременна с първото си дете? Калея беше на петнайсет. Разбира се, много бедни момичета се омъжваха рано. Но Тея не успяваше да си представи всичко това. Факти, вести от друг живот, не от нейния. Такива неща просто не се случваха.

— Защо? — измънка тя. Трябваше да е някакъв капан, хитрина, сигурно щяха да ѝ го измъкнат под носа накрая. Твърде хубаво беше. — Защо?

— Защото понякога мога да върша добро — отговори Бялата. — Няма скрити уловки, Тея. Трагедиите, които ме сполетяха, ми донесоха и някои дарове. Например пари. За какво са ѝ пари на умираща старица? Мога да те даря толкова щедро, колкото Оролам дари мен. Със светлина, живот и свобода, дете мое.

Тея се почувства като след разрушителен трус под краката си. Трябваше да се пребори някак с това.

— Как успяхте?… Тъкмо сега?

— Заехме се още когато ти заслужи мястото си в Черната гвардия. Искаме нашите хора да изберат свободно да бъдат на наша страна. Не винаги е възможно, но поне винаги се опитваме. Донесоха писмото, когато ти беше в Ру. И оттогава все се каня да те повикам. Много грижи ми се струпаха.

— Занимавате се с мен… толкова дълго?

— Тея, сред всичко останало това е дреболия за нас, но знаехме колко важно може да бъде за тебе.

Тея се задъха. Щеше да се наплаче по-късно, но сега не можеше да си поеме дъх, не смееше да повярва в добротата на тази умираща жена, в постоянството на своя баща, в живота на своите сестри, толкова отдалечил се от нейния, че нямаше как да си го въобрази в сегашното си положение. Добро, сторено на хора, които тя може би нямаше да види повече. В този миг на състрадание обаче се почувства по-самотна, отколкото през всички години, когато се учеше да краде, тънеше в срам и криеше коя е не само като се предрешваше.

— Не само тя ме изнудва — избълва Тея. — Има и друг. Още по-лошо е.

И им разказа за господин Шарп. И за шпионина, за убийството, за бягството, за виделия я в града Кип, за кражбата на нейните документи и връщането им. А когато млъкна, вече най-сетне беше свободна. И можеше да си поеме дъх.

Учуди се, че Бялата дори изглеждаше по-млада и жизнена от всякога. Очите ѝ светнаха от готовността да се бори.

— Тея — промълви тя, — колко смела си?

След десет минути командир Железни отиде с Тея до вратата и каза, че ще излезе при нея след малко.

Когато вратата се затвори, той се загледа изпитателно в Бялата.

— Вие сте намислили това предварително.

— Надявах се да стане така.

— Знаехте за другия — Убиеца Шарп.

Тя не призна, а каза:

— Добротата може да разкъса окови, които не са по силите на лукавството.

— Такава ли сте? Плетеница от доброта и лукавство?

— Нали кадуцеят някога е бил символ на Бялата? — напомни тя. — Хардун, това е Орденът на Разбитото око. И други са претендирали за името досега, но колко от тях имаха искрящи наметала? Открива ни се възможност.

— Да ги смажем ли?

— Или да ги върнем в лоното. Да, по-вероятно е ти да си прав. Ереста е кон, който гризе мундщука и не се подчинява никому без бой.

— Странен израз от вашата уста — способна сте да набиете човек, но не и кон.

— Конят няма как да си заслужи боя.

— Е, дано тази кобилка с крехки раменца понесе тежестта на товара. Ще стане боен кон.

— Ако първо не ѝ навлека смъртта — каза Бялата навъсено. — Да, знам — губим и хора, и коне, преди да ги научим на нещо. Но това не е причина да не ги учим, нали?

— Това не е учение.

Тя като че ли искаше да продължи спора, но се облегна в стола на колела. Свали верижка от шията си и му подаде ключ, досега невидим под дрехата ѝ.

— Главният ключ за всички забранени библиотеки. За него дойде, нали? Поиска да говорим още преди момичето да се върне от Големи Яспис. Каква цел преследваш?

— Фантазия. Подозрение. Може би е глупост.

— Но аз ще науча първа, ако намериш нещо, нали?

Той взе ключа, прибра го и кимна в мълчаливо съгласие.

— Бъди нащрек, Хардун. Напрягам докрай силите, с които разполагам.

Командирът тръгна към вратата.

— Хардун… — повика го Бялата и той спря. — Готрата. Пак я носиш.

Той само изсумтя.

— Отива ти — каза Бялата.

24.

След бурята Гавин сънуваше, но знаеше, че това не е сън, а спомен. За малко опита да се съпротивява. „Не, не това. Оролам, смили се над мен, не…“

Първият му Слънцеднев като Призма. В собствените си покои на върха на кулата. Малко след пладне, когато ритуалите призори и по обяд бяха свършили. Сега оставаше само да убие четиристотин притеглящи.

Някой потропа на вратата. Влезе майка му. Гавин едва бе имал време да се прибере, да хапне набързо и да се изкъпе. Негова стайна робиня беше Шала — връстница на майка му, избрана от нея вместо предишната стайна робиня на истинския Гавин, може би с намерението да остави сина си целомъдрен до края на дните му. Шала обръсна гърдите му и двама от Висшите луксиати — Даерон Утарксес и Камилеас Маларгос, помазаха цялото му тяло с масла и смирна. Не би искал да преживее отново усещането как сестрата на двама мъже, които той бе предал, докосва тялото му. Защото помазаха цялото му тяло, а кого да предпочете да покрие с масло члена и топките му — старец или старица, която не подозираше, че има причина да го мрази?

Призмата не принадлежи на себе си, а на всички сатрапии, на Оролам, на семейството си, на мира. Каквито огризки успее да събере, след като всички си отхапят по нещо от него, може да им се наслаждава в усамотение.

Косата му с цвят на мед беше вързана на тила и Висшите луксиати сложиха на главата му корона с единствен диамант колкото яйце на червеношийка. Носеше церемониална риза от червена коприна и златни нишки, разгърдена отпред и с толкова къси ръкави, че все едно ги нямаше. Панталонът от червена коприна се впиваше така, че Гавин очакваше да разпори плата, ако направи по-припряна крачка. Но той беше десницата на Оролам на земята, подобаваше му да изглежда потентен, могъщ, дори привлекателен. В края на краищата Оролам беше съзидателна сила, извор на сътворението. Възгледите за съотношението на съзиданието и подражанието се меняха полека в зависимост от Висшите луксиати, които налагаха влиянието си в един или друг момент. Сътвореното отразява твореца си, изтъкваха някои от тях. Каквото на небето, такова и на земята.

Преклонението пред божеството, чийто върховен служител беше Призмата, често се преливаше в преклонение пред Призмата, но това като че ли не смущаваше никого. Поне никого от властниците. В собствените схващания на Гавин за теологията това създаваше затруднения, но той беше самозванец и ако възразяваше твърде разпалено, можеше да се издаде. Правеше каквото му казваха.

Фелия Гайл отпрати Шала и младия начумерен черногвардеец Железни и щом излязоха, каза тихо:

— Сине, ако издържиш и това, ще бъдеш Призма за хилядолетие напред. Справи се великолепно днес, по-добре отколкото когато… беше по-млад.

Тоест по-добре от истинския Гавин.

— Убивал съм по повече от четиристотин души наведнъж. Няма да ме затрудни.

Сънуващият Гавин внезапно се почувства отделен от юношата, когото си спомняше. Тогава наистина ли мислеше така, или искаше само да впечатли майка си? Отчаяно жадуваше да не я разочарова и подведе. Тя го закриляше чудесно и той се досещаше донякъде какви рискове поема, за да го опази жив.

— Тези дори няма да се бият с мен — добави Гавин с крива усмивка.

Фелия не се усмихна.

— Съблечи ризата, трябва да те помажа.

— Вече го направиха.

— Но не с това.

Тя извади малък съд, пълен с жълтеникавооранжев мехлем. Започна да втрива внимателно мехлема в кожата на сина си само там, където нямаше да я покриват дрехи, като че ли мехлемът беше стъписващо скъп.

— Какво е това? — не сдържа любопитството си той.

Тя не отговори на въпроса, а му каза:

— Гавин, знам, че досега не се отнасяше сериозно към задълженията си на Върховен луксиат, но тази нощ… Ти си предводител на сатрапиите, ти уравновесяваш целия свят, но това са необходими неща, към които можеш да бъдеш равнодушен. А тази нощ е кървавата опора на твоята власт. Важна е не само за тебе и онзи, който очаква да изпълни обета си в своята стая. Когато Призмата се отнася лекомислено към задълженията си или им се наслаждава, или се напива до затъпяване, за да понесе това бреме… винаги се разчува. Такива Призми никога не изтрайват повече от първата седморка години, а и мнозина от тях не издържат дори толкова. На Слънцеднев умира цяла общност, цял събор от равни на нас хора. В тази нощ се срещат общото ни преклонение пред божеството с най-искрената, последна изява на вярата за всеки от тях.

— Майко, не ми е хрумвало дори да се отнеса лекомислено. Просто се опитвах малко да разсея напрежението.

Тя не обърна внимание на думите му.

— Ще имаш само по две минути с всеки. Предпочитаме да ти даваме по пет минути, но този път е невъзможно — твърде много притеглящи се изгориха докрай във войната.

— Можехме да започнем по-рано.

— Висшият магистериум и Спектърът са единодушни, че ако проточим това Освобождаване в няколко дни, само ще върнем вниманието на хората към войната и всички рани, които тя нанесе. Искат да продължим напред. Всички притеглящи разбират това. Повечето вече бяха изповядани от по-нисши луксиати. Някои обаче се опасяват, че луксиатите ще си запишат греховете им, за да ги използват срещу техните семейства в бъдеще…

— Това е строго забранено!

Толкова млад ли беше? Толкова наивен?

— Да, много строго. Но се случва. Премахваме такива луксиати колкото може по-тихо, но мнозина произхождат от благороднически семейства и изкушението често е непреодолимо. Не могат да се сдържат да не подхвърлят на своите някоя полезна дреболия. Затова ти казвам, че някои от изповяданите са премълчали най-сериозните си грехове, за да ги разкрият единствено пред Призмата. Ще съхраняваш много мрачни тайни. С твоята памет това може да се превърне в ужасно оръжие. Така трябва да бъде. Но не споделяй тези тайни с никого — дори с баща си и с мен. Баща ти ще те притиска да му кажеш какво си чул. Ако се знае, че Призмата говори за тези неща със своето влиятелно семейство, това ще подкопае властта ти хиляда пъти по-силно, отколкото ако го прави обикновен луксиат.

— Разбира се — съгласи се Гавин. И го осени внезапно прозрение, което сега не би очаквал от толкова млад човек. — Някои умират с души, обременени от грехове, за да не ги научи Призмата, нали?

Да, тогава беше млад, но не и тъп.

— Няма съмнение — потвърди тя. — Призмата Клонест дъб беше безполезен, но Призмата Ейрени Маларгос измисли как да проявява милосърдие и към такива притеглящи. След като изповядаше някой бивш враг, питаше дали е премълчал грехове, за чието опрощаване биха могли да се помолят заедно на Оролам. Сам разбираш, че така тя прекрачваше границите на вероучението, защото да изречеш греховете си на глас означава да ги изложиш на светлината, значи е задължително според нашата вяра. Но тя беше много милосърдна жена. Ясно ти е, че се разчу. Хората я обичаха.

— Да, изглежда добро хрумване.

— Призмата Маларгос служи две седморки години, но може би само защото Спектърът нямаше причини да се страхува от нея. Тя никога не се опита да издигне семейството си, нито да наложи скъпи на сърцето ѝ цели. Ейрени беше предводителка само по титла. Обмисли много старателно дали би искал такава участ и за себе си.

Гавин се обърна да погледне втренчено кротката жена, която през целия му живот се бе грижила нежно за него. Откъде тази стомана в нея? Дали ѝ беше естествено присъща и само оставаше скрита, или тя просто беше готова на всичко, за да опази последния си жив син?

— Майко, дадох на сатрапиите предостатъчно причини да се боят от мен. Може би малко обич няма да ми е излишна.

Тя склони глава.

— Както желаете, отче.

Във всеки миг си оставаше и Фелия Гайл Оранжевата, знаеше точно кога да произнесе почтителното обръщение с игрива усмивчица.

А този път не го направи. Прояви уважението, което в младостта си той мечтаеше да получи от своята майка.

Изобщо не очакваше уважение от баща си.

Фелия затвори съда.

— Другите масла по тялото ти ще запазят мазилото до изгрев. То е смес на мънички частици прах от несъвършен жълт луксин със свръхвиолетово. С малко притегляне на свръхвиолетово можеш да придадеш сияние на цялото си тяло дори в затъмнена стая. Гледката е наистина стъписваща. Използвай го пестеливо и не доближавай факлите, за да не се разпадне. За жълтите притеглящи е неимоверно трудно да го създадат и тайната се пази грижливо. Ако желаеш, всички златни нишки в дрехите ти също могат да светнат. Тези последни мигове в живота на притеглящия са и най-святите. Направи ги и най-вълнуващите, Гавин.

Той не беше настроен отстъпчиво.

— С хитрини и вълшебни фокуси?

Майка му вдиша дълбоко, преди да отговори.

— Май си спомням как Дазен връчи най-високата награда в своята армия на командир, който в Битката на Кървавия рид разпръсна враговете с илюзии, макар че ако те бяха успели да помислят трезво, илюзиите нямаше да ги заблудят и за два удара на сърцата им.

Тя почака, но той не искаше да ѝ дари задоволството от признанието му, че е права.

— Но в някои моменти два удара на сърцето са цяла вечност — повтори майка му неговите думи. — Бих си позволила да предложа в мига, когато забиваш ножа, да засияеш и светлината да става по-ярка, докато притеглящият умира, за да бъде символ на вечната му награда. Но… вие сте Призмата, отче.

Милата му майка можеше да бъде и изумително цинична.

— Аз съм измамник — прошепна той.

Тя го зашлеви с ярост, която не бе доловил зад хладнокръвната ѝ маска, докато не изби внезапно.

И след миг яростта я нямаше. Майка му пак втри от мазилото в изтръпналата му от шамара буза. Гласът ѝ остана тих, но всяка дума беше обмислена, остра като нож:

— Всички сме измамници. Да, всички сме измамници и всички правим най-доброто, на което сме способни, за да крепим кулата от илюзии и неуместни надежди. Не ни разочаровай, любими сине.

После сънят прескочи нататък в дългото ходене към двора през поздравите, възхвалите и молитвите на друг Висш луксиат, който благослови него и делото му. Поднесени бяха изискани гозби и скъпи вина. В някои случаи цели общности бяха дошли на поклонение на Малки Яспис, за да се сбогуват с обичан от всички притеглящ, чиято работа за тях е била изключителна. В онази година такива бяха предимно притеглящите, воювали всеотдайно.

Въпреки пиршеството черногвардейци обикаляха сред тълпите, за да държат под око всички притеглящи, на които малко им оставаше да се превърнат в бесове. През няколко години се случваше някое злощастие с такъв, а след толкова ожесточена война беше още по-благоразумно да са нащрек.

А после въведоха Гавин в стая, след като сложиха в ръката му дълъг тънък кинжал. Със затварянето на тежката врата оживената гълчава стихна напълно. Щеше да минава от стая в стая, образуващи кръг в основата на неговата кула. Стаите бяха мънички и с оскъдна проста украса, кана вино и каничка отвара от мак за боязливите, както и мека подложка за коленете. Някои притеглящи прекарваха нощта в бдение и молитви. Други си отпускаха душите в разговори със семейства и приятели в по-големи стаи или навън, докато луксиатите не ги призоват. Призмата отиваше първо при жените, любимките на Оролам.

Първа беше изнурена притегляща на около четирийсет и пет. Беше коленичила търпеливо в предната част на стаичката, с гръб към тясната врата, през която луксиатите щяха да изнесат трупа ѝ, и с лице към влезлия Гавин.

— Приветствам те, дъще, да бъдеш благословена с всички дарове на светлината.

Тя не каза нищо, само се взираше в него. Той пристъпи напред и се настани на стола пред коленичилата жена.

— Дойдох да те изповядам и опростя.

Не последва отговор. Обикновено луксиатът, който го придружаваше между стаите, споменаваше дали има някакви особени обстоятелства — ням притеглящ, склонен към насилие или нещо друго. А за тази жена не му бяха казали нищо освен името ѝ.

— Имаш ли за какво да се покаеш, Вел Паршам? — неловко попита Гавин.

— Това… — запъна се жената. — Това е зло. Не е такава волята на Оролам. Това е гавра, която крещи в ума ми за мъже и жени, впиващи нокти във властта си, като заставят други да се разплащат за това.

— Нормално е да се страхуваш — успокои я той.

— Не се страхувам за собствения си живот. Страхувам се за твоята душа, върховен господарю Призма. Дано Оролам ти прости, защото тази нощ ще извършваш убийства. — Тя дръпна встрани ниско изрязаната си блуза, за да забие Гавин ножа право в сърцето ѝ.

— Сложи край на живота ми още сега, господарю Призма, но дано някой ден сложиш край на всичко това, иначе ще настъпи твоят край. Знай, че Оролам е справедлив, и трепери пред него.

Гавин се изправи и облиза устните си. Толкова сухи… Примига и я доближи като в мъгла.

— Бъди благословена, дъще.

Гледаше я в очите, когато прониза сърцето ѝ. Не откъсна поглед от тези очи без гняв, докато не угаснаха. Дръпна шнура на звънчето, който беше част от подложката за коленичене. Влязоха двама луксиати и хванаха тялото, преди да е паднало. Отвори се страничната врата.

— Спазихте времето съвсем точно, върховен господарю Призма. След втората стая ще ви поднесат вода и фурми. Името на жената е Далила Тай, подчервена.

И той се озова в следващата стая.

Коленичилата жена не можеше да е на повече от двайсет и пет. Видя, че е плакала.

— Дъще, да бъдеш благословена с всички дарове на светлината.

Тя се прекърши. Гавин зае мястото си.

— Дойдох да те изповядам и опростя, дъще, за да влезеш в светлината чиста и свободна от срам.

— Имам дъщеря, върховни господарю Призма. На три години. Моля ви, кажете ми, че не греша, като я изоставям. Не бих могла обаче да подчинявам подчервеното на волята си още дълго. Убедена съм в това. Аз… не биваше да притеглям толкова много през войната. Трябваше да съм по-благоразумна.

— Как се казва дъщеря ти?

— Есел.

— Далила Тай, ще се погрижим за твоята Есел. Ще се заема лично с това.

— След войната не ни останаха близки. А аз израснах близо до дом за сираци. Някои от луксиатите там са добронамерени, но… Върховни господарю, кажете ми, че няма да я пратите в такъв дом, моля ви. Не заслужавам да ви моля за нищо, но все пак…

— Ще се погрижа за нея. Обещавам ти.

Звънът на камбанката му напомни, че се бави прекалено. Жената преглътна тежко.

— Трябва да кажа още нещо. Знам, че карам другите да чакат, и съжалявам за това.

— Аз съм тук. Аз съм с тебе. Кажи ми каквото искаш.

— Аз го измислих. Говоря за… Гаристън. Съпругът ми беше червен притеглящ. Имахме идея — той изстрелва поток във въздуха, а аз го подпалвам. Показахме на нашия командир как го правим и той се въодушеви, сякаш сам го е измислил, но… първо хрумна на мен. Полос ме увещаваше да не им казваме, защото ще послужи за зло, а аз не го послушах. Всички онези хора… Целият град в пламъци. Говореше се, че само в този град загинали осемдесет хиляди.

Не можеше да говори повече. Гавин искаше да ѝ каже: „Не беше виновна ти, а аз. И моят брат. Ние командвахме. И знаехме. А оставихме хора като тебе да носят товара.“

Камбанката звънна още по-настойчиво. В безмълвна ярост Гавин се пресегна със син луксин и я изтръгна от стената.

Коленичи срещу Далила и хвана ръцете ѝ.

— Господарю на светлината, Оролам, Боже, виж твоята смирена служителка. Молим те да се взираш в душите ни и да ги познаваш. Молим те твоята целебна светлина да ни очисти от греховете и на действието, и на бездействието. В пожара на войната сторихме и немислимото. Луксиатите може и да казват, че бремето на тези злодеяния пада върху плещите на нашите предводители, но, Отче, Оролам, ние чувстваме тежестта му в душите си. Разкайваме се за яростта и безразсъдството си, за неизпълнения дълг. Прости на твоята дъщеря, Оролам, вземи от нея товара на вината и срама и нека тя бъде с тебе завинаги.

Докато говореше, Гавин се обгърна постепенно в светлина — свръхвиолетовото, жълтото и неговата воля повлияха на разбитите кристали в мазилото и сега изглеждаше, че сияе като самия Оролам. Просълзените очи на Далила се взираха ококорени в него с изумление, но и с умиротворение. Той ѝ се усмихна и почака да види и нейната усмивка. Прободе я в сърцето.

И неговото сърце се вледени.

Но спази обещанието си. Майка му му помогна да намери семейство, което отгледа момичето. Сега Есел беше черногвардейка.

Висшият луксиат Джорвис отвори вратата.

— Господарю Призма… Изоставаме. Ще отложим отдиха ви, докато…

— Не.

— Името на следващата е…

— Не!

Щом повиши глас, командир Анамар от Черната гвардия пристъпи в стаята заплашително — и Гавин се зарече да го унищожи за това.

— Времето не стига — отсече Гавин.

— Нямаме избор. Церемонията трябва да завърши преди изгрев. Всички са съгласни, че…

Разяреният Гавин тръгна по коридора към празнуващите навън. Командир Анамар му препречи пътя.

— Ако искаш да имаш колене и занапред — каза му Гавин, — ще ги използваш веднага да коленичиш и да се разкарат от пътя ми.

Черногвардеецът погледна Висшия луксиат Джарвис и се отдръпна. Но не коленичи.

Гавин го подмина и изкачи стъпалата към подиума през едно. Изстреля две огнени струи нагоре, за да привлече вниманието на всички.

Не можеше да си спомни точно какво каза. Красноречието му беше втора природа. Имаше нещо за повратната година, донесла такава покруса. Нещо за небето на Оролам, което ще се обогати за сметка на всички, които ще скърбят за тези притеглящи. Нещо за извънредните обстоятелства, които налагат извънредни мерки. Имаше престорено смирение и умело подлъгване.

— Аз ви служа като Призма и ценя безмерно времето, което имам с всеки покайващ се в присъствието на Оролам. Не знам да има по-святи мигове от тези и заради собствената си душа се молих на Оролам да не бъде твърде суров с мен. И той показа милостта си! Даде ми благоволението си! Ще се срещна с всеки, комуто предстои Освобождаване, и ще го изповядам толкова дълго, колкото му е нужно, дори това да се проточи три дни! Пиршествата ще продължават за моя сметка, докато не почетем подобаващо скъпите на сърцата ни притеглящи!

Тълпата зарева възторжено. Две минути за изповед и покаяние? След като си се пожертвал за сатрапиите? Никой не одобряваше това. Дори луксиатите, които настояваха да бъде така. Гавин пък се показа смирен, като заяви, че е получил благоволение към слабостта си. Всички знаеха или щяха да проумеят през следващите дни, че като удължава срещите си с всеки, той удвоява собственото си бреме.

Ако ще си измамник, поне бъди изкусен измамник.

Скочи от подиума и се запъти обратно към кулата покрай зяпнали разпоредители, надзиратели на роби и луксиати, които току-що бяха научили, че също трябва да удвоят усилията си, да се справят с кошмарната бъркотия и да изтърпят дългите будни часове, натрапени им от Гавин, за да подхрани славата си.

— Направете го — отсече той. — Не ме е грижа как, но го направете.

Вътре пак мина покрай командир Анамар, преди да влезе в следващата стая. Спря пред прага и се обърна към намръщения черногвардеец.

— О, командире, едва не забравих…

Вече бе обвил в невидими мрежи от свръхвиолетово краката му и сега насити тези мрежи със зелен луксин, който стегна коленете на командира, преди той да има време да направи нещо. Гавин стисна юмрук и зеленият луксин раздроби коленете на Анамар.

Черногвардеецът се свлече на пода и заслужи уважението му, защото дори не изпъшка.

Мили Оролам, колко дързък беше тогава… но му се размина. Сега би умувал какви приятели има командирът, кой ще се вбеси, кой ще поиска да отмъсти… Беше се измъквал от какви ли не затруднения чрез помитащата сила на обаянието си.

— Този, който ще те смени на поста, да ми се представи в края на церемонията — заповяда невъзмутимо.

Сънят още не свършваше.

Влезе в стаичката, изповяда и опрости аташийската зелена Праян Навайед, която си призна, че мамила работодателя си, служила му лениво, опълчвала му се често и биела другите роби с ненужна жестокост.

След това беше Джале Родрез. Червена. Похот, горделивост, гневливост.

Талия Синята. Избухливост, завист, провалила брака на сестра си.

Хордад Крузан. Синьо-зелена. Горделивост. Омраза към повечето хора в семейството, омраза към работодателя, омраза дори към Оролам.

Естефания Камаел. Червена. Враждебност и омраза.

Наири Пател. Зелена. Толкова близо до състоянието на бяс, че не можа да каже нищо.

Белит Беренс. Синя. Горделивост.

Билит Беренс. Нейната близначка. Синя. Горделивост. Дори се гордееше, че ще живее по-дълго от родената преди нея близначка, макар и с няколко минути. Гавин не ѝ напомни, че щом се е родила няколко минути след Белит, животът им ще има горе-долу еднаква продължителност.

Алондра Пател. Свръхвиолетова. Толкова близо до състоянието на бяс, че луксиатите я задържаха насила.

Ада Хан. Завист. Страх. Плачеше горчиво. Не откри в душата си смелост, колкото и да я насърчаваше Гавин. Наложи се луксиатите да държат и нея.

Маамаз. Червена. Вече изповядана.

Амеретет. Синя. Вече изповядана.

Пелагия Флоренс. Ерес. По-късно се отрекла от нея, но все още тайно се придържала към убежденията си.

Ихсан Шивачката. Мамела клиентите си, че използва магия, макар че го правела рядко.

Нига Роу. Шпионирала работодателя си, който се държал добре с нея.

Нин-Ки-Гал Дей. Зелена. Вече изповядана.

Ийска Яката. Зелено-жълта. Една от малцината притеглящи с ангарски произход в тази група. Завист. Горделивост. Неверие.

Кратко прекъсване за вечеря. Още молитви. Гавин дори не ги чуваше. Не усещаше вкуса на храната в устата си. Върна се да продължи работата си.

Хагнес. Зелена. Така се напила на пиршеството, че не можеше да си събере ума, за да се изповяда. Гавин се опита да ѝ помогне, като се помоли за нея, преди да я убие.

Фиделия Дор. Свръхвиолетова. Твърдеше, че няма грехове. Имаше обаче дълги жалби от съсипани отношения с други хора. И не можеше да проумее, дори с намеци от него, че винаги и тя е участвала в тези провали.

Ли-Лит Оуарея. Червено-оранжево-жълта. Опитала тайно да стане цветен бяс. Призна си, че не измислила как да се справи с неизбежните затруднения.

Майлита Алай. Тя била боец, заловил я отряд на Синеоките демони, които служеха на Дазен. Отрязали ѝ езика. Тя беше неграмотна и Гавин по неволя използва знаци и въпроси с отговор „да“ или „не“, за да я изповяда и опрости. Изглеждаше, че ѝ олекна. Никой от посетилите я преди него луксиати не се бе сетил за това или пък не бе пожелал да ѝ отдели време, когато се опитвала да признае греховете си. Гадини…

Джила Зидарката. Подчервена. Кротка жена. Нападна Гавин, когато си помисли, че е разсеян.

„Моля те, нека се събудя…“

Елпида Бойър. Жълта. Призна, че обичта към децата ѝ е по-силна от обичта към Оролам. Говореше искрено. Наистина го смяташе за грях. Наложи се тя да подкани Гавин да я убие.

Нукимут Розата. Синя. Не каза нищо. Взираше се през цялото време в Гавин с преливащи от ненавист очи. Той очакваше да го нападне, но тя не го направи.

Зенана Зенамус. Гордо използва всяка секунда от времето с него, за да изброява греховете си. Имаше жестокост, стъписващи гнусотии с животни, изтезания, канибализъм, много убийства, богохулства, оскверняване на олтари с луксиати, които съблазнила; използвала всеки шанс да сее хаос и ужас. „А сега — каза накрая, — щом срещам смъртта си опростена, ще отида при Оролам в рая.“ Разсмя се.

Тахирит. Жълта. Убила съпруга си, понеже я биел. Същинско облекчение след Зенана.

Кириака Киреус. Синя от благородническо семейство. Присъединила се към бунтовниците на Дазен и когато загубили войната, подкупила търговци на роби да вземат всичките ѝ слуги, за да пощадят нея. Оттогава търсела тези роби, за да ги откупи, но не ѝ стигнало времето.

Лойда. Червена. Участвала в клане в някакво аташийско село през войната. Но не изпитваше вина от пръскането на червен луксин върху Гаристън.

Цул. Подчервена. Призна хиляди дребни жестокости. Разбираше, че са били плод на живот, прекаран в омраза и завист към безброй хора. И макар че това никога не избуяло в насилие или стремеж да провали някого, тя прахосала и годините, и дарбите си. Каза, че най-тежкият ѝ грях е спрямо Оролам, защото пропиляла неговия дар — живота.

Сар-Рат Бибиана. Подчервена. Опитала да стане бяс и затова беше толкова упоена, че не можеше да говори.

Шала Смит. Червена. Пияна и замаяна от извлек на маково семе. Не можа да се изповяда.

Тасмитув. Оранжева. Призна лъжи. Все лъжела и манипулирала другите. Преди много време се изповядала пред луксиат, че изневерявала на съпруга си, но още изпитваше угризения и за това.

Една. Синя. Заяви, че не можела да признае греховете си, толкова отвратителни били. Дори пред Призмата. Колкото и да я увещаваше, тя не отстъпи.

Или Пател. Жълта. Нападна го. Беше успяла да прикрие доколко се е превърнала в бяс.

Лемта. Червена. Бяс. Вързана за поставката, на която бе коленичила. Не можеше да говори.

Меджиджа. Синя. Бяс. Вързана. Говореше, но нищо не ѝ се разбираше.

Тамаюрт. Свръхвиолетова. Пострадала твърде зле във войната, за да говори, цялото ѝ тяло покрито с изгаряния и гнойници, но се усмихваше на Гавин в пълно съзнание — отказала маковата отвара. Готова за избавлението си. Когато излезе от тази стая, Гавин постоя цяла минута в коридора, нямаше сили да влезе в следващата.

Парвин. Червена. Кражби.

Тамазалт. Синя. И тя изреди цял куп грехове, но толкова изумителни, че Гавин я заподозря в лъжи. Може и да не беше наред с главата.

Дулчеана Хавид. Млада подчервена, рутгарска благородничка с аташийско потекло. Изневерявала на съпруга си с младата благородничка Ейрени Маларгос. Струваше си да запомни признанието — за пръв път през тази нощ Гавин се възползва себично от своя пост.

Тамент Шивачката. Синя. Тя просто му каза: „Завист, похот, омраза, алчност, леност. Имате много работа, затова хайде да го направим по-делово.“

Тазелайт. Синя. Гавин научи истинската причина да го намажат целия с масло — така кожата се почиства по-лесно, след като някой избълва кръв върху тебе. Наплиска се набързо при мивката, каквито имаше между всеки две стаи, облече припряно чисти церемониални одежди, дадени му веднага от луксиатите, и влезе в поредната стая, сякаш не се е случило нищо особено.

Тинсин Хан…

Изобщо не можеше да си спомни Тинсин Хан. Дори потърси сведения за нея по-късно. Синя от Плаващия град в Кървавата гора, служила на иконома на сатрапа. Нямаше никакъв спомен от нея. Нещо се пречупи в него, докато луксиатите бършеха кръвта и го преобличаха все едно това беше всекидневие за тях. Това смути дори неговата безупречна памет, с която толкова се гордееше.

Въпреки че можеше да си припомни цветовете, историите, греховете, отношението на другите притеглящи, ги виждаше различно — отблъскваше спомените, натикваше ги в недрата на паметта си. Те се превърнаха само в имена и грехове за опрощаване.

Или Александър. Клюкарка.

Лойда Мос. Отровителка.

Още една Тинсин. Бунтарка.

Талия. Завистлива.

Бел Лястовицата. Съблазнителка.

Ли-Ли Соленс. Бяс.

Ксения Делейн. Бяс.

Лайла Лорос. Бяс.

Пелагия Вятърничавата. Шпионка.

Меджида Талор. Омраза.

Тахирит Хан. Алчност.

Една Горската. Леност.

Още една Тасмитув. Похот. Възможно ли е жена, която умира девствена, да смята похотта за най-тежкия си грях? Гавин научи, че е възможно.

Скоро пак изпадна във вцепенението. Джейле Смит. Подстрекателство към убийство.

Найри Многоводната. Похот.

Още една Лемта. Омраза.

А после дори греховете започнаха да звучат еднакво. „Моят съпруг изобщо не ме разбираше…“ „Ако имах колкото съседа…“ „Не беше справедливо, че…“ Гавин беше способен да си сложи маската на напрегнато внимание, на съпричастие, да изрече все същите думи, все същите молитви. Успяваше да говори толкова искрено, а чуваше собствения си глас като от другия край на тунел. Дори във великолепната му памет покайващите се оставаха само с име и една-единствена подробност. Все едно не си струваше да хаби място, за да запомни греховете на всяка, ако не са особено стряскащи.

Титрит. Дебелана.

Някаква част от него изпадна в ужас. Дебелана ли? Не, тя беше… синя. Набожна, сериозна жена. Уплашена, но решена да остане смела. С треперещ глас, от който малките гънки на бузите ѝ леко се тресяха, и толкова… толкова скучна.

Але Арибар. Опита се да го съблазни, за да избяга. Не беше толкова привлекателна, че той да обмисли идеята дори за миг.

Дианте Нол. Съвършена златиста коса.

Титая Кокс. Навсякъде имаше чудати брадавици. След това Гавин си изми ръцете два пъти.

Хебе Али. Твърдеше, че имала над стотина любовници. Грозна като смъртта.

Мелите Меленс. Големи ръце. Много големи.

Агата Зидарката. Как е вършила каквато и да било работа с такива огромни гърди?

Лейла Дървесната. Онази с разкривеното лице.

Нурит Хекс. С родилно петно на лицето.

Бьола Синята. Без вежди.

Ливна Ковачката. Криви зъби.

Наамий. Все се прокашляше. На Оролам топките, защо непрекъснато се прокашляше?

Ора Орестес. Изглеждаше свястна жена. С побеляла коса. Приличаше на мила бабка.

Пенина Дуренс. Страхливка.

Мину. Пияница.

Ерцилия. Бяс.

Гилберта Гонсала. Псуваше повече от всички войници и моряци, които познаваше.

Нева. Толкова хилава, че сигурно имаше глисти.

Ксения. Грозотия.

Сар-Ра Хеш. Дезертьорка.

Билай Дъбовата. Тантуреста.

Хордад Али. Ослепително красива, с безчувствен глас. Миришеше на лайна заради онова, което направили с нея, след като я пленили във войната.

Титая Кафявата. Фермерка.

Елпида. Лъхаше на скорошен секс.

Дианте… някоя си. Ревла.

Още една Хагнес. Ревла.

Хебе Кафявата. Бърборана.

Подарге. Странно име.

Парвин Нисани. Гавин си навехна китката, понеже ножът срещна ребро.

Ада Джил. Когато я намушка, от гърлото ѝ се чу чудато тихо „иип“.

Ливна Ило. Напика се, докато умираше. Проклятие, нали уж трябваше да ги водят в тоалетните няколко минути по-рано, за да не се напикават?

Наамий Пател. Повърни кръв.

Ора Джон. Нападна го неумело.

Още една Ийска. Говореше несвързано.

Още една Ерцилия. Умря гордо.

Еви Черната. Подходящ прякор.

Дулчина Дулчеана. Не искаше да си спомня Дулчина, но не можеше да я забрави. Докато стигне до нея, убиваше от почти девет часа. Притеглящата в тази стая стоеше, опряла спокойно ръце на поставката за коленичене. Едва ли беше на повече от шестнайсет. Тъмнокоса красавица, червеното, оранжевото, жълтото и зеленото напираха да разкъсат халото. Усмихна му се лъчезарно и невинно, без желание да го съблазни, без страх, просто се радваше да го види. И той се влюби безнадеждно на мига.

— Приветствам те, дъще. Нека светлината те огрява винаги. Дулчина, ако искаш да…

Тя го подкани към мълчание с пръст, опрян до устните ѝ.

— Вече се изповядах.

— Тогава желаеш ли да се присъединиш към мен в молитва или песнопение?

Тя завъртя глава.

— Върховен господарю Призма, цял ден вършите делото на Оролам, така ще е до края на нощта и през новия ден. Сега нека вие получите дар от мен. Единствения, който имам. Моите пет минути. Говорете или мълчете. Първо ме освободете, ако желаете да останете сам, или накрая, ако предпочитате да ви правя компания. Както предпочитате.

Не я разбра. Все трябваше да има някаква хитрост, опит да получи нещо. Та това беше всичко, което тя имаше. Последните ѝ пет минути, но за него не бяха нищо повече от песъчинка в пълния догоре пясъчен часовник.

Нямаше хитрина. Нямаше лукавство в очите ѝ. Той се вторачи в нея за десет секунди, за трийсет… После незнайно защо се вбеси.

След това се прекърши.

И заплака.

Тя го прегърна. Плакаха заедно.

Пет минути по-късно прокълнатата камбанка звънна. Той се изправи. Помоли я за прошка. Целуна я по устните. И я уби.

И с нея умря вярата му в Оролам. Бе запазил тази вяра въпреки война, предателства, кланета и измами, но не можа да я съхрани в най-святата нощ на годината.

Настъпи полунощ. Беше убил сто притеглящи.

Оставаха още триста двайсет и седем.

След трийсет часа Гавин уби последния мъж малко преди изгрев. Отиде в покоите си и за пръв път откакто стовари ада върху земята, притегли черен луксин.

25.

Кип се спусна с асансьора, за да отиде в тренировъчния двор на Черната гвардия, но когато стигна до първия етаж, не намери сили да излезе. Нямаше желание да среща хора, след като току-що бе издържал сблъсъка с дядо си.

През седмиците по пътя към Хромария умуваше, че след като и той, и Гавин бяха погълнати от вълните, Червения не би допуснал вината за това да се стовари върху неговите плещи. Нито пък би се лишил от помощта на предпочитания си роб Гринуди. Значи каквато и измислица да бе пробутал, с нея описваше Кип като престъпник.

Знаеше, че ще му припишат злодеянието, което се опита да предотврати, и се подготви колкото можеше — напъваше се да измисли как да намери някакви общи интереси с човека, който вероятно го е заклеймил като убиец и предател.

Щом слезе от кораба на кея, попита първия срещнат какво е сполетяло Гавин.

Въпреки всичко при появата му пред Спектъра би трябвало да последва арест и екзекуция. Още не можеше да си изясни защо това не му се случи. Беше дошъл с увереността, че Андрос е бяс. А той не беше. Или поне вече не беше.

Още носеше качулката. Още носеше и тъмните си очила, но Кип отгатна истината мигновено. Долови някаква разлика в гласа му, а и този път не бе сложил ръкавици.

Най-добрата му карта изчезна ненадейно. Намислил бе да си послужи със заплахата, че ще разобличи Андрос. Поне преди да го отведат в тъмницата можеше да смъкне качулката от главата му, за да им покаже що за твар има сред тях.

Докато беше в залата, не можеше да отдели дори секунда, за да размишлява какво означава това — някой е бил бяс, а сега не е? Невъзможно!

Просто говореше, плетеше лъжи с лекота, която досега не подозираше у себе си, толкова смутен и озадачен от загадката, че забрави да бъде смутен и объркан от срещата с целия Спектър.

И се измъкна някак.

Намек за усмивчица играеше в ъгълчето на устата на Андрос Гайл. Изненада, а след това удоволствие. Май му харесваше да играе срещу достоен противник. Може би затова остави Кип да се изхлузи от кукичката — за да продължат играта.

Изведнъж го налегна униние. Значи бе останал жив по милостта на Андрос Гайл? Не, бъркаше. Беше останал жив, защото Андрос жадуваше за забавление. Да. Това подхождаше повече на дъртото страшилище.

И ето че неочаквано за него не понасяше мисълта да се види с хората, за които би трябвало да копнее — съратниците си от Черната гвардия. А дори не можеше да си го обясни. Продължи с асансьора надолу и още по-надолу. Излезе на етажа, където беше личната тренировъчна зала на Призмата. Отдавна беше изгубил ключа, даден му от командир Железни, но до вратата имаше сензор за свръхвиолетово. Досега Кип не им обръщаше внимание — изглеждаха мътночерни и широки само няколко пръста. Не се замисляше какво представляват, но този път прозря, че са същите като пулта в стаята на Призмата.

Събра малко свръхвиолетово и го насочи към плочката. Аха, вътре имаше още една ключалка, значи вратата можеше да бъде защитена и срещу свръхвиолетови притеглящи, но сега не беше заключена. Кип натисна със свръхвиолетовия луксин, обикновената ключалка се отвори и той влезе в залата.

Тишината беше като мехлем за душата му. Той омота ръцете си с дълги ивици плат, както го бе научил Железни. Още беше с дрехите, които му беше дала възрастната вдовица Корийн, и макар да не подхождаха особено за тренировки, знаеше, че скоро ще ги смени с униформа на Черната гвардия и дрехи на дисципул в Хромария, затова подхвана упражнения с тежкия чувал.

Започна бавно. Както казваше Железни — седем до десет минути, за да привикнат юмруците и ставите към сътресенията от ударите. Огъна си лошо китката при несполучлив удар. Изръмжа. Не бе увил ръцете си правилно. Но вместо да махне сбърканите ивици и да ги навие отново, притегли около китката си гривна от зелен луксин. Реши да си направи цяла ръкавица. После и на другата ръка.

Много по-добре. Блъскаше леко по чувала седем минути, юмруците му се затоплиха, болката беше някак добре дошла заедно с облекчението да се отърве от неспирното умуване.

Премести се при чувала на ластици — по-малка мишена, която се връщаше към удрящия и помагаше да подобри реакциите си. Щом свикна с движенията ѝ, започна да се взира в точки зад нея, разчиташе само на периферното си зрение. След това отиде при лоста и откри, че вече може да се набере три пъти. Три! Хем невероятно постижение, хем жалко. Три… Върна се при тежкия чувал.

По някаква случайност задейства светлинките му. Различни части светваха, за да посочат следващата мишена — десния бъбрек, корема, лявата страна на челюстта. Чувалът вече показваше с цвят и силата на всеки удар. Лекото забиване на юмрук го караше да проблясва в синьо. Най-свирепите ритници на Кип го осветяваха в оранжево.

Скоро Кип се задъхваше от усилията да постигне червен проблясък.

Опря китките си в ръкавици от луксин на коленете. Бъхтеше проклетията с все сила.

Не, бъхтеше я с колкото сила имаше в мускулите. С магия би могъл да засили ударите си.

Само че не искаше да изстрелва из залата своите подскачащи гибелни зелени топки. Ако можеше да прибавя волята към мускулите си, като хвърля магически творения, защо да не може да засилва мускулите си с воля и по друг начин?

Спомни си как бесовете в Гаристън скачаха като жаби от покрив на покрив и изстрелваха луксин надолу, за да удължават скоковете си с тласъка. Същата идея, която вършеше работа в плъзгуните и морските колесници на Гавин. Но това си беше по-скоро външно въздействие…

Кип притегли предпазители за краката си под коленете и изу обувките. Сега щеше да го заболи. Както винаги. Започна да загрява с ритници по чувала. Поне десетина пъти му бяха показвали как да влага мощ в ритниците, но наставленията все не се превръщаха в рефлекси на тялото до този ден. Може би имаше полза от отслабването. Завъртя и двете си ръце в защитен блок наляво, тялото му се разтегна, лявото стъпало се изви назад, тогава Кип прибра рязко ръце и завъртането придаде още сила на десния му крак, който се стрелна странично към тежкия чувал и го разлюля. Не беше зле. Повтори удара отляво, но не толкова успешно.

Стига е загрявал. Насити се със зелен луксин и прободе с малка част от него кожата на дясната пета. Трепна и разшири разреза.

Нищо не му струваше да опита. Изпъна се нагоре, отметна назад десния крак, завъртя тялото, замахна с крака и докато дясното стъпало се издигаше, изстреля през него зелен луксин.

Внезапното прехвърляне във въздуха на тежест, която този път не се противопоставяше на тялото, а го подпомагаше, изхвърли стъпалото му напред с невероятна бързина и то изрита чувала толкова разтърсващо, че левият крак на Кип загуби опора и той падна.

От вратата се разнесе многогласен смях.

Засраменият Кип се изправи със скок. На прага стояха петима-шестима от неговата подготвителна група за Черната гвардия начело с ухиления до ушите Круксър. Кип се зачуди възможно ли е и другите младоци да са се променили толкова само за няколко седмици. Круксър бе станал още по-як, високото му стройно тяло май бе трупало мускули всеки ден. Очите му обаче сякаш бяха остарели с пет години. Или от смъртта на любимата му Лусия, или след битката при Ру. Железните ръце на Големия Лео като че бяха още по-заякнали. Гос Мърльото този път не си чоплеше носа, затова пък го почесваше неуморно с нокът. Нисичкият Даелос не беше пораснал, но изглеждаше по-скоро жилав, а не костелив и дребен. Бен-хадад пак имаше очила с подвижни лещи, но ги бе променил. Тези нямаха вид на нещо скалъпено с върви и лепило, а бяха изработени майсторски, съвършено допълнение на искрящия в очите му ум. Само Феркуди наглед си беше същият смотаняк с голям нос. И това незнайно защо успокояваше Кип.

— Добре е, че Трошача се бие по-добре, отколкото… хъм, рита — подхвърли Феркуди. — Ритниците обаче са част от боя, нали така? Значи май не го бива чак толкова.

— Я си затваряйте устите, недорасляци — сопна се Круксър добродушно. Държеше се съвсем естествено като водач, както подобаваше на най-добрия в групата. Кимна на Кип. — Богоубиецо…

По тона му не личеше дали го каза на шега. Доколкото Кип бе опознал Круксър, той оставяше който иска да си мисли, че се шегува, макар да говореше сериозно.

Ама че… Кип разчиташе, че прякорът е забравен, откакто цопна в морето.

— Здрасти, Крукс. Как… какво правите тук?

— В тренировъчната зала на Призмата ли? Толкова нови войници са призовали за войната, че дворовете са претъпкани, а ние — черногвардейците, се задоволяваме със складове и малки залички през половината време. Тея изкрънка някак разрешение да идваме тук, когато няма място за нас навън. Доскоро се чудех дали да не я изритам от групата, защото не е чак толкова способна, но щом ни вкара на това място…

— Ей — обади се Тея.

Бе отмъкнала неусетно кинжала от син луксин на Феркуди и сега опираше върха до единия бъбрек на Круксър. Усмихваше се мило.

Круксър се ухили.

— Много непослушни станахте напоследък.

— Мислех, че… Мислех, че ме смятате за предател — запъна се Кип.

Ето защо беше това нежелание да отиде при тях. Единствените хора в живота му, към които се бе почувствал приобщен, а бе очаквал да го отхвърлят като изменник.

— Трошачо, може да си сприхав, но не си тъпанар. И за миг не сме повярвали, че си опитал да убиеш Червения. Що за смехория! Нали се напъваш да влезеш в Черната гвардия?! А част от работата ни е да защитаваме Цветовете. Не би пропилял всичко с лека ръка. Но когато баща ти паднал зад борда и ти си скочил след него, без да помислиш… Да, такъв си. Това го повярвахме веднага.

„Да му се не види…“

— Как… как научихте толкова бързо, че съм се върнал?

— От Тея. Голяма клюкарка е.

— Ей — пак изсумтя Тея и неизвестно защо погледна ядосано Даелос. Не каза нищо повече.

А Круксър пак се засмя.

— Командир Железни знаеше, че ще те намерим тук. Каза, че понякога след първата битка хората стават малко затворени.

— Това не биваше да го споделяш, кратуно — троснато каза Тея. — Кип, ти какво направи с крака си?

Явно предпочиташе да си говорят за тренировки. Кип не забравяше намерението си да изкопчи от нея защо се бе прибрала от града оплискана в кръв. Но нямаше да е точно сега.

— Тече ти кръв. — Круксър посочи с ръка.

— Само опитах нещо ново — сви рамене Кип.

Скупчиха се около него.

— Казвай де — подкани го Бен-хадад.

Досега беше непривично нервен, но очите му блеснаха от възможността за поредното откритие.

Кип обясни и ритна отново чувала, за да покаже нагледно. Когато използваш многократно луксин от все същото място, тялото се приспособява и кървенето е оскъдно. Но първите няколко пъти си е като обикновено порязване. Петата му изхвърли облаче от освободен луксин и кръв подобно на дима от цевта на мускет, но този път той не загуби опора. За сметка на това почти успя да си усуче коляното.

Чувалът обаче светна. В червено.

Всички се смръзнаха вторачени в Кип.

— Можете да… ами можете да го използвате по много различни начини — започна той. — Трябва да… хъм, да прецените точно центъра на тежестта си и всичко останало, но ако изстреляте малко луксин от раменете при тичане, ще се движите по-бързо. Или при скок можете да го изстреляте от…

— От гъза си! — извика Феркуди. — Ще летиш с пръдни!

Приличаше на развълнувано пале. Засмяха се, но млъкнаха веднага. Идеята ги омая.

— Щях да кажа от таза — поправи го Кип. — Тоест ако опитате да го изстреляте през ходилата, може да се превъртите и да си паднете на главите.

— Феркуди, ти ако искаш, можеш и да го правиш с гъза си — натърти Тея. — Тъкмо ще имаш много място, откъдето да изхвърляш луксин.

Прихнаха отново и се смълчаха. Големия Лео погледна Круксър.

— Не съм чувал за нищо подобно. Да не е забранено?

Круксър тръсна глава.

— Не е въплъщаване на луксин, не виждам защо да е забранено. Но от друга страна, ако го правиш непрекъснато, може да си изгориш живота, преди да се усетиш.

— Същото важи за всяко притегляне — напомни Тея. — Помислете какво ще ни даде това, ако го използваме разумно. Ще сме по-бързи, по-силни, ще правим огромни скокове…

— Не може друг да не се е сетил досега — смути се Кип изведнъж.

— Ти наистина ли го измисли сам? — попита Круксър. — Никой ли не ти подсказа?

Кип само вдигна рамене.

— Той ще е гений на магията… — промълви Бен-хадад, сякаш цитираше по памет.

Другите стояха неподвижно, взираха се в него, споглеждаха се. Кип позна, че и преди са говорили за това.

— И сега какво, ще се дупчим навсякъде ли? — каза Феркуди.

26.

Високо на Голямата пирамида в Ру Аливиана Данавис довършваше обучението на жените, които щяха да я заместят. Освен четирите притеглящи свръхвиолетово, които се учеха от Лив през последните четири месеца, тук бяха и нейните лични телохранители. Ядрото на групата се състоеше от онези, които ѝ бяха помогнали да превземе тази каменна грамада по време на освобождаването на Ру.

Фирос беше опората на Лив. Висок над шест стъпки и неимоверно широк. Когато проникнаха в града, той не носеше късметлийското си наметало, защото се набиваше на очи, но обикновено не излизаше никъде без него. Бе изработено от кожата на лъв, отворената като за рев уста се наместваше в подобие на шапка върху главата му, а гривата издуваше още повече и без това огромните му рамене. Елекът от крокодилска кожа с множество ремъци бе препасан с колан в нефритени и тюркоазени оттенъци, който се стягаше с огромни бивни. Канията за ножа на колана беше от издълбан зъб на саблезъба котка. Твърдеше, че сам убил всички тези зверове, и то въоръжен само със същия нож. Презираше мускети и пистолети, иначе нямаше любимо оръжие. В специални калъфи на гърба си затъкваше две брадви, които приличаха повече на алебарди със скъсени дръжки. Разправяше, че някой ден щял да си направи оръжие и от зъб на морски демон.

От устата на всеки друг би прозвучало като кухо самохвалство, но Лив вярваше на Фирос, защото го бе виждала без туника — имаше белези от зъби и нокти точно като на мъж, извършил всичко, за което разказва.

Останалите ѝ телохранители не бяха чак такива чешити, но това не означаваше, че са по-безобидни. Тихос беше притеглящ оранжево, един от най-способните магьосници сред Кървавите халати. Нисък, избухлив и странно прям за оранжев. Впрочем, срещаха се и пресметливи подчервени, и безразсъдни сини. Неговият нрав обаче изглеждаше основната причина защо принцът не го смяташе за кандидат да се превърне в Молох. С една от магиите на Тихос, втъкана в наметалото ѝ, Лив можеше да вдъхне страхопочитание у всеки, който я погледнеше. Или безграничен ужас. За повечето хора стигаше да знаят за магията, за да не ѝ се поддават, защото тя се свеждаше до налагане на воля и можеше да бъде преодоляна. Само че повечето хора не се бяха съпротивлявали срещу магии от векове. Тихос дъвчеше кат и зъбите му червенееха от постоянната употреба на този стимулант. Само допреди няколко месеца Лив би го сметнала за демон с тези оранжеви очи и червени зъби.

Но бе извървяла дълъг път, откакто бе напуснала Хромария.

Довърши обясненията за притеглящите свръхвиолетово как да боравят с огромното огледало върху пирамидата. Отговори на въпросите им, поправяше ги в непохватните опити да достигнат с притегляне механизмите и да завъртат огледалото така, че да осветява всяко кътче на града, като дава незабавно мощ на притеглящите там дори късно през деня, когато сенките се удължават. Ру никога нямаше да бъде осветен като Големи Яспис с неговите Хиляда звезди, но огледалото си беше същинско чудо. Лъчите светлина бяха по-плътни и по-силни от всичко, което Лив бе виждала. То помогна да се роди бог — е, да, Гавин Гайл погуби незабавно този бог, но все пак…

За съжаление насочването на огледалото към едно или друго място ги принуждаваше и да оглеждат града. А за разлика от Гаристън, в Ру не изглеждаха доволни от освобождаването си.

Цветния принц бе разчитал на радушно посрещане. Хората в Ру имаха предостатъчно причини да мразят рода Гайл, който бе смазал безпощадно бунтовете, подстрекавани от стария кралски род. Изтреблението на аташийските благородници по време на Войната на Лъжепризмата. И дори две по-незначителни и твърде кратки въстания след това. По улиците на Ру бяха текли реки от кръв, пролята от Хромария. Отървали се от своя сатрап, тези хора би трябвало да са естествени съюзници на принца.

Поданиците на сатрапа обаче се сражаваха свирепо. Принцът побесня. Обяви ултиматум — неколцина от водачите на съпротивата да му бъдат предадени, за да ги екзекутира публично. Не изпълниха заповедта му и той направо полудя от ярост. Пусна армията да върши каквото си ще три дни, за да накаже града.

Телохранителите на Лив я убеждаваха да не излиза в града, макар че самите те се изредиха да обикалят по улиците. Съветите им бяха и благоразумни и снизходителни. Тя нямаше желание да броди в изтърбушвания град. Но нямаше да допусне някой мъж да ѝ попречи. В Хромария предпочитаха да обгръщат отвратителното в благи ритуали. Лив се зарече да вижда суровата истина каквато е.

Фирос се опита да възрази за последен път, докато другите млъкнаха неловко и се заеха да приготвят оръжията си.

— Ейкона…

Така я почитаха като най-силната притегляща в нейния цвят. Кървавите халати измисляха нови титли.

— Ейкона, разбирам, че искаш да видиш това. Естествено е. Но ти си на… колко? Седемнайсет? И то хубава жена.

Той се намръщи с укор, сякаш тя бе забравила към кой пол принадлежи.

— На осемнайсет — поправи го Лив, макар че ги навършваше след десет дни. — Благодаря ти за загрижеността и… я си го начукай.

И все пак телохранителите ѝ носеха кървавите халати, докато я придружаваха.

Кошмарна обиколка. Гледките сякаш се врязваха в очите ѝ. И сега не искаше да мисли за видяното, макар че част от огньовете в града под нея бяха погребални клади. Огромни пирамиди от пламъци. Но не всичко бе свършило. Имаше места, където патрулите не можеха да навлязат, за да съберат труповете и да ги изгорят. Все още беше прекалено опасно. Плъзнаха болести.

Гореше от нетърпение да замине. Опипа черната скъпоценност в джоба си. Принцът твърдеше, че е черен луксин. Лив не беше склонна да повярва. Приличаше на обикновен обсидиан, макар да изглеждаше, че в кристала плуват нишки от мрак. Не знаеше как Цветния принц се е сдобил с него. И беше убедена, че това е средство да я контролира. Отначало помисли, че само ще я шпионира чрез кристала, но това не стига, за да възпреш богиня, нали? Непременно имаше и по-опасни свойства.

Не ѝ харесваше да умува над това. Не ѝ харесваше и да го поглежда. Не ѝ харесваше усещането, когато допираше кожата ѝ. Само че ѝ бе забранено да прави и крачка, без да го носи.

— Погрижи ли се за моите вещи? — обърна се тя към Фирос.

— Опаковани са, качихме ги на галерата.

Гласът му боботеше приятно и все едно предизвикваше собствените ѝ дробове да трептят като камертон. Незнайно защо я успокояваше толкова добре, че чак не беше за вярване. Тя бе чувала този глас и в яростни вопли, затова мисълта, че Фирос е на нейна страна, прогонваше всякакви страхове. Не че някога би му признала това.

На Цветния принц изобщо не му стигаха корабите, затова Лив и телохранителите ѝ щяха да пътуват на евтина зле построена галера. Разбира се, навсякъде покрай морето имаше села, които снабдяваха галери. Плаването нямаше да е кратко, особено ако трябваше да изчакват всяка зимна буря в някое пристанище, и все пак щеше да е несравнимо по-бързо, отколкото ако тръгнат пеша или на коне. А и така си спестяваха повечето опасности. Всеки пиратски кораб, дръзнал да ги нападне, щеше да се натъкне на няколко неприятни изненади. Пък и обикновено беше достатъчно да покажеш, че сред набелязаните жертви има притеглящ. Малко избухване на луксин във въздуха стигаше, за да отпъди всички освен най-безразсъдните.

Жените си тръгнаха. Сред тях имаше и една на средна възраст, която бе научила за дарбата си да притегля свръхвиолетово чак след смъртта на съпруга си. Притеглящ от Кървавите халати нощувал в дома ѝ и нещо го подтикнало да я подложи на изпитанието. Възрастни притеглящи… За Лив беше странно да я гледа, но Цветния принц си представяше ден, когато притеглянето вече няма да е равнозначно на смъртна присъда. Може би този ден щеше да настъпи в толкова близко бъдеще, че да спаси и Лив.

Пристъпи за последен път към голямото огледало. Сега ѝ беше лесно да работи с него. Незнайният му създател се бе постарал то да е напълно годно за предназначението си. Някой отдавна мъртъв ненадминат майстор… Тя се отърси от безцелното умуване и завъртя огледалото към хоризонта. Навигаторите и натурфилософите знаеха за извивката на земята поне от хилядолетие, но на Лив за пръв път ѝ се налагаше да се съобразява с нея. Досещаше се, че тъкмо това е причината да поставят големите огледала върху високи сгради.

Заради извивката на земята първо се скриваше от погледа корпусът на отдалечаващ се кораб, който привидно потъваше с увеличаването на разстоянието. Натурфилософите бяха изчислили, че „пропадането“ е с две стъпки на всяка левга, и това си оставаше странно в земя, която подлъгваше погледа, че е плоска. Изчисленията колко висока трябва да е постройката изглеждаха измамно прости — вадиш сбора на загубената височина според броя левги от височината на зданието. Ама че лесно. Голямата пирамида се извисяваше на двеста и осемдесет лакти, тоест четиристотин и осемдесет стъпки, значи би трябвало да има възможност да изпрати лъч светлина на двеста и четирийсет левги. Ако приемащата кула има същата височина, би трябвало разстоянието да се удвои, нали?

Лив се убеди от собствен опит, че това е заблуда. Мъчеше се с изчисленията, обсъждаше ги и с телохранителите си. Наложи се да обяснява два пъти на Фирос за извивката на земята, но щом схвана модела, той боравеше с него по-ловко от нея. Тя нарисува линия на лист пергамент и го изви, за да му покаже нагледно. И той ѝ напомни, че греши, като си представя кулите с огледалата успоредни. Стърчаха прави само спрямо мястото, на което се намираха, но нали земята е извита? Все едно мери ръста на изправен мъж и го сравнява с друг, който се е облегнал под наклон в рамката на врата. Ако ще да е висок шест стъпки, темето му няма да е на шест стъпки над пода.

Продължи с изчисленията, накрая проумя всичко… и пак се оказа, че е сбъркала. И нямаше представа в какво.

Накрая Цветния принц изпрати при нея Самила Сайех. Синята притегляща се бе превърнала в легенда, докато се сражавала във Войната на Призмите. Беше се била и срещу Цветния принц в Гаристън, но разкъса халото, беше заловена, затворена в тъмница и помилвана от него. Сега беше на тяхна страна. Ако армиите на Цветния принц успееха да открият синята напаст, тази жена щеше да е сред най-очевидните кандидати за преобразяване в следващата Мот.

Самила Сайех започна прехода си към завършен бяс различно от всяка друга синя, която Лив бе виждала — само в лявата китка. Казваше, че ако първо си изясни как да използва кристален, твърд син луксин в част от тялото, изискваща такава сръчност и гъвкавост, няма да срещне затруднения и с цялото тяло. Въпреки славата и потискащия ум на тази жена Лив нямаше причини да се чувства застрашена от нея. И все пак нещо я дразнеше. А на Самила това ѝ беше безразлично, дори да долавяше чувствата ѝ.

Тя разпита Лив какъв е проблемът, избра правилните уравнения, поиска цели листове, изписани с нужни и наглед съвсем излишни числа, и направи изчисленията наум, само пръстите на едната ѝ ръка шаваха, сякаш местеха невидими топчета на сметало. Каза отговорите на Лив без никакви обяснения. А след това преведе драсканиците под огледалото, които бяха на непознат за Лив език. Оказаха се указания за насочване на огледалото към десетки важни места по целия свят.

Тръгна си без нито дума повече. Дори не кимна и пропусна обръщението „ейкона“, което положението на Лив изискваше.

Покорните на Хромария луксиати проповядваха, че грехът на свръхвиолетовите е гордостта. Може би поне в това налучкваха истината, защото Лив едва овладя неудържимия гняв от глупостта си, изложена на показ.

Дори с тази помощ се нуждаеше обезсърчаващо от още половин час, за да разбере какво трябва да направи. Накрая успя да насочи огледалото, за да потърси из цялото море резонансните точки, които Цветния принц бе изброил пред нея. Имаше една близо до Портите на Вечния мрак — Лив можеше само да се надяна, че не е отвъд тях. Това беше целта на пътуването. Свръхвиолетовата напаст се намираше някъде там, в морето или на сушата.

И днес беше на същото място. Лив нямаше никакви съмнения. Задачата ѝ беше проста — от нея и телохранителите се искаше да намерят или онова, което Цветния принц наричаше зачатъчен кристал, или оформилата се около кристала напаст и да я използват за делото на принца.

Покорна само пред него, Лив щеше да се превърне в богиня. „Верни на едного“, гласеше девизът на рода Данавис. На един. На един-единствен.

— Принцът ни дава преднина от две седмици, после ще изпрати следващата група. Да не губим време — каза Лив.

Носеше съвършената си рокля от жълта коприна с пурпурен кант. Даде жакета си на Фирос, преди да тръгне надолу по стъпалата. Той го прибра в издутата раница с всичко останало, от което Лив можеше да има нужда.

Една бъдеща богиня трябва да си има хора за такива дреболии.

27.

На пристанището я пресрещна млада жена с халки в носа, вързани с верижки за обеците ѝ. Носеше прекрасна свободна дреха в зеленото на морска пяна, поръбена с алено. Признак на богатство.

— Лейди! Лейди Аливиана! — заговори я жената. — Ваше превъзходителство… ъ-ъ, ейкона.

Просна се по лице на пътя, без да я притеснява прахолякът. Ама че глупост. Да цапа такива одежди — и за какво? За да прояви почит? Спрямо Лив? Това си беше налудничаво… и приятно.

— Лейди Аливиана, умолявам ви да ми отделите малко време — продължи жената.

Фирос гледаше Лив. С тези кожи по себе си и издутите мускули изглеждаше като намръщен варварски великан.

— Ейкона? — Подканваше я да съобщи решението си.

За Лив беше смущаващо лесно да заслужи титлата. Имаше стотици зелени притеглящи, стотици сини, стотици червени. И десет свръхвиолетови. Съзнаваше, че не може да се мери с ейконите на зелените, сините и червените, но Цветния принц се отнасяше еднакво към всички тях и принуждаваше останалите да му подражават. Лив му беше признателна за това.

Тя кимна. Фирос пристъпи към жената и я вдигна за врата — беше толкова огромен, че някак го направи, без да я удуши. Грамадната му ръка, и то само едната, обгърна изцяло гърлото ѝ. Накара я да се изправи и я претърси набързо за оръжия, без изобщо да се съобразява с приличието. Жената като че се втрещи от ужас и си мълчеше. Накрая той хвана здраво челюстите ѝ и обърна лицето ѝ нагоре. Тя понечи да се отдръпне по инстинкт, но Фирос изчака да го погледне в очите и се взря придирчиво поред в двете ѝ зеници.

Макар да се увери, че не е притегляща и няма оръжие, не ѝ позволи да доближи Лив: придържаше се към правилото сам да подбира къде да води битките си, колкото и неудобно да изглежда бойното поле. Избута жената нагоре по мостчето към палубата на тяхната галера. Лив тръгна след тях към отделената за нея каюта.

Фирос дръпна встрани кожата на входа, та Лив да влезе. Жената също влезе с гримаса на раздразнение и протегна ръка към кожата, за да закрие входа. Фирос не я пускаше и гледаше Лив безизразно. Тя кимна.

— Извикай ако — напомни ѝ той.

Имаше странния навик да не довършва обичайните изречения, щом и двамата знаят какви думи е пропуснал. Защо да си прави труда?

Жената закри плътно отвора на вратата, обърна се и си пое дъх.

— Ейкона, благодаря ви, че приехте да говорите с мен. Моето послание е тайно и важно. Първо ви моля да повярвате, че не съм заплаха за вас.

Коленичи грациозно и разпери ръце с дланите нагоре.

— Продължавай. И побързай, защото корабът ще отплава след броени минути.

— Да, разбира се. Идвам от името на Ордена на Разбитото око. Не ви мислим злото. Напротив.

Лив неволно потръпна. Все ѝ се искаше да вярва, че онази Хелел се бе опитала да убие Кип, защото е страдала от някакво душевно заболяване. Искаше ѝ се да повярва на Гавин и Железни, че Орденът е сбирщина бандити, които са си присвоили древното име, за да качат цените на услугите си. Но жената пред нея изглеждаше хладнокръвна професионалистка и думите ѝ не звучаха като самохвалство. Пък и изборът на Хелел за покушението беше превъзходен — кой би очаквал, че тази месеста жена на средна възраст е убийца?

Не биваше да пренебрегва възможността Орденът да съществува наистина. И нямаше нищо чудно в старанието на тази жена да покаже, че не я застрашава.

Събеседницата ѝ разбра, че Лив няма да каже нищо, и продължи припряно:

— Принцът ви даде огърлица, на която има къс жив черен луксин. Този накит е смъртна присъда. Той смята, че така може да наложи властта си над вас.

— Какво?! Как действа?

Жената помълча притеснено.

— Не знаем, но той е убеден, че е овладял черния луксин и може да налага подчинение чрез него. Достатъчно убеден, за да си позволи да създава богове.

— Изричаш опасни думи.

— Прилича ли ви на мъж, който ще се примири други да бъдат по-могъщи от него? Той се стреми да бъде бог на богове.

— И какво искаш от мен? — сопна се Лив. — Нима си мислиш, че е толкова лесно да подложиш моята преданост на изпитание?

— Принцът е защитник на свободата, нали? Но откога нашийникът е станал символ на свобода?

— Свободата не означава липса на задължения, а избор с какво да се обвържеш. Той иска да ме превърне в богиня.

— Простете ми, ейкона, но вие сама ще се превърнете в богиня или ще се провалите. А черният луксин не е толкова лесен за укротяване, колкото в представите на принца.

Отвън се чу вик:

— Отплаваме след две минути! Гребците на веслата!

— Черен луксин… — изсумтя Лив. — Обикновен обсидиан.

— Как може да казвате това, щом го видяхте със собствените си очи?

Лив се извърна. Преливащият се кристал беше в джоба ѝ. Винаги. И нарежданията на принца бяха недвусмислени — трябва да си сложи огърлицата, преди да наложи властта си над онази напаст.

— Просто е… шлифован изкусно. Игра на светлината.

— Тези кристали са свързани, лейди. В старите предания няма лъжа, но са променени с времето. Обсидианът е черен луксин. Мъртъв черен луксин. Разказват, че обсидианът в цял свят е последният остатък от страшна война хилядолетия преди Луцидоний. Опустошение, което поглъщало светлината и живота хиляди години. Светът още се възстановява от бедствието. А живият… Ейкона, той има собствена воля. Той е въплътено безумие. Дупка към нищото, която никога не може да бъде запълнена. Ако сложите кристала на кожата си да се храни от вас и ако принцът загуби контрола си над него, ще ви убие. Има воля, може би има и разум. Ако погълне богиня, може ли някой да предвиди какво ще направи след това?

Значи Лив не бе сбъркала в опасенията си от допира на това нещо до кожата ѝ. Стига жената пред нея да казваше истината.

— Какво иска Орденът?

— Загубили сме голяма част от знанията си с времето и изтребването на членовете ни. Ние сме слаба, бледа сянка на сянката си. А аз съм най-незначителната — изпратиха мен, защото може да бъде заловена и изтезавана. Ейкона, не сме ваши врагове. Станете Ферилукс. Служете на Цветния принц. Правете каквото пожелаете, но не слагайте черен луксин в средоточието на силата си. Не го слагайте в ядрото на напастта. Една грешка — или ваша, или на принца, и как да знаем дали това нещо няма да погълне цялата магия в света?

28.

Трябваше да си поговорят откровено. Тея имаше някакви неприятности и Кип се зарече, че ще я накара да му каже какво става.

В почивката през тренировката разказа на другите новаци в групата си малко за своите премеждия и почти цялата истина за случилото се с Гавин.

— Сбихме се за един кинжал. Гринуди се опита да го грабне и аз се счепках с него. Андрос му се притече на помощ и Гавин се намеси. И отклони острието към себе си, за да не намушкат мен.

Долови не един озадачен поглед. Защо е по-трудно да спестяваш част от истината, отколкото да пробутваш измислици? Кип продължи припряно:

— Но има нещо друго — изумително. Скочих във водата след него. Запалих малко червено като сигнал и когато пиратите ни извадиха от водата, кинжалът вече не беше кинжал, а истински дълъг меч със седем скъпоценни камъка по острието, в седемте основни цвята. А когато го извадиха от Гавин… той беше жив. Дори не му течеше кръв.

Обсипаха го с въпроси, но на повечето от тях не можеше да отговори и накрая Круксър закле всички да пазят тайната. Почивката се проточи повече от половин час и Круксър реши, че им стига толкова за днес.

Тея се измъкна неусетно от залата, Кип не я видя и на вечеря, затова сега я чакаше в тяхната стая.

Чакането се проточи половин час и той се вкисваше все повече, но изведнъж му хрумна нещо. Отиде при миниатюрното бюро и не намери никакви документи. Досега не бе забелязал, че ги няма. Документите за собственост над Тея, на които се бе подписал, че я освобождава. Помислила го е за мъртъв, взела ги е и ги е занесла, за да ги регистрира.

Какво друго да направи? Не можеше да ѝ се сърди, че се е тревожила кой друг би могъл да я направи своя робиня. Ето защо не беше тук. Щом вече не беше робиня, сигурно се беше преместила в казармата. Браво на нея.

Нищо не му дължеше, а вече я нямаше и връзката господар-роб, която той бездруго не искаше. Но дали не е била единствената връзка помежду им? Май Тея му обръщаше гръб…

Кип искаше тя да е свободна, но искаше и да се чувства задължена, да му бъде вечно благодарна… значи и някак да остане в подчинение спрямо него. Да, искаше да е свободна, но той да решава как ще се възползва от свободата си.

Наруга се сам на глас и си легна.

На другата сутрин отиде да закуси и провери списъците. Името му го нямаше сред онези, на които е възложена работа. И това май означаваше, че трябва да отиде на учебни занятия.

Уф… Застана да чака асансьора с други ученици и се затвори в себе си, обгърнат от малкия буреносен облак на настроението си.

Разбира се, имаше хиляди неща, които тепърва трябваше да научи. Беше натрупал малко знания от досегашния си опит и почти нищо друго. Разбираше, че рано или късно това ще му попречи. Проклятие, вече му пречеше. Знанията му стигаха колкото да направи своите гибелни подскачащи зелени топки. Не можеше да разчита на тях, за да оцелее в наближаващата война.

И отгоре на всичко бе успял да загуби кинжала, а в него се засилваше страхът, че оръжието е важно. Андрос Гайл го бе нарекъл Заслепяващия нож. Кип замаза някак обяснението пред другите новаци откъде се е появил този кинжал, само затова не го разпитваха по-упорито. Подведе ги да си мислят, че е на Гавин.

„Впрочем как е попаднал при майка ми?“

Влезе в класната стая на магистра Кадах. Не му се вярваше, че бе дошъл тук за пръв път само преди няколко месеца. Чувстваше се по-стар с десетина години. Седна в дъното. Макар че отново бе с дрехи на дисципул, не очакваше да остане незабелязан, но нямаше нужда да натрапва присъствието си на магистра Кадах.

Поне не повече от необходимото.

Нечий глас прошепна в ухото му:

— Копеленце, чух как си угодничил, за да те обявят за законен син. Не си въобразявай, че това променя нещо. Аз знам какъв си.

Кип се обърна.

— Радвам се да ви видя, магистра.

Каза го много убедително. Тя му се ухили злобно. Тренировките и битките бяха променили Кип толкова, че сигурно можеше да намери утеха да види магистра Кадах съвсем същата — съсухрена като старица, макар едва да навлизаше в четвъртото си десетилетие, и твърде чорлава, за да е минавал гребен през косата ѝ поне веднъж, откакто той не бе влизал в класната стая. И все същите зелени очила, окачени със златна верижка на шията.

— Да си приготвя ли пръчката? — подхвърли тя.

— Не знам — отвърна Кип. — Аз съм само невеж син на курва.

Трепна. Явно Кип Устатия не бе останал чак толкова далеч в миналото му.

— Опитай да ми се репчиш още малко, Кип Гайл, и ще те цапардосам по кокалчетата на пръстите. Надявам се, че помниш усещането?

Кип опря длани на масата пред себе си. Пръстите на лявата му ръка още се извиваха нагоре, схванати и неподатливи, въпреки че се занимаваше усърдно с тях. Ако го праснеше с пръчка по тази ръка, болката щеше да е непоносима. Все още усещаше цялата си китка като оголен нерв.

Вдигна глава и погледна Кадах с недоумение. Нима очакваше той да се страхува от бой с пръчка по ръката?

Тея и Бен-хадад влязоха точно преди началото на часа. На лицата им се изписа еднаква изненада, че го заварват тук. Спогледаха се и дойдоха да седнат до него.

Магистърката застана пред класа, прокашля се и почака миг-два всички да притихнат.

— Дисципули.

— Магистра — отговориха те в хор.

И Кип изрече поздрава. „Хайде, Кип, ново начало.“

— Дисципули, ще говорим за оранжевото. Днес имаме ли сред нас притеглящи оранжево?

Неколцина вдигнаха ръце. Кип се почуди, но изпъна два пръста нагоре.

— Оранжевото е забележително със своята безполезност — заяви магистра Кадах и им се усмихна гадно. — Ще си прекарате живота в правене на смазка за машини и за складиране на метали, за да не ръждясат. И все пак животът ви ще бъде сравнително лек. Вашият покровител може би ще иска от вас да пълните цели бъчви с оранжев луксин всеки ден, но ще бъдете заети с това само до пладне, за да не си навлечете твърде ранна смърт. За щастие някои работодатели ще имат и други задачи за вас. Обикновено няма да са свързани с магия — чистене на конюшни, бърсане на прах от мебели, търкане на пода в казарми… Какво имаш да кажеш, Бен-хадад?

— Оранжевото може да бъде използвано и за друго — натърти той. — Надвиснала е война, която може да унищожи всички ни, и затова мисля, че е време да обучаваме оранжевите да използват напълно дарбата си.

— Да използват напълно дарбата си ли? — повтори Кадах с тон, който се очакваше да му затвори устата.

Бен-хадад обаче го прие като покана да обясни.

— Оранжевите могат да правят заклинания. Говори се, че в Ру са проникнали оранжеви шпиони и са създавали заклинания за страх. Невидими за окото, но толкова мощни, че хората заобикаляли цели квартали и така еретиците можели на спокойствие да прокопават тунели под стените, без никой да им попречи. Оранжевите могат да правят магии на храни и напитки. Да вдъхват ужас с тромотургия. Или с патомантия — потискане на волята.

— Забранено! — озъби се тя. — А на вашето равнище е забранено дори да говорите за това.

— Във война сме! — възкликна Бен-хадад. — Научих току-що, че и последната крепост след Руишкия провлак е превзета. Оттам няма какво да спре Цветния принц, докато войските му не стигнат чак до река Ао. Дори ако не учите оранжевите на заклинания, би трябвало да учите всички нас как да им противодействаме и непременно — как да ги разпознаваме.

— Не се съмнявам, че този Цветен принц ще бъде унищожен до няколко седмици, ако вече не се е случило. На никого от вас не би се наложило да се изправи срещу оранжеви еретици.

— И в тази стая има хора, които вече са се сблъсквали с Кървавите халати.

„О, благодаря, Бен.“

— Ясно. Значи вече сте приятелчета, така ли? — попита Кадах, гледаше ту Бен-хадад, ту Кип. — Опитваш да припишеш подвизи на този „Гайл“, а? Чудна двойка сте, няма що. Невежата и неграмотният. Как ли си научил всичко това, което каза?

— Мога да чета! — изсъска Бен-хадад.

— Магистра, думите просто се разбъркват в главата му — намеси се Тея. — Може да чете, ако не бърза.

— Ако не бърза значи. Учтив начин да кажеш, че е тъпичък — натърти магистра Кадах.

Кип въздъхна. А бе влязъл тук с най-добри намерения…

— Бен-хадад, да не мислиш, че като се сприятелиш с този недорасъл благородник, ще си помогнеш? — не спираше Кадах.

Всички в стаята затаиха дъх от напрежение.

— Аз съм негов приятел не защото може да направи нещо за мен — отговори Бен-хадад. — Възразявам срещу тези намеци. Позорите и мен, позорите и себе си с тази дребнава злоба.

Момчетата и момичетата се смръзнаха от потрес. Никой май не искаше да отклони поглед дори за миг, за да не пропусне зрелището как главата на магистра Кадах ще избухне.

Очите ѝ пламнаха, ръцете се свиха в юмруци.

— Значи смяташ, че той може да те закриля?! Бен-хадад, върви да докладваш незабавно… че съм те изключила.

Всички ахнаха.

— Изключвате ме? — повтори Бен-хадад изумено.

— За грубо неподчинение. Не съм използвала правото си да изключвам от три години. Може би е време. Безполезен си като притеглящ, но ще имаме полза от тебе като пример за назидание.

Предишният Кип щеше да подскочи от стола си и да се разкрещи неистово. Щеше да източи бездънния кладенец на омразата си към несправедливостта да израсне при своята пропаднала майка. В детството му никога не беше безопасно да отприщи този гняв заради самия себе си, но когато виждаше други да стават жертви на несправедливост, гневът винаги беше готов да се нажежи до бяло в могъщо безумие. Дълго преди да знае, че може да притегля, лесно стигаше до онова състояние, в което накрая сътвори зеления голем. Дори Овен се страхуваше от него, когато побеснееше.

Кип бавно се изправи. Тея се опита да го хване и да го дръпне надолу.

— Кип „Гайл“, а ти какво си мислиш, че правиш? Сигурен ли си, че не мога да изключа и тебе?

Не можеше, разбира се.

— Вие не можете да изключите и Бен-хадад — каза той сдържано, почтително, дори печално. Не повиши глас, но говореше достатъчно силно да го чуват всички в стаята. — Той е приет в Черната гвардия и ако очаквате, че командир Железни ще ви позволи да намалявате и без това оределите му бойци по време на война, пожелавам ви късмет, защото ще настъпи краят само на вашата кариера.

В стаята настана мъртва тишина. Момчетата и момичетата не смееха да помръднат. Тонът на Кип сякаш изтръгваше отровни зъби от устата на Кадах.

Той продължи със същото уважение и съжаление:

— Магистра, вие не винаги сте била такава. Не понасяте деца, разбирам ви. Това е недостатък, но всички синове и дъщери на Оролам си имат недостатъци. Някой ядосан висшестоящ или жестока случайност ви е натрапила работа, която изобщо не ви подхожда. И вие сте служили безропотно на тежко за вас поприще, защото обичате Оролам, обичате Хромария, обичате Седемте сатрапии. Само че мразите работата си и съм готов да се обзаложа, че мразите и това, в което сте се превърнали. А можете и да не бъдете такава. Наказана сте за нещо или може би за нищо и на свой ред сте нанесли големи вреди. На себе си също. Ще направя каквото е по силите ми, за да ви помогна.

Тръгна по пътеката между масите и без да чака реакцията на магистърката, излезе от стаята. Запъти се право към асансьора и се качи на последния етаж. Отиде при дежурните черногвардейци. Познаваше ги — Бая Ниел, която помогна да убият зеления бог, и съблазнително закръглената Есел. Тея изпитваше симпатия към нея.

— Бих искал да говоря с Бялата, ако може да ми отдели време днес. Моля ви.

— Можем да я помолим — отговори Бая Ниел — да те вмести между други срещи. Но нищо чудно да стоиш тук няколко часа. Ако закъснееш за следобедната тренировка на Черната гвардия, ще си понесеш последствията.

Кип сви рамене. Последствия…

Мина един час в чакане, докато Бая Ниел му даде знак, че го пуска вътре. Кип тръгна към стаята на Бялата покрай още черногвардейци на стражевия пост и още пред самата стая. Заради опита за покушение, докато Кип скиташе, охраната беше засилена и по-бдителна. Претърсиха го два пъти.

Когато влезе, се изненада колко здрава изглеждаше Бялата. Тя му посочи да застане пред бюрото и се загледа в него. Тук бяха нейните секретари и роби-вестоносци, които ѝ помагаха във всекидневните грижи за Хромария. Кип мълчеше — разбираше, че не бива да говори пръв.

— Знаеш ли, очаквах да приличаш повече на Гавин. А ти си като дядо си в момчешките му години. Съзнаваш ли, че си тъкмо онова, на което са се надявали много от видните родове, отнасящи се със синовете и дъщерите си както с породисти жребци и кобили, развъждани заради една или друга търсена особеност? За жалост Кървавите войни подтикнаха мнозина уж разумни хора да се държат като животни.

— Върховна господарке?… — учуди се Кип.

— Сините ти очи събират светлината добре, тъмната ти кожа прикрива кога притегляш, якото ти тяло подхожда на воин и, разбира се, най-важното от всичко — дарбата ти да притегляш седем цвята. То се знае, не е лесно да развъждаш хора. И макар че някои черти могат да бъдат предвидени доста точно, ние изобщо не сме проумели колко сложно същество е човекът. Никога не съм виждала дете със сини очи, което няма сред родителите, бабите и дядовците си поне двама синеоки, но съм виждала по-мургаво от тебе момиче на родители с по-светла кожа и от мен. Майката едва не бе убита от бащата, този ревнив глупак, чиито подозрения се запазиха чак докато детето порасна достатъчно и дори той можеше да види, че има и неговия нос, и неговите очи. Кип, на света има повече чудеса, отколкото можем да си представим. Но ти си дошъл по някаква причина. Какво искаш от мен?

— Услуга. Всъщност две услуги.

— Досетих се. Хората рядко идват само да се порадват на компанията ми.

— Извинете, засегнах ли ви с нещо? Не знам как е редно да се държа.

Тя завъртя глава.

— Продължавай, моля те.

— Има една магистра, Кадах. Предполагам, че е молила да бъде прехвърлена на друга работа. Може би неведнъж. Може да е било отдавна и да се е примирила оттогава. Според мен тези молби са били отхвърляни заради намесата на неин враг. Ще бъдете ли така добра да удовлетворите молбата ѝ?

Бялата се замисли. Вдигна ръка и даде бърза поредица знаци на секретар, който я разбра веднага, и една робиня се устреми към вратата.

— Странен начин да се отървеш от магистра, която ти е неприятна — отбеляза Бялата.

— Не го правя за себе си, а за нея. Чувства се окаяна и затова си върши работата зле.

— Ще науча истината до един час. Тогава ще взема решение. Каква е втората ти молба?

„Искам да ми разкажете за Светлоносеца — напираха думите у Кип. — Искам да ми разкажете за Заслепяващия нож.“

— Нуждая се от личен наставник — каза вместо това. — Не искам да изглеждам самонадеян, но тепърва трябва да уча много неща. Аз съм пълноспектърен полихром и не бива да седя в класна стая и да слушам само онова, което вече знам. И в никакъв случай не искам да си губя времето в дрязги със завистлива магистра.

— Значи смяташ, че аз мога да намеря магистър или магистра, които няма да завиждат на пълноспектърен полихром и син на Призмата, комуто се дават привилегии?

— Надявах се да намерите — потвърди Кип.

Бялата се разсмя с искрена изненада.

— Ох, Кип… Понякога забравям колко дръзки могат да бъдат младите.

— Аз съм… важен — добави той.

Това не ѝ хареса и усмивката ѝ се стопи.

— В съвсем ограничен смисъл — продължи Кип, мъчеше се да подбере правилните думи. — Важен съм не защото… Трябва да получа привилегии не заради произхода си. Важен съм само защото имам важно предназначение.

— И какво е то? — попита Бялата недоверчиво и неспокойно.

Идеше му да каже, че негова мисия е да спаси баща си. Достойна цел. Може би дори наистина беше целта, която му е отредил Оролам. Но би излъгал, ако каже това.

— Не знам — призна си Кип. — Но важна е задачата. Аз съм само инструментът, чрез който ще бъде изпълнена, и ви моля да ме подготвите за нея. Дързостта ми е само в желанието да служа на Оролам безстрашно, с вярата, че ще ме преведе и през огън.

Копнееше да е толкова убеден. Вярваше, че трябва да е толкова убеден. Затова не разбра, че пак изрича лъжа, докато не се чу да казва думите.

— Кип, тук всички се отличаваме с воля. Всеки мъж и всяка жена, които се борят да подчинят светлината, са вкусили от божественото. Всички сме важни, иначе Оролам нямаше да ни даде тези способности, нямаше да ни повери такива сили.

— Както ги е поверил на Цветния принц — не можа да се сдържи той. — Много съжалявам, върховна господарке.

Наведе глава.

— Кип, не виждаш ли, че лудостта и стремежът към божественост на Цветния принц не оборват казаното от мен? Властта е върховното изпитание за човека. Колкото повече власт имаш, толкова повече възможности за поквара получаваш. Мнозина се провалят в изпитанието, което не означава, че Оролам греши. Означава само, че хората са свободни да избират. А великите души успяват или се провалят най-зрелищно.

— Като баща ми — промърмори Кип.

— Особено баща ти.

Бялата се поколеба, после махна на секретарите си да се отдръпнат и те веднага се преместиха до вратата. Някой дръпна завеса, която скри от погледите им Кип и Бялата. Само един черногвардеец остана да бди.

„И дядо ми“, би трябвало да добави Кип. Идеалният начин да подхване разказ за видяното от него. Но какво можеше да ѝ каже? „Андрос беше цветен бяс, а сега вече не е“? О, да, също и: „Излъгах и вас, и целия Спектър за случилото се на кораба.“ И без това вече насилваше късмета си. Досущ като неопитен играч на Девет крале. За кораба се бе подготвил едно разиграване напред и предварително обмислените лъжи му свършиха чудесна работа пред Спектъра. Но в момента просто играеше с каквато карта му се падне при раздаването. Лъжите приличаха на решетки и предишните ходове ограничаваха избора му за следващите.

„Как ли го прави Андрос? Помни ли лъжите, които е пробутвал на всеки друг играч?“

Разбира се, че помнеше. Тъкмо за това използваше прословутата паметливост на рода Гайл. А Кип дори още не знаеше кои са всички участници в играта. Бялата се отнасяше добре към него, но не му се вярваше, че лъжите на шестнайсетгодишен хлапак ще я развеселят или ще ѝ вдъхнат уважение към него. Тя беше стара, а на старците им се иска да виждат младите приятно прями, простодушни, мили и невинни.

Може би държеше в ръката си именно онази карта, от която тя се нуждаеше в играта си срещу Андрос, проточила се десетилетия, а не можеше да ѝ я даде.

Може би в голямата игра никой не дава карти. Само разменя.

Бялата порови в бюрото си. Извади малка картина в рамка.

— Кип, когато умра, искам ти да получиш това. И след като го използваш, ако Гавин е още жив, дай го на него. — Обърна изображението към него и той видя една от новите карти за Девет крале.

— Това бе създадено от моя близка, отдавнашна приятелка…

— Янус Бориг — прекъсна я Кип.

Разпозна неподражаемия стил. Взе картата. Наричаше се Несломимата. И беше прекрасна. Нямаше съмнение, че Янус Бориг е вложила и усърдие, и време в творението си. В някои карти личеше припряност от неудържимия подтик да ги създаде и въпреки това си личеше, че е ненадмината майсторка. А тази карта беше най-внимателно изпипаната от всички, които Кип бе виждал. Млада жена с огненочервена коса стоеше на хълм, над който се извисяваше дъб, вляво от нея димяха развалините на имение. Вдясно зееше пропаст. В сивите ѝ очи имаше мънички искрици синьо и зелено. Сълзи по бузите, но решително стиснати зъби, погледът вперен в далечината.

— Наскоро бях погребала по-малката си дъщеря — каза Бялата. — Да ме нарече Несломимата ми се струваше понякога жестока шега, друг път — обещание. Избрах да живея и да се боря дори когато това означаваше да се боря с отчаянието и присмехулната загуба на смисъл… това е пропастта. Не всичко в тази карта е приятно, но бих искала някой ден да разберат каква съм била.

— Проклет да съм, но вие сте били прекрасна. И неустрашима! И… и не мога да повярвам, че току-що казах това — измънка накрая Кип.

Издаде се, като позна веднага чие дело е картата. Ако се престореше, че е изтървал неволно и други думи, може би щеше да отклони вниманието на Бялата от въпроса какво знае за картите на Янус Бориг.

Бялата се засмя.

— О, благодаря ти. Мисля, че Янус е била твърде мила спрямо мен.

— Не мила — натърти Кип. — Честна. Тъкмо това отличава Огледалото…

Пак се запъна. Гадост! „Кип, не можеш да си държиш устата затворена и шест секунди, а?“

— Не се кори — успокои го Бялата. — Умея да разпознавам и ловките опити за измъкване. Толкова отдавна говоря с баща ти и дядо ти, че не бих подценила и тебе, макар да си млад.

— Сигурно дори сатрапите излизат разплакани от тази стая — промърмори Кип.

— Случвало се е — потвърди тя сухо. — Да чуя за Янус.

Кип ѝ разказа за срещите си с Янус Бориг. И как тя почна да рисува неговата карта. И как умря в ръцете му.

Веднага долови какъв удар нанесе на Бялата, без да иска.

— Кип, това е извънредно важно. Тя успя ли да измъкне нещо от пожара?

Той очакваше неспокойно въпроса от самото начало на разговора.

— Искаше да изнеса нещо, но огънят беше толкова силен, а и навсякъде бе заложила барут. Успях да грабна само искрящите наметала.

Бялата се взря в лицето му.

— Кип, бива си те в лъжите, но аз съм се сблъсквала и с най-умелите лъжци. Искрящите наметала са много полезни в убиването на хора, но картите са полезни по хиляди начини. Янус не би ти позволила да се размотаваш в спасяването на оръжия и да оставиш истината да бъде изпепелена. В картите беше целият ѝ живот.

— Тя беше в несвяст — заинати се Кип.

Бялата въздъхна.

— Няма да настоявам. Дано си ги прибрал на сигурно място. Не проверявай често дали още са там, иначе и на шпионите може да им провърви. Внимавай, когато ги използваш насаме. Не знам какво има във всички нови карти, но ми е лесно да си представя, че някои от скорошните събития могат да ти остържат ума от главата.

Тези думи напомниха смущаващо на Кип как твърде наскоро огънят направо остърга кожата от ръката му. Понечи да каже нещо, но ако я поправеше, че не знае къде са картите, все едно признаваше лъжите си. Какъвто и ход да избереше, тя печелеше някакво предимство.

— Защо не ви мразя, когато постъпвате така с мен? — промълви той.

— Тоест когато те притискам в ъгъла ли?

— Да.

— Но не както го прави Андрос?

— Да — по-твърдо каза той.

— Ами защото разбираш, че те обичам и ти мисля само доброто.

— Обичате ме? — изсумтя Кип. — Та вие едва ме познавате.

— И да си живял съвсем кратко, и да си живял много дълго, ако си живял човешки… лесно е да обикнеш някого. Съкрушените сърца се привързват лесно към нови хора.

Кип не знаеше как да тълкува думите ѝ, нито дали трябва да ѝ вярва.

— Имахте ли и други дъщери? Освен онази, която… Моля да ми простите.

— Имах, да. И внуци. Имах.

Не можеше да разгадае погледа ѝ. Тя прибра картата. За миг Кип се усъмни дали тя още помни за какво е дошъл при нея. И тогава долови в очите ѝ проблясък на веселие. Бялата знаеше, че той се чуди дали е стара и изкуфяла, и го оставяше да се чуди. Това беше игра за нея.

Тази жена ли се подготвяше да умре от старост? Та тя беше по-проницателна от всички в Спектъра накуп!

Той чакаше търпеливо.

— Твърде заета съм да те обучавам, малки Гайл, колкото и да си ми интересен. Надявам се да доживееш пълния разцвет на дарбите си. Ти си момче с такива заложби… — Тя затвори очи за миг, сякаш се укоряваше сама. — Моля те да ме извиниш, младежо. Боя се, че всички мъже под четирийсет вече са като момчета за мен. Аз не мога да те обучавам. Но ще помисля какво трябва да се направи за онази магистра. И… да, нуждаеш се отличен наставник, очевидно е. Ще продължиш с уроците, които тя не може да ти преподаде, но в останалото твоята наставница ще е лейди Гайл.

Лейди Гайл ли? Нали Фелия Гайл беше сред Освободените в Гаристън? Понякога Кип се питаше защо когато и двамата бяха в Гаристън тя нито веднъж не пожела да види своя внук. Толкова ли се срамуваше от копелето в семейството?

— О… Говорите за Карис?!

— Позна. — Бялата се подсмихна.

— Чудесно! — възкликна той, макар че малко се страхуваше от Карис.

Не се съмняваше, че тя знае всичко, и я уважаваше безмерно.

— Посещавай другите занятия както обикновено, докато успея да обсъдя това с нея. Може би ще се наложи да я убеждавам. — Усмивката ѝ избледня. — Кип, Оролам превежда хора през огъня всеки ден. Вярвам в това. Но преди и ти да влезеш в пламъците, добре е да си сигурен, че Оролам е поискал от тебе да минеш точно през този огън.

29.

Бурята стихна след три дни. Топчията бе решил „Злият лебед“ да пусне котва до подветрената страна на някакво островче и там изчакаха небето да се проясни, за да определят къде се намират. Пиратите благоволиха да нахранят робите, преди да заспят. Топчията се стараеше да пази собствеността си, за да му върши добра работа.

Гавин спа като пън, събуди се и пак заспа. Сънува отново и знаеше, че сънува. Той беше дете и вкъщи нямаше никого. Майка му и баща му бяха отишли в Хромария — баща му за участие в някакви церемонии, майка му за да е до баща му. Бяха взели и Гавин, защото беше най-големият. Дазен и Севастиан трябваше да останат със слугите и домашните роби. Дазен се събуди сам в стаята си и му хрумна да повика бавачката си. А вече беше почти на единайсет. Твърде голям, за да се плаши от тъмното. Не беше сигурен какво е чул, но лежеше и се ослушваше толкова стреснат, че едва дишаше.

А беше на единайсет. Твърде голям, за да е такъв бъзльо.

Отметна завивката и се пресегна от леглото към падналия на пода детски меч, опитваше да го вземе, без да става. Не го достигаше. Хвана одеялото и го метна върху оръжието, без да пуска единия край. Придърпа одеялото и то повлече меча малко по-наблизо. След третия опит си взе меча.

Преглътна и го извади от ножницата. Чу се звън на счупено стъкло. Звукът уж долетя отвън, но Дазен си знаеше, че го заблуждават особеностите на сградата. Вратите бяха огромни и дебели. Щом беше чул чупене на стъкло, значи беше някой от другите прозорци наблизо, в този коридор. В стаята на Севастиан!

Забрави страха и скочи от леглото.

Отвори със замах вратата на стаята си и се затича. Коридорът се проточваше все по-дълъг пред него. Тичаше колкото сили имаше, но стените се изкривяваха. А той се смаляваше все повече и сякаш избледняваше.

Когато стигна до вратата на Севастиан, ръката му мина през бравата. Не можеше да пипне нищо. Не можеше да промени нищо. Ръката му мина и през дървото.

Налетя с цяло тяло върху вратата… и мина през нея.

Синият бяс изръмжа над леглото на Севастиан, целият от синя кожа и червена кръв. Скочи на прозореца и изчезна в нощта. Дазен виждаше само окървавеното проснато малко тяло на Севастиан. Изпищя. Когато вдигна брат си, го лъхна тежката миризма на кръв.

Севастиан беше мъртъв, прободен в гърдите с меч или копие. Малкият Дазен ридаеше безутешно и не можеше да мисли за нищо друго, но сънуващият видя повече, отколкото си спомняше. Острието бе пронизало Севастиан високо в гърдите и бе излязло по средата на гърба. Момчето се бе изправило срещу нападателя и бе погубено с един-единствен умел удар. Добродушният Севастиан дори не бе имал време да отскочи или да се опълчи, не бе повярвал, че някой се е промъкнал да го убие посред нощ.

Дазен виеше и собствените му ръце размазваха кръв по съвършеното ангелско лице на Севастиан. Легнал със затворени очи, брат му сякаш бе заспал. Дазен го разтърси.

— Събуди се! Събуди се!

Гавин се събуди — Оролам го сръга. Миговете се изнизваха, преди да осъзнае поклащането на кораба и твърдите дъски под гърба си. От един кошмар в друг.

— Такива сънища ли ми пращаш, Оролам? — изръмжа Гавин. — Върви в ада!

30.

— Ветроходна галера. С илитийски платна — каза Леонус.

За Гавин новината беше ужасна, но другите роби замърмориха, все едно са чули добра вест.

— Какво означава това? — попита той.

— Илитийски платна… ъ-ъ, значи илитийски кораб. Да го шибам — изпелтечи Шибаняка.

— Но нали илитийците имат най-добрите оръдия?

— Все тая — отговори Бръмбара от другата страна на пътеката между скамейките. Заради някаква болест очите му бяха изпъкнали като на жаба. Не беше приятна гледка дори в оттенъци на сивото. — Държат се с робите по-зле, отколкото с псета. Морят ги от глад, бият ги толкова лошо, че едва събират сили да гребат. Илитийските галери нито са бързи като нас, нито обръщат добре. Не могат да се мерят с нас.

Гавин си каза, че това изглежда правдиво. Илитийците пленяваха повече роби от всички останали и отказваха да се съобразяват със законите за робите, които Хромарият налагаше на останалите шест сатрапии. Щом робите са евтини, защо да полагат грижи за тях? Могат лесно да заменят мъртвите с нови роби. Илитийците наистина бяха мръсници.

И Топчията беше илитиец.

Преди да попадне в ръцете му, Гавин го смяташе за забавен. Предпочете веселбата да се погаври с него, като му попречи да стреля, вместо да го затрие, когато потопи кораба му до Гаристън. Да го беше убил — сега нямаше да е тук.

Странно е как умът се отплесва дори когато гребеш. Често кървящите ръце на Гавин бяха увити в памук. Тепърва можеше да съчувства истински на Кип, който си изгори ръката преди битката за Гаристън. Ръцете го мъчеха всеки ден. Преди си въобразяваше, че има ръце каквито подобават на мъж — загрубели и мазолести. Колко се надценяваше…

— Победа или смърт! — извика Леонус.

Робите не изреваха отговора. Мразеха Леонус.

— Безполезни лайнари! Викайте, иначе ще ви прокарам всичките под кила! Момче! — кресна Леонус на младока, който бе заел мястото му на помощник-надзирател. — Камшик за оная редица! Веднага.

Момчето се поколеба.

— Веднага, казах!

Камшикът заплющя по голите гърбове на робите в една от задните редици. Чуха се викове и стонове. Гавин си мислеше, че ударите са прекалено силни, но не и колкото му се искаше на Леонус.

— Победа или смърт! — извика надзирателят.

— Греби към ада! — отвърнаха робите.

— Не се отпускай!

— Греби към ада!

— И обратно! — изръмжа Леонус.

Тъпаните задумкаха и надзирателят изтича на другата гребна палуба.

— Не ми се вярва да остана жив тоя път — обади се Девети номер.

— Сърбеж, ти всеки път разправяш, че няма да те бъде.

— Тоя път е друго. Усещам.

И както неведнъж досега с десетките мъже, напрягащи се докрай в теснотията, гребната палуба бързо се сгорещи. Денят беше слънчев и тих, значи им предстоеше лесен и пряк устрем към смъртта.

Тъпаните отбиваха равномерния ритъм, Гавин гребеше. И още. И още. Минаха двайсетина минути. Момчето ги обиколи да им даде вода. То поне не ги удряше по зъбите с чашата на дълга дръжка. Или поне не го правеше нарочно. Минаха трийсетина минути.

Накрая Леонус подаде грозната си глава от горната палуба.

— Тъпаните — по-бързо!

Ударите зачестиха и Гавин се приспособи към новото темпо с радост. С радост… Имаше ли нещо по-странно от това? Откриваше някаква чудата свобода в отнетата му принуда да взема решения. Да отива там, където му казват да отиде. Да спира, когато му кажат да спре. Да яде, когато му кажат да яде. Да избягва боя с камшик. Да си пие двойната порция.

„Карис, какво ще правя, ако си върна свободата? Още ли ще ме обичаш, когато научиш, че вече не съм същият?“

Представяше си погледите на хората, съжалението. Почитаха го, обичаха го и се бояха от него надлъж и нашир из Седемте сатрапии, но опората на властта му винаги си оставаше в притеглянето. Вършеше това толкова несравнимо по-добре от всеки друг — без никакво усилие, че стана неразличим от дарбата си. И вече не беше човек, а притеглящ. Никой не можеше и да си помисли за Гавин, без да помни, че той е Призмата, че е слят с притеглянето. И е най-способният. Може би най-способният от столетия. Лишен от това той беше… всъщност какво?

Самонадеян владетел без власт, който всяка година извършваше ритуални убийства на десетки и стотици притеглящи. Избухлив празноглавец, който хвърляше млади жени от балкона, когато го ядосат. И оставаше безнаказан.

За други притеглящи в прехода от магическа мощ към политическа власт нямаше нищо трудно. Бялата го бе постигнала съвсем естествено, баща му — не чак толкова. Но Гавин?… Това не му беше присъщо. Пък и едно е да спреш да притегляш, защото още можеш да бъдеш полезен с друго, съвсем друго е да загубиш дарбата. Един мъж може да даде обет за целомъдрие и да запази уважението на околните, но скопецът в най-добрия случай може да разчита само на съжаление.

И нямаше как да прикрие загубата. Най-късно на Слънцеднев всичко щеше да свърши за добро или за зло. Или щеше да притегля, за да извърши празничните ритуали, или нямаше да притегля. Ако не успееше да се върне в Хромария до този ден, щяха да посочат друг за Призма. Просто и ясно. Колко оставаше дотогава? Четири месеца?

„Карис, животът ми ще свърши след четири месеца. Каквото и да се случи. Прахосах толкова време. Исках да живеем заедно. Исках да имаме деца, да видя как държиш нов живот на ръце, да бъда едно цяло с тебе.“

Внезапното гадене не беше от изтощителните усилия в гребането.

Тъпаните ускориха ритъма. На Гавин обаче му беше все едно. Ускориха още повече за последното шеметно сближаване, но съзнанието на Гавин си оставаше безметежно, сякаш всичко се случваше много, много далече.

Проехтя гръмогласна заповед и робите прибраха веслата ловко, без припряност.

Сблъсъкът изтръгна Гавин от унеса. Дърво чегърташе в дърво. Весла пращяха като съчки. Мъже крещяха от болка, страх и ярост. Трещяха мускети. Гръмна оръдие. Воня на барут и уплаха. Изпопадали от скамейките мъже. Гавин се озова срещу моряк с редки зъби на другия кораб. Онзи се изправяше, след като беше повален от стълкновението на корпусите. Държеше фитил и стоеше зад заредено оръдие.

Гавин изпъна рязко ръка към него, напрегнал волята си да забие сини шипове в очите му.

Нищо.

Мъжът го изгледа с недоумение, после краят на весло се вряза в лицето му и той се свлече, но някой друг грабна фитила.

Оръдието изрева. Пръснаха се трески, дървените стъпала се разхвърчаха, гребната палуба се изпълни с изгарящ лютив пушек. Юнгата на „Злият лебед“ залитна покрай Гавин, от гърба му стърчеше разкривено парче метал.

Гръмна друго оръдие и проби дупка по-нагоре, на палубата нахлу ослепителен сноп слънчеви лъчи, пронизал кълбящия се черен дим, сякаш самият въздух пламна. Всички роби кашляха, превиваха се, зарязали задачата да блъскат враговете с веслата.

Гавин чу ударите на куките в краищата на абордажните мрежи, хвърлени през все по-широката пролука между двата кораба. Пиратите викаха, мускетът на Топчията стреляше с особения си пукот немислимо често. Разнесоха се заповеди, по палубата над робите затропаха крака и пиратите нахлуха на другия кораб.

И „Злият лебед“ притихна изведнъж. Вятърът проникваше през отворите за веслата и двете големи дупки от гюлета, пушеците се разнасяха. Робите се надигаха, оглеждаха разрушенията, докато на няколко крачки от тях кънтяха пискливи молби за милост и неистови вопли.

Юнгата беше мъртъв или умираше в несвяст, проснат между скамейките. Хлапето не се отличаваше нито със симпатично лице, нито с добродетели и все пак не заслужаваше такава участ.

Стъпалата към горната палуба бяха потрошени до половината. Шест скамейки с робите на тях бяха пометени от взрива. Скамейките по-назад бяха оплискани с кръв.

Преди Гавин дори да види всички последствия, някой се метна от абордажните мрежи и прелетя през едната дупка. Залитна и малко оставаше да загуби равновесие. Всеки от робите наблизо можеше да го бутне в морето, но се вцепениха от изненада. Човекът беше светлокож и рус и носеше дрехи на богаташ. И не беше пират от „Злият лебед“… а държеше меч.

— Няма да ви сторя зло — каза мъжът. — Ако гребете по моя заповед, ще ви освободя. — Остави ги за миг-два да проумеят думите му и добави: — Ще ви освободя още сега, ако ми помогнете да откачим абордажните мрежи. Решавайте по-скоро!

Щом чу гласа, Гавин вече не се съмняваше кой стои пред него. Не можеше да е друг освен Антониус Маларгос, братовчед на Тизис Маларгос, която за малко заемаше поста на Зеления в Спектъра, и племенник на Дервани Маларгос, който пък се бе превърнал в бог за малко, преди Гавин да го убие.

— Кой е с мен? — подкани ги Антониус.

Един роб вдигна окованата си ръка и бледата кожа на Антониус се насити с червен луксин. Ключалката също светна в червено и прегоря. Останаха изгаряния и по кожата на роба, но той вече беше свободен.

— Побързайте! — настоя Антониус. — Имаме съвсем малко време. Повечето пирати са на другия кораб. Ще убием малцината, които са на този, ще срежем мрежите и ще се отблъснем с веслата. Ще освободя всички ви, заклевам се в името на Оролам.

Планът му не беше лош, макар и породен от отчаяние. Другата галера вече нямаше никакви весла откъм този борд. Ако Антониус успееше да превземе „Злият лебед“ и да се отърве от абордажните мрежи, шансът за спасение ставаше голям. Избягаше ли на десет крачки от другия кораб, вероятно щеше да се добере благополучно до някое близко пристанище.

Но понеже беше от рода Маларгос, нямаше никакви причини да закара и Гавин жив в това пристанище. Гавин не би го пощадил, ако беше на негово място. Смъртен враг на неговия род, попаднал случайно в ръцете му? Безнадеждно…

Зърна Леонус, паднал между две скамейки. Надзирателят се надигна на четири крака. От главата му се стичаше широка червена струя. Раната изглеждаше по-страшна, отколкото беше — кожата на главата винаги кърви обилно. Все пак изглеждаше замаян. Трябваше ли Гавин да предупреди Антониус?

Роб зад него вдигна окованите си ръце. Антониус си отдъхна, че още някой е приел предложението му. Тръгна към роба и погледът му се плъзна по Гавин, но не се задържа. Изобщо не го позна. Призмата беше мъртъв. Това брадато същество, покрито с дрипи и мръсотия, не означаваше нищо за него.

Гавин изпита и внезапна надежда, че може би ще оцелее, и най-разтърсващото чувство на откъснатост от самия себе си, което го бе спохождало през живота му. Антониус бе виждал и лицето му, и хиляди негови изображения в картини, гравюри и мозайки. А сега не го видя. Зърна някакъв роб. Гавин се смяташе за неотделим от своята власт, титла и пост. Оказа се, че не е неотделим дори от собственото си лице.

Антониус спря. И пак се взря неуверено в Гавин. Зениците му се разшириха. Гавин не забеляза как се промени изражението му, защото можеше да гледа само вдигнатия меч на младежа. Каква възможност да отмъсти за толкова злини спрямо рода Маларгос…

Гавин познаваше добре смъртта и гледаше, без да мига, как надвисва над него.

Антониус коленичи.

— Ваша святост? Вие сте жив!

Очите на Гавин отново се вторачиха в неговите. Антониус изобщо не гореше от желание да отмъщава, дори май щеше да се разплаче. Със сълзи на обожание и надежда.

Дете, което не се бе обвързало с омразата на своите родители. Невинна душа, готова да повярва в човек, когото не познава.

— Ваша святост, да свалим тези окови от вас!

Откога Гавин не бе срещал такава доброта? И откога на я откриваше у себе си? Толкова отдавна, а сега беше прекалено…

Прекалено късно долови движението. Леонус се надигна тромаво зад Антониус. Ръката на Гавин се стрелна да го спре… и веригата се опъна докрай, халката се впи в китката му и я разкървави. По-важното беше, че му попречи. Гавин успя само да зърне как Леонус се хвърли върху Антониус с размахан нож. Събори младежа върху Гавин, мушкаше неспирно. Гавин отлетя назад, краката му се огънаха на ръба на скамейката. Щръкналата над него дръжка на веслото и веригите не позволиха да се стовари по гръб на дъските. Другите на скамейката първо се опитаха да го хванат, после се помъчиха да го дръпнат встрани, за да не пострада.

Гавин не искаше да губи нито миг. Съдра превръзките от ръцете си колкото можа по-бързо и опита удар с коляно. Не успя, прекалено далеч беше, затова ритна с босата си пета. Незнайно как улучи Леонус в гърлото.

Надзирателят изхърка и залитна назад. Гавин получи своя шанс за частица от секундата и се възползва, за да омотае ивиците плат около шията му — веднъж, два пъти, след това дръпна рязко и Леонус изгуби равновесие.

Гавин веднага се отказа от хрумването да го удуши, само притисна главата му към гърдите си. Заради изкривения гръбнак надзирателят имаше бичи врат с изпъкващи мускули. Гавин мяташе горната част на тялото му наляво и надясно. Не чуваше пукане на шийни прешлени, нито го усещаше, затова не спря, докато вече нямаше съмнение, че Леонус не мърда. Гавин беше звяр, отдал се на яростта си.

И въпреки това закъсня.

Пусна Леонус, махна превръзките от шията му и избута гнусното тяло в пътеката между скамейките. Погледна Антониус, който лежеше между неговата скамейка и предната… и мигаше.

— Струва ми се, че дължа извинение на моята леля Ейрени — каза младежът много бодро. Разшири с пръсти една от дупките в туниката си, за да покаже чудесната илитийска ризница отдолу. — Подари ми я за рождения ден. А аз си бях поискал състезателен кон и мрънках.

— Д-да го шибам — измърмори Шибаняка със страхопочитание.

Антониус се изправи пъргаво, щом си спомни за опасността. Тупаше поред джобовете си и търсеше нещо.

— Очилата ми… Червените очила! Къде са? Не мога да прогоря всички окови без тях!

И робите се оглеждаха трескаво. Изведнъж почувстваха колко близка е свободата след смъртта на Леонус.

— Ах! — изпъшка някой и вдигна от дъските разкривена рамка.

Червените лещи бяха разтрошени на толкова ситни парченца, че бяха безполезни за притегляне. По палубата имаше и кръв, но дали стигаше? Не, нямаше достатъчно светлина. За очите на Гавин тя беше като черна локва.

Тогава се изправи Оролам. Вдигна ръка. Държеше ключа за оковите.

31.

Арис Зелени була се надигна от леглото, където нейният любовник се бе проснал с изцедени сили, и загърна с копринен халат натежалия си от бременността корем. Тринайсетото дете май още не искаше да напусне утробата ѝ. Инат също като майка си. Нейната майка пък ѝ бе втълпила, че като се люби, подтиква чедото си да излезе на бял свят, и Арис нямаше никакви основания да оспорва този съвет и го прилагаше при всяка своя бременност. С третото — Джален, тръпките от оргазма преминаха направо в родилни болки, а тя го смяташе за най-чудесното си отроче от всички.

Но това момче, тринайсетото поред (числото на Оролам, събрано с числото на човека), щеше да е изключително. Арис си знаеше. Както знаеше, че ще е момче.

Отиде при бюрото и се зае с четене на писма. Потокът послания към Арис Подчервената никога не секваше. Писма от нейния сатрап, разбира се, но също и от семейството с молби за услуги, от семейни приятели с молби за услуги, от приятели на семейните приятели с молби за услуги. Някои хора искаха да им помогне в неща, за които не биха ѝ стигнали и цял век усилия. Секретарката поне помагаше, като разделяше и подреждаше писмата от молители и обикновено се справяше великолепно със задълженията си, но нямаше как и Арис да не им посвети част от времето си.

Имаше си свои списъци и с направени, и с получени услуги, стараеше се да поддържа равновесие между тях, за да ѝ дължат подкрепа подходящите хора в моменти като сегашния. Нейната сатрапия — Кървавата гора, щеше да бъде нападната, и то в близките седмици. Новините не бяха обнадеждаващи. Въпреки получените заповеди генерал Азмит се подготвяше за решаващ сблъсък при градчето Биволски брод на река Ао. Нейните осведомители нямаха особено добро мнение нито за пълководеца, нито за замислите му.

Аташ падна пред враговете бързо като гащите на похотлив певец и почти не забави настъплението на Цветния принц. Ако рискованото начинание при Биволски брод се окажеше провал, идваше ред на нейния народ. Арис беше готова на всичко, за да спаси сънародниците си.

Прегледа едно от личните писма — от сестра ѝ Ела, която не ѝ отстъпваше по нищо в бурните чувства, но не можеше да се похвали с ума ѝ. Ела твърдеше, че Гавин Гайл е съблазнил и убил дъщеря ѝ Ана. Умоляваше, настояваше, заповядваше и отново умоляваше Арис да направи всичко възможно, за да отмъсти за своята племенница.

Арис не бе чакала бездейно досега. Щом чу за смъртта на Ана, започна да търси истината. Имаше нещо, в което не се съмняваше — Гавин не бе съблазнявал Ана. Напротив, Ана се бе опитвала да го съблазни. Другото момиче в стаята на Ана призна, че тя си опитвала късмета поне пет-шест пъти въпреки все по-грубия отказ на Гавин. Освен това добави, че Ана била подложена на постоянен натиск от майка си да упорства. Е, наложи се Арис да изкопчи това сведение от уплашеното момиче с дълги увещания. Каквото и да се бе случило в покоите на Гавин, Ана — тази проклета глупачка — бе отишла там по свое желание. Дежурните черногвардейци се бяха заклели поне три пъти, че Гавин се разкрещял бясно на натрапницата и в ужаса си тя скочила от балкона.

Ана беше хубавица, но колкото и да обичаше племенницата си, Арис я смяташе за безобразно разглезена. Когато хората имат по-малко от половин дузина деца, винаги ги разглезват. Не ѝ се вярваше Ана да е чувала от мъж по-тежки думи до последния си ден, но чак да скочи от балкона?…

Нима беше толкова глупава? Арис се съмняваше, но как да докаже подозренията си? Имаше трима свидетели, които сякаш говореха с една уста. Арис нае най-очарователната жрица на платената любов, която успя да намери, и се съгласи с поисканата от нея кожодерска цена, за да примами в леглото младия черногвардеец Джил Грейлинг, присъствал на смъртта на Ана. Жената го съблазни и го напи, и чак тогава започна да го подпитва за злощастната случка. Неговата версия си остана все същата. Скъпата курва беше убедена, че Джил лъже, но щом един мъж не се отказва от лъжите си дори пиян и заслепен от похотта, няма как да изтръгнеш истината от него. Безнадеждно е.

„Проклета да си, сестричке. Какво е най-лошото, което мога да науча за Гавин Гайл в тази история? Че е бил докаран до бяс от твоята дъщеря, която си насъсквала неуморно да се пъха в постелята му, и когато накрая е успяла и почти е съсипала отношенията му с Карис Белодъб — а всички знаят, че той я обичаше от петнайсет години, — той я е хвърлил през балкона?!“ Дори ако беше вярно, Ела беше не по-малко виновна от всеки друг.

Арис обаче не би се отказала от разплатата, ако някога научеше истината. За нея семейството беше всичко. Девизът на рода Зелени була гласеше „Фасан аер джиоркал“ — „Нашият кръг се разраства.“ А думата „кръг“ включваше и семейство, и територия, и приятели, и влияние. Оролам беше свидетел, че Арис никога не пестеше усилия да изпълни дълга си. И всеки, смалил кръга, трябваше да си плати… „Ана, защо ни навлече това?“ Не бе загубила симпатията си към момичето, въпреки че Ана не се свенеше да търси вниманието и на мъже, които проявяваха интерес към самата Арис. Все се целеше нависоко, понякога твърде прямо и простодушно. Но пък кой би могъл да укори една притегляща, че дава воля на желанията си? Ана беше толкова красива, че почти никога не ѝ натриваха носа.

Но накрая бе наказана твърде жестоко.

Гавин Гайл обаче оставаше недосегаем засега. Арис се зарече, че някой ден ще го попита лично, преди отново да наклони везните с гласа си на негова страна. Само че не би допуснала това да ѝ повлияе, когато гласува. Винаги си оставаше неизменно практична. Харесваше ѝ да си мисли, че е по-практична от всяка друга подчервена.

И понеже знаеше, че след всяко раждане по неволя остава в постелята поне няколко дни, тя съвсем практично се зае с купчинката писма, които трябваше да прочете непременно.

Поредното от нейния сатрап — Бриум Върбов клон, за да ѝ съобщи вести, които тя вече знаеше. Неотложно, нуждаем се от помощ, призвана си да служиш тъкмо в такива времена и още дрънканици. Според него с какво се занимаваше Арис тук? И накрая си позволяваше да пита дали не трябва да бъде заменена, щом бременността ѝ пречи. Арис видя света в червено. Пречела ѝ… Този незаслужено издигнал се син на каруцар дръзваше да се усъмни в нея? Ще му изтръгне вечно мижащото дясно око, ще го сплеска с чукало за месо, ще го изпържи в тиган и ще го натика в устата на този олигавен, тъп…

Вдиша дълбоко. „По-кротко, Ари.“

Подчервеното беше близо, винаги близо напоследък. „Още две години, Арис. Можеш да издържиш още две години, ако внимаваш.“

Сложи писмото в друга купчинка. Най-добре беше да напише отговор, когато се отърве от гнева. Понякога мразеше работата си. Зърна в огледалото, че любовникът ѝ се размърда.

Е, да, работата ѝ даваше и някои привилегии.

Нейната права и толкова червена коса не беше на мода, а и с лунички като нейните мнозина други жени на трийсет и пет не биха си намирали лесно мъже. Тя правеше каквото можеше да потъмни кожата си, да скрие луничките и бръчиците. Малцина биха се досетили, че е родила дванайсет деца (все пак си признаваше честно, че повечето хора веднага биха ѝ приписали поне две раждания). Но колкото и умело да се пременяваше, красота като нейната не се ценеше кой знае колко в Хромария. Най-хубавото в нея бяха сините ѝ очи — всички харесваха синеоки. Но на младини, преди да се научи как да подбира онези, които не дърдорят каквото им скимне, един мъж ѝ каза веднага след като се любиха, че луничките ѝ са ужасни. Иначе щяла да е толкова неустоима, че всички щели да пълзят в краката ѝ.

Тогава не умееше и да потиска изблиците на нрава си. Сграбчи го за топките и се опита да ги откъсне. Изпочупи си дългите нокти, но му раздра скротума. И тогава той я преби свирепо.

Когато владееш такива сили, забравяш как понякога има значение единствено силата на мускулите.

Чак след минута си спомни, че може да притегля — минута, през която я удряше и блъскаше в стената онзи виещ, уплашен до полуда и вбесен мъж, стиснал скротума си с едната ръка и бъхтещ я с другата. Арис най-после притегли луксин и го изпепели. Загуби детето, с което беше бременна тогава, тъй и не можа да прецени дали от побоя, или от невероятното количество топлина. И едното, и другото стигаше само по себе си.

Сега не се дразнеше, че я смятат само за хубавичка. Властта ѝ даваше останалото. Красиви мъже и младежи се стремяха да привлекат вниманието ѝ. Тя обаче почти винаги си подбираше от онези, които не са чак толкова привлекателни, затова пък имат в изобилие сила, която да подобри кръвта на рода Зелени була — или притеглящи, или умници, или чаровници. Предпочиташе да изпъкват с някакво качество, когато търсеше баща за поредното си отроче. Но сегашният ѝ любовник едва ли щеше да се задържи дълго при нея. Илайджа беше неоспоримо интересен с тези кехлибарени очи, също и чудесно своенравен, умел любовник, надарен и с ум, а долавяше и някаква странна заплаха в него. Само че не ѝ се вярваше, че ще поиска да зачене с него четиринайсетото дете. Съмняваше се да го изтърпи още шест месеца. Но дотогава нищо не пречеше да се забавляват.

Притегли малко подчервено и си пое дъх с пълни гърди. Подчервеното раздухваше жаравата на страстта.

— Илайджа? — повика го тя.

Той седна на леглото. Тъкмо каквото тя търсеше в този момент от живота си — строен, мускулест, с малко любопитни белези по ръцете и гърдите, съвсем късо подстригана червена коса с оранжев оттенък, избледнели лунички по лицето и ръцете, червеникава кожа и прекрасни бели зъби. И макар бременността ѝ да беше толкова напреднала, я гледаше с неприкрито желание. Да имаш до себе си мъж, който обожава тялото ти дори тромаво от огромния корем, може и да е най-великолепното преживяване за една жена.

Но когато стана да отиде при него, усети познатото стягане в корема. Подвоуми се. Искаше да е сигурна какво се случва.

Илайджа дойде при нея гол.

— Време ли е вече?

Прегърна я отзад, целуна я по шията и обгърна с ръце натежалите ѝ гърди. Тя не можеше да си поеме дъх миг-два. Усещаше корема си изопнат като кожа на барабан.

— Да — отговори накрая и избута ръцете му встрани. — Трябва да се подготвя. Ако остане време между родилните болки, може би пак ще си ми нужен. Облечи се.

— Искаш ли да извикам робините ти?

Тя се колебаеше. Болките спряха.

— Засега не. Може да минат часове. По-добре се загърни с наметалото си.

Всъщност не можеше да си представи секс, след като раждането бе наближило толкова. Но ако болките пак я подлъгваха, искаше той да е наблизо. Можеше да я отърве от досадата.

Ако трябваше да е откровена пред себе си, бездруго искаше той да е тук. Само едно нещо ѝ липсваше от брака с един-единствен мъж — редките случаи, когато копнееше някой да я обича, да се тревожи за нея, да се опитва глупаво да я опази от онова, което не му е по силите да предотврати. Идеше ѝ да каже на Илайджа за какво иска да е при нея, но не можеше.

Седна пред огледалото, извади праховете, пудрите и разтворените в мазнина бои, за да не ги размие потта, която щеше да се лее от нея през следващите часове. Родът Зелени була произхождаше от горските дебри и се придържаше към старите обичаи. Струва си да ламтиш за нови земи и нови титли, но изтървеш ли от поглед центъра на кръга, ще се загубиш. Също като племената на пигмеите, от които се бяха отделили в древни времена, жените от Зелени була се подготвяха за раждането като за битка. Преди да се издигне толкова, че да помага на други жени да стане неприлично, тя често разкрасяваше някоя от сродниците си. Това ѝ липсваше.

За първите няколко деца обмисляше до последната шарка как да се изрисува, защото вярваше, че така създава поличба какъв ще е духът на рожбата ѝ. Отказа се от това и вече се поддаваше на споходилите я в момента приумици.

Върза дългата си коса зад гърба на обикновени плитки и нанесе симетрично деветте черни точки на челото си там, където щеше да има огнен кристал. Свърза ги с линии от жълта боя и очерта криле към слепоочията си. Обърнат надолу триъгълник под едното око, сълза под другото. Едва започна да нанася червилото по устните си, когато болката я скова отново като светкавица от корема към гърба.

Цяла минута седя неподвижно със затворени очи. И макар че болката само отслабна, продължи с червилото. Яркочервени подчертани устни. Златисти линии, за да изпъкнат скулите. Контракциите спряха и тя се забърза. Сега тръните.

Как можеше някоя жена да забрави тези болки? Как беше възможно някоя да иска да преживее това повече от веднъж?

Арис нарисува черни тръни на ръцете си, отпред по бедрата си, между гърдите, около гърдите, около изпъкналия корем.

Не успя да удовлетвори стремежа си към съвършенство, но следващите болки я убедиха, че и така е добре. Тя посегна към звънчето.

И Илайджа хвана ръката ѝ с изрисуван трън.

— Какво правиш? — попита Арис.

— И аз мога да ти задам същия въпрос. Девет точки на челото? За деветте богове, които никога не си почитала?

Кехлибарените му очи гледаха странно. Усмивката му беше прекалено широка и твърде белозъба.

— Илайджа, не си избрал подходящо време за тези приказки…

— О, Арис, тъкмо сега им е времето. Искам от тебе да ме слушаш внимателно няколко минути и след това да вземеш най-важното решение в живота си. — Той отдалечи ръката ѝ от звънчето. — Да ти помогна ли с боите? Доста съм сръчен и в това.

— Не! Махни си ръцете от мен или ще викам.

— Ако викаш, ще умреш заедно с бебето.

Изрече думите с толкова любезен глас, че тя не можа да повярва на ушите си. Вцепени се.

— Арис Зелени була — продължи Илайджа, — съблазних те, за да бъда тук именно в този момент. Името ми не е Илайджа. Аз съм Убиеца Шарп от Ордена на Разбитото око. Но изпълнявам и допълнителни поръчки. Особено когато мога да бъда полезен на две различни групи наведнъж… — Усмихна ѝ се. — Аз съм много особен притеглящ. Способен съм да те убия, без да оставя никакви улики. И никой няма да ме заподозре. Раждането е много опасно, не е ли така? Още по-опасно е за жена на години като тебе. И преди да опиташ нещо, нека ти кажа, че мога да те убия извънредно бързо и безшумно. Продумаш ли — умираш. Твоята смърт ще задоволи единия ми работодател повече от другия, а за мен ще бъде печално събитие. Но всички ние сме свободни в светлината, която не може да бъде окована също като волята на всеки притеглящ.

Мускулите ѝ се отпуснаха достатъчно, за да вдиша, и тогава я обзе безмерен ужас. Той я беше изиграл! И сега показваше каква глупачка е. Яростта ѝ се разбуни и подчервеното, превърнало се в част и от тялото, и от ума, раздуха пламъците.

Илайджа ѝ удари шамар. Не толкова силно, че да остави следа задълго, но я зашемети.

— Помисли за детето си, глупава жено. Аз дори още не съм ти предложил сделката. Слушай ме.

Внезапната контракция сякаш я разкъса на две. Не би могла да говори дори да искаше.

— Искам от тебе твоя глас и твоето мълчание. На следващата среща на Спектъра ще бъде предложено да гласувате дали Андрос Гайл да стане промахос. Ти ще го подкрепиш. А в отплата, когато му дойде времето, Андрос ще помогне на някой от твоите синове или дъщери да бъде избран за един от Цветовете, освен това ще изпрати помощ незабавно на твоя род и на твоята страна срещу Цветния принц. Щедро предложение, но без пазарлъци. Освен това иска да мълчиш за този разговор. Ако някога се разприказваш, ще убия лично всичките ти деца, сестрите ти и брат ти. Ще бъда като чума, върлуваща из вашия дом. Всъщност тъкмо така ще обясним гибелта на цял род, правили сме го неведнъж.

Докато я отпусне болката, Арис си върна самообладанието.

— Защо си се заел с това? Не подкрепяте ли еретиците?

— Орденът на Разбитото око е… практичен. Тъкмо ти би трябвало да ни уважаваш за това. Ако работата за Андрос Гайл ни помага засега, защо да не я вършим? Но убийството на някой от Цветовете е нещо, което винаги сме готови да извършим с удоволствие.

— Помогни ми да стана — помоли тя. — Трябва да отида при родилния стол.

Тя вдигна ръце, но едната от тях неочаквано се удари безчувствено в облегалката.

— Още нямаш нужда от стола. Не съм толкова невеж. А ти е време да проумееш какви сили владея. Показах ти само частица от тях. — Убиеца Шарп размърда пръсти и усещанията полека се върнаха в ръката ѝ. — Между другото, детето в утробата ти е момче. Искаш ли да спра сърцето му? Дотам ли трябва да стигна, за да те убедя?

— Чудовище…

— Войната превръща всички ни в чудовища, а тази война бе започната от Луцидоний, не от нас.

— Дано пропаднеш в ада.

— Това ли е твоят отговор? Такъв глас ли да очакваме от тебе?

— Ти не би убил бебето. Гледала съм те в очите, докато се любим. Видях душата ти, Илайджа.

Не би могла да се заблуди толкова за него, нали? Само че го избра заради тялото, ласкателствата, своенравието и остроумието. И почти не се опита да научи нещо повече за него. Той ѝ служеше за развлечение. Арис започна да отваря чекмеджето с коляно.

— Илайджа е някогашното ми име — каза той, поддал се за миг на тъгата. — Отказах се от него, когато смъкнах превръзката от очите си, за да видя света в цялото му великолепие. Харесваше ми да чувам името си, изречено от тебе. И още ми харесва. Арис — добави той много по-рязко, — аз отдавна научих, че имаш пистолет в това чекмедже. Не е зареден.

Тя замря.

— Наслаждавах се на времето с тебе много повече, отколкото очаквах, почитаема госпожо Зелени була. Ти си красива и умна, а и по-дива от всяка жена, с която съм бил през последните години. Можеш да отговориш „не“ на Андрос Гайл, защото би предпочела да го видиш в ада, разбирам. И на мен ми се искаше неведнъж да направя същото. Ако откажеш, но не проговориш за мен, ще пощадя бебето. И ще направя твоя край колкото може по-безболезнен.

— Бих могла да те излъжа.

— Шест от твоите деца са на Големи Яспис. Как мислиш, ще успееш ли да ги изведеш от острова, без Андрос Гайл да научи на кой кораб са се качили? Защото ако ме излъжеш, те ще умрат първи. После ще отида в Зелени пристан и ще се заема с твоя кръг. Няма да изчезне безследно — нито съм всесилен, нито имам толкова време. Но „чумата“ може да заличи за броени дни онова, което си градила цял живот.

— Нима си такъв безмилостен главорез?

— Аз съм боец в свещена война. Не винаги ми харесват заповедите, които изпълнявам, но им се подчинявам безпрекословно.

Говореше тихо, но гласът му звучеше непреклонно.

— Трябваше да се досетя — промърмори Арис.

В младостта си тя проучваше с маниакална подозрителност всеки от стремящите се да заслужат вниманието ѝ. Напоследък обаче стана по-небрежна. Твърде много подчервено, твърде силна тревога от вехнещата хубост…

Той не отговори, не ѝ каза, че умее да си върши работата. Разбира се, че умееше. Те биха поверили задачата само на най-способния.

— Луна Зелената?… — попита тя внезапно. Зелената бе умряла необяснимо преди няколко месеца.

Той кимна.

— За кого направи това? За Гайл, за твоя орден или съчета едното с другото?

Той завъртя глава.

— Не е нужно да знаеш.

— Помогни ми да се наместя на родилния стол.

Значи щеше да умре клекнала като толкова други жени в рода ѝ.

— Не ти е необходима нито моята помощ, нито помощта на друг мъж — натърти Илайджа.

И беше прав. Последната отчаяна надежда — да си послужи с някакъв боен похват срещу него, беше направо нелепа с това натежало от бременността тяло. По-добре да запази поне достойнството си.

„Достойнство… За това ли мисля преди напъните? Наистина остарявам.“ Взря се в Илайджа, който взе сивото си наметало, извади от вътрешно джобче в дрехата златна тока, закачена на вшити в плата верижки, загърна се с наметалото и я закопча.

— Така ли си представяш свободата? — подхвърли Арис.

— Нося вериги, за да живеят други без тях — отвърна Илайджа.

Но мъжът пред нея вече не беше нейният Илайджа.

— Някой ден във вашия съвършен свят, а?

— Някой ден — съгласи се той.

Тя се изправи без помощта му.

— Ще почакаш, докато родя, така ли?

— Ще почакам. — Той се запъна неловко за пръв път. — Боя се, че ще имам нужда и от един твой зъб. Но ще го направя… след това. Просто си помислих, че трябва да знаеш. Третият ти кътник отляво е прекрасен.

— Както се оказва, няма да ми липсва — отвърна тя искрено озадачена.

Май му олекна, че тя не изпадна в паника и не го засипа с обиди.

— А как възнамеряваш да останеш скрит… Аха — промърмори Арис.

Той се уви плътно с наметалото и по него плъзна трепкаща вълна. И Илайджа изчезна, сля се със стената зад него, просветваха само ярките кехлибарени очи, сякаш увиснали във въздуха. Тя отвори зрението си за подчервеното и го видя отново. Много хитроумно — наметало като от детските приказки за бродещите в мъглата. Ето как щеше да се спотайва в стаята, където уж не биваше да присъстват мъже. И ето как щеше да наблюдава дали тя ще спази уговорката.

Някаква частица от нея се разгневи, че нейният убиец ще я гледа в толкова интимни мигове, които трябваше да бъдат споделяни само между жени. Но тази частица беше малка и уморена. Арис се мъчеше, стигаше ѝ, че ще се избави от страданието. Не само от бременността, а от оздравяването след раждането, от разранените зърна на гърдите и безсънните нощи. Жените от рода Зелени була спазваха старите обичаи и сами се грижеха за чедата си — никакви дойки, никакво прехвърляне на радостите и трудностите в отглеждането им. Първо трябва да се погрижиш за корените на семейството, за да очакваш плодове от тях след време. Мъчеше я и притеглянето, и жаждата да притегля. С всяка бременност ѝ беше все по-трудно да се сдържа, подчервеното я обладаваше още по-силно всеки път. Не знаеше още колко би могла да издържи. Внушаваше си, че има две години пред себе си, но се надценяваше.

А да си позволи страх и предателство накрая беше немислимо. Скова я поредната контракция и когато ѝ олекна, Арис вече знаеше, че сама иска този край. Имаше воля да се пребори само още веднъж. Но не за да убива. Щеше да воюва със своята плът, за да види още едно дете светлината, а след това щеше да се отърве от тревогите с упованието, че нейният кръг не изоставя своите.

Протегна ръка към звънчето, за да повика робините.

— Дано проклятието ми е винаги с тебе, Убиецо Шарп.

— И моята благословия с тебе, Арис. Ще го направя безболезнено.

— Кажи на Андрос Гайл да си го начука.

И разтръска звънчето.

32.

„Такъв ли ще бъде животът ми занапред? Срещи, шпиониране, слушане, докладване?“ И като черногвардейка Карис трябваше да се пази от удари в гърба. Тук единствената разлика беше, че кръвта не се виждаше.

Но ако трябваше да е честна, тези нападения изотзад в преносния смисъл можеха да доведат до смъртта на хиляди, а не само на един човек. Хъм… Тази мисъл придаваше малко по-голямо значение на словесната фехтовка, нали? Особено когато Карис оглеждаше залата на Спектъра и видяното изобщо не я ободряваше.

Цветовете уж трябваше да бъдат подбирани от своите сатрапи заради изключителността и набожността си. Всъщност както е с всички постове, даващи голяма власт, всичко беше твърде оплетено. Обвързаност с един или друг род, безсрамни подкупи и дори грешки на съперничещи семейства можеха да станат причина за избора на някой като Клитос Сини. И в зависимост от могъществото на съответния сатрап или сатрапа избраникът можеше да се окаже кукла на конци, представител, говорител или непредвидима опасност.

Не винаги е било така. Някога сатрапите били същински крале и Спектърът по неволя чакал седмици или месеци, за да гласува и най-простите си решения, защото Цветовете трябвало първо да получат заповедите на сатрапите. Поколения наред Белите, Призмите и Цветовете се трудели неуморно и задружно (поне в това), за да съсредоточат властта тук — в Хромария, и по-точно в тази зала.

Въпреки това скуката налягаше Карис. А скуката е опасна. Всички черногвардейци го знаят. Скуката те прави нехаен и безгрижен, а накрая те убива. Не можеш да си позволиш нехайство около Андрос Гайл. Още чакаха да влязат някои от Цветовете. Андрос бе свикал тази среща. Карис се взираше в него над масата.

Долавяше някаква разлика, появила се през последните седмици. През годините в Черната гвардия Карис откриваше заплахите по интуиция. Обучението и опитът я бяха научили да ги долавя по усет. И сега усещаше не само че той е опасен поначало, а съзнаваше, че той се поти, върти се нервно, не обръща внимание на дреболиите в поведението на останалите наоколо. След битката при Ру тя не се съмняваше, че Андрос става все по-опасен.

Опитваше да пренебрегне подозренията си, като ги приписваше на прекомерна бдителност, параноя, омраза. След като тя се бе омъжила за неговия опърничав син, борещ се с баща си в почти всичко от две десетилетия, Андрос имаше по-силни подбуди от всякога да я ненавижда. А тя имаше поне хиляда причини да го смята за заплаха. Но защо сега долавяше у него опасност, която пробуждаше парещо усета ѝ на черногвардейка?

Андрос си беше страховит открай време. И имаше твърде много власт също открай време. Само че от много години не изглеждаше опасен със самото си присъствие. Сега… нещо се бе променило.

Вече не се гърбеше. По-точно бе престанал да се гърби още след битката при Ру, не беше ли така? Излъчваше сила, върна си присъщата на мъжете Гайл стойка с изправени широки рамене — може би само защото се чувстваше по-добре, а може би от натрупани наново мускули… или нещо по-лошо. И вървеше по-пъргаво. Защо ли? Та той остаряваше. И бе загубил последния си син. Нормален човек би посърнал още повече, краят му би наближил още по-бързо. Това не важеше за Андрос Гайл.

Оролам да се смили над тях, станал беше червен бяс! Пред очите им. Държеше се агресивно и самонадеяно толкова отдавна, че никой не бе забелязал прехода. От червен притеглящ към червен бяс.

Карис дишаше тежко. Познаваше бесовете. Двамата с Гавин бяха ходили на лов за бесове. Някои успяваха да задържат маската на здравия разум месеци наред. И макар че бяха живо светотатство, говореха спокойно за Оролам. Можеха да прикрият почти всичко, само не и очите си.

Андрос Гайл обаче криеше очите си от години. Казваше, че се пазел от изкушенията на светлината. Ами ако всъщност се е пазел никой да не открие какво представлява?

Карис по навик плъзна ръка към хълбока си, но там нямаше атаган, нито бич’хва от другата страна. Чуваше дишането си стържещо, пулсът ѝ се ускори, в кръвта ѝ се разгоря готовността за схватка. Той щеше да види, още с първия поглед към лицето ѝ щеше да се досети.

Очилата му наистина не бяха като черните лещи, които носеше преди битката при Ру. Сега бяха само тъмни. Той вече не беше сляп. Нямаше нужда от това, не се боеше от съблазните на притеглянето… защото им се бе подчинил.

Разсъдъкът ѝ се вкопчи в дреболиите, които отдавна би трябвало да е забелязала — Андрос се взираше право в очите на хората, виждаше подробности, които нямаше как да открие с черни лещи на лицето си. Грешки, и то глупави грешки за човек, който пази тайна. Но може би естествени за червен бяс. Червените бесове не бяха известни с благоразумието си.

Някаква част от Карис изпадаше в ужас, но друга част от съзнанието ѝ тържествуваше. Разобличеният Андрос щеше да бъде подложен на Освобождаване незабавно, въпреки че принадлежеше към Цветовете. Край на Андрос. Мили Оролам, най-сетне ще се отърве от него!

Карис си казваше, че по-добра жена от нея сигурно щеше да се натъжи от загубата на свекъра си, щеше да жали за него въпреки лудостта и светотатството, на които се е отдал, вместо да си отиде с достойнство от света… само че тя не беше тази жена. Тя искаше Андрос Гайл мъртъв. Мъртъв! И ако бъде посрамен и заклеймен преди смъртта си, толкова по-добре.

Делара Оранжевата влезе, вмирисана на спирт, а Карис умуваше как да разкрие истината за Андрос и да се сдобие с оръжие преди това. Разобличените бесове често проявяваха смъртоносна пъргавина, а околните, които още не можеха да схванат, че познатият им човек е изчезнал безвъзвратно, често бяха трагично мудни в реакциите си. Дори черногвардейците.

А само черногвардейците в тази зала имаха оръжия.

Дали да не разчита на магията? Можеше да наблюдава кожата на Андрос… но лукавият дърт пръч беше покрит от главата до петите, дори носеше ръкавици.

Значи трябваше да докаже какъв е станал.

Карис се бе заклела да не притегля, но не би позволила тази забрана, уж удължаваща живота ѝ, да се превърне в смъртна присъда за нея. Питаше се дали може да насити тялото си със зелен луксин, без някой от притеглящите или черногвардейците да долови какво става. Не си представяше как може да го скрие тъкмо от тези хора.

Но нямаше друг начин.

Наведе се напред, опря лакти на масата и избута стола назад, в не особено елегантна, показваща размисъл поза. Вглеждаше се поред в седящите около масата, но не умуваше, а се надяваше.

Вкараха бавно в залата стола на колела с Бялата, която изглеждаше изнурена и унила. Карис се облегна, после стана припряно, сякаш чак сега забеляза, че нейният стол пречи да мине Бялата, и се блъсна в младия черногвардеец Гавин Грейлинг. Извини се, докато буташе стола си плътно до масата, дръпна се встрани, после седна на мястото си, като пусна в единия джоб на дрехата си отмъкнатия кинжал.

Кинжал срещу червен бяс. Съотношението на силите не ѝ допадаше, но оръжието ѝ вдъхваше поне малко увереност, в случай че не успее да притегли преди той да нападне.

— Преди да се заемем с работата си днес — започна Бялата, — за жалост трябва да съобщя печална вест. Нашата приятелка и съратничка Арис Зелени була се е споминала при раждането днес следобед.

— Оролам да се смили над нас! — ахна Оранжевата и притисна длан към устата си.

— Не, не… — изохка Джия Толвер, братовчедка на покойната Подчервена.

— Какво се е случило? — попита Андрос Гайл.

Бялата поклати глава.

— Лечителите ѝ казаха, че изглеждала необичайно напрегната, сякаш знаела, че нещо не е наред, но не споделила какво я мъчи. Важно било само бебето, което нарекла Бен-Они — Син на мъката ми. Щом чула първия му плач, тя го прегърнала, погледнала нанякъде и се свлякла в несвяст. Повече не се събудила.

— Проклета да е — възкликна Делара Оранжевата с искрена скръб. — Казах ѝ, че не може да ражда безкрайно.

— Всеки от нас служи както умее — тихо отвърна Андрос.

Прозвуча като че ли искаше да я успокои и за миг Карис му повярва. Бе забравила, че преди да се превърне в този паяк, Андрос се славеше с обаянието си почти колкото своя син.

Взря се в него и я обзеха съмнения. Нима истински бяс можеше да се преструва така? Но може би и скръбта се превръщаше в страст.

Бялата поведе молитвата на Спектъра за покойницата и Карис намери някаква утеха в напевните слова. Умряла при раждане… Спомни си как роди. Болката. И на нея ѝ се струваше, че умира. Всъщност искаше ѝ се да умре. Но после проумя, че мрази не себе си, а своята слабост. Върна се, преобрази се, приеха я в Черната гвардия, стана смела.

И все пак избяга от онова дете. Още бягаше. Още ѝ призляваше от самата мисъл за него. Не каза на Гавин и когато той ѝ разкри всичките си срамни тайни. Той остана напълно уязвим пред нея, а тя го прегръщаше и слушаше, като че беше самата непорочност.

Нейното дете — нейният син, защото се изтърваха случайно пред нея какво е бебето, макар че ги бе помолила да не ѝ казват — сега беше някъде в дебрите на Кървавата гора, точно на пътя на цяла армия от бесове. Догади ѝ се.

„Не можеш да бягаш вечно, Карис.“

— Съжалявам, че прекъсвам жалейката — подхвана Андрос Гайл, когато завършиха молитвите. — Но както всички знаем, сегашните ни затруднения не допускат почивка, колкото и да се нуждаем от нея.

— Ох, стига шибани увъртания, Андрос! — сопна се Делара. — Кажи каквото си намислил.

Карис стисна дръжката на ножа в джоба си. Червен бяс, с когото са се отнесли толкова враждебно? Като искри върху барут. Но…

Андрос Гайл се усмихна печално.

— Делара, съжалявам. Държах се грубо с тебе. Безчувствено. Ти преживя много несгоди през последните месеци, а аз само добавях към товара върху плещите ти, вместо да го облекча. Моля те да ми простиш.

Отначало Карис помисли, че той се подиграва самодоволно, студено, със съвършена преструвка. Но жестовете му бяха помирителни, гласът — искрен.

Някой се облегна на стола си и скърцането се разнесе в залата гръмко като изстрел на мускет.

Андрос Гайл сведе поглед в скута си, като че ли се срамуваше.

— Последните години бяха тежки за мен. Виждах как намалява силата ми. Отказах се от притеглянето, за да съхраня разума си, а за мен това беше прекъсване на връзката с величието на Оролам. Мракът ме поболяваше, превърна се и в нравствено помрачение. Държах се зле с вас, моите съратници Цветове, и още по-зле с близките си — последния останал ми син и моята съпруга. Загубих и двамата. Моята съпруга избра Освобождаването противно на желанията ми. Тръгна си тихомълком, защото се боеше — и беше права, — че няма да ѝ разреша. Когато загубих и последния си син… — Гласът му пресекна. Той вдигна глава и обърна закритото си от очилата лице към Бялата. — От години се пререкавам с тебе — промълви тъжно. — И от години се опълчвам на мъдростта ти. През тези години бях на ръба да разкъсам халото. Започнах да нося ръкавици и черни очила не само за да се опазя от светлината, но и за да се защитя от вашите погледи. За да не знаете колко близо бях до пламъците.

Андрос въздъхна тежко и Карис стисна ножа още по-здраво, питаше се дали той ще скочи от стола си сега и ще се развилнее гибелно в залата.

— Време е за истината — натърти Андрос.

Тя стъпи по-устойчиво, за да скочи на свой ред. Той започна да дърпа дългите си ръкавици.

— На предишната ни среща се срамувах да призная, че малко оставаше да се прекърша. И когато се молехме за чудо, имах само зрънце вяра, че Оролам може да направи нещо за нас. За мен. — Пак вдигна глава, лицето му бе изопнато от силата на чувствата. — Но аз съм тук днес, за да ви кажа, че Оролам е могъщ. И добър. Заспах насред молитва с убеждението, че нищо няма да ме спаси, готов да посегна на живота си, когато се събудя. Сънувах. В моя сън Оролам ми каза, че може да съм стар и немощен, но той е по-велик от слабостта ми. И че моята слабост го възвеличава. Защото е могъщ избавител. Ние сме земни и смъртни, но можем да го почитаме, а той ще ни даде толкова сила да му служим, колкото пожелае. — Андрос свали ръкавиците и ги пусна на масата. Бутна назад качулката си. — Молих се, спах, сънувах, чух и съм пресътворен.

Разкопча наметалото, остави го върху облегалката, смъкна тъмните очила и ги сложи на масата.

Карис знаеше, че Андрос Гайл е в средата на седмото десетилетие от живота си. Притеглящите не забравяха, че ще умрат твърде рано, и обикновено бързаха с брака, стремяха се да имат деца колкото се може по-скоро. Но в представите си го виждаше поне деветдесетгодишен. Той беше стар, грохнал, с единия крак в гроба.

Само че пред нея не беше Андрос Гайл, когото познаваше. Изтръпналите ѝ пръсти пуснаха дръжката на кинжала.

Андрос Гайл се бе пременил в туника с цвят на червен луксин, чието златно везмо подчертаваше широчината на раменете му, силата в изправения гръб. Провисналата доскоро коса беше подстригана късо, измита и сресана. И кожата му беше младежка — гладка, а не сбръчкана. Но не това смайваше. Той опря ръце на масата, а след това ги обърна с дланите нагоре.

По кожата нямаше и следа от червен луксин. Той се взря поред във всеки от другите Цветове, погледът му стигна и до Карис. И тогава тя видя истинското чудо — халото не изпълваше зениците на Андрос Гайл дори до половината. Той изглеждаше като мъж, който може да притегля още десет години.

Немислимо. Не можеше да е друго освен заклинание, фантасмагория на оранжевата магия.

— Пипнете ме — подкани ги той. — Гледайте и вижте. Делара, заклинание ли е това?

— Н-не…

Тя като че не можеше да изтръгне друга дума от гърлото си. Джия Толвер обаче докосна и китката, и ръката му с нескрито изумление. Другите явно не се нуждаеха и от това доказателство.

— Слава на Оролам — промърмори Клитос.

Нито думите, нито постъпките на Андрос през последните минути пораждаха подозрения за пресметливост, но казаното от Клитос тутакси върна разсъдъка на Карис. Каквото и да бе преобразило външно Андрос Гайл, той си оставаше същият. Не биваше да си губи ума само защото се е случило невъзможното. Нали беше Гайл, в проклетото им семейство все се случваше невъзможното.

„Разбира се, аз също вече принадлежа към рода Гайл. Проклятие…“

Андрос остави мълчанието да се проточи, докато започна да изглежда неизбежно, че някой друг ще го наруши, и чак тогава каза:

— Оролам ми възложи задача и ми даде сили да я изпълня. Днес моля Спектъра да изпълни волята му. На мен се пада да смажа тази ерес, този богохулен Цветен принц, и за да успея, трябва да бъда избран за промахос.

Може би пришпорваше малко събитията, но Андрос Гайл едва ли виждаше някаква полза в протакането.

— Аз предлагам Андрос Гайл за промахос — провъзгласи Клитос Сини.

— Аз подкрепям предложението — каза Андрос.

— Спазваме ли правилата? — усъмни се Делара. — Имаме ли изобщо кворум? Зелената я няма и не е известно кой ще я замени, Призмата изчезна, а още дори не сме се простили с Арис.

— За избора на промахос е необходимо мнозинство само от присъстващите Цветове — натърти Андрос.

Карвър Черния кимна, за да потвърди правотата му. И всички около масата веднага си направиха сметката какво означава това. Карвър нямаше глас в Съвета. Бялата гласуваше само при равенство в гласовете на останалите. Подчервената беше мъртва и нямаше назован заместник, Гавин го нямаше заедно с гласа от името на тирейците в изгнание, заселили се на Острова на ясновидците. За да има мнозинство, на Андрос му бяха нужни само три гласа от пет. Той продължи:

— Препятствието е високо, няма спор, но Оролам ни е посочил път да продължим въпреки това. Всички ме познавате много отдавна, познавате делата на Оролам. И знаете пред какви трудности сме изправени. Не виждам защо да губим време в обсъждане. Предлагам да гласуваме.

Клитос гласува за него, разбира се. И Андрос гласува за себе си с думите, че да се въздържи означава да покаже престорена скромност. Останаха Джия Толвер Жълтата и Делара Оранжевата. Трябваше му подкрепата само на едната. Ако и двете гласуваха срещу него, трябваше да гласува и Бялата.

— Аз съм против — заяви Делара и скръсти ръце. — Разиграваш ме от…

— Време е не за речи — троснато я прекъсна Андрос, — а за гласуване. Джия?

Джия се озъби, по лицето ѝ се изредиха десетина различни изражения.

— Не мога да препреча пътя на Оролам. Ще загърбя разногласията помежду ни, защото това е истинско чудо в моите очи. Гласувам „за“.

Всички издишаха шумно.

— Гласовете „за“ са повече — обяви Бялата. Нито гласът, нито лицето ѝ издаваха нещо. — Утре ще извършим церемонията по полагане на клетва в Голямата зала. Това задоволява ли избрания за промахос?

— Напълно, върховна владетелко.

Андрос Гайл се усмихваше. Изобщо не се помъчи да прикрие ликуването си.

Срещата завърши. Карис стана и излезе в коридора. Върна кинжала на сащисания Гавин Грейлинг, щом младият черногвардеец прекрачи прага на залата. Но язвителните думи заседнаха в гърлото ѝ, защото зърна позната фигура да идва по коридора.

— Каелия?!

Дребничката жена беше дясната ръка на Третото око от Острова на ясновидците, стана и незаменима помощничка на генерал Данавис… тоест вече сатрап Данавис в управлението на острова, след като Гавин го превърна в нова сатрапия.

— Какво правиш… О, не! — изохка Карис.

Каелия беше не само умница, а и имаше дарбата на притегляща.

— Каелия! — Карис притича до нея.

— Сега съм Каелия Зелената, пратеница на сатрап Корван Данавис от Тирея — каза жената. — Корабът ми акостира преди часове. Щях да дойда по-бързо, но на кейовете имаше някаква бъркотия. Да не пропуснах нещо важно?

Ето защо беше бързал Андрос… Беше научил, че ще дойде още някой, който ще гласува срещу него. Един глас стигаше да съсипе замислите му. Бъркотия на кейовете, а? Хората на Андрос бяха забавили Каелия, докато завърши срещата на Спектъра.

Разлика от три минути може да промени цялата история.

33.

Когато влезе отново в библиотеката след всичко, което бе преживял, го обзе чудато чувство. Всичко си беше същото както предишния път. Минаваше покрай масите с дупки, за да не се разлеят сложените в тях мастилници. Покрай рафтовете, нагодени в подредбата си към кръглото помещение. Тази библиотека беше само една от многото на Малки Яспис, но тъкмо в нея допускаха и дисципули първа година, затова бе седял тук толкова време.

Жегна го тъга по отминалото. Доближи бюро, зад което седеше прегърбен късоглед млад книжник.

— Извинете, търся Рея Силуз.

Любезната библиотекарка, която му помогна да научи повече и за картите, и за всичко останало. Същата, която го прати при Янус Бориг, Огледалото.

— М-м… — изсумтя младежът и пак се съсредоточи върху работата си — купчинки книги и листове с бележки, от които явно не искаше да се откъсне.

— Чуйте, искам да…

— Нямаме книги за Рея Силуз. Ако това не ви харесва, оплачете се в Службата по вероучение.

— Какво?! — сепна се Кип. — Не търся книга за нея, а самата нея. Ей толкова висока, кльощава, с тясно лице и тъмна коса. И обикновено поема късните смени.

— Предайте на Тимеус, че е много остроумен и се надявам неговият трактат да изгние, преди някой да разреши издаването му.

— Не познавам никакъв Ти…

— Я по-тихо!

Библиотекарят пак се задълбочи в работата си. Кип се отказа. Може би някой в по-късните смени щеше да я познава. Ама че странно…

— Нуждая се от достъп до библиотеката на горния етаж — каза той.

— В коя година на обучение сте? — попита раздразнено библиотекарят.

— Новобранец в Черната гвардия.

— Доказателство? — сопна се библиотекарят.

— Излезте тук на пътеката за малко — предложи Кип и тупна с длан по свития юмрук на другата си ръка.

Книжникът изобщо не се стресна.

— За посегателство срещу библиотекар ще ви забранят да влизате в която и да е библиотека цяла година.

И сякаш пред Кип се разтвори ветрило от карти.

Овен, грубиянът. „Цяла година? Не изглежда толкова зле.“ Леко надвесване, лек намек за насилие. Леко възползване от физическата слабост на този млад мъж, за да му натрие носа в нея като в кучешки лайна. Овен, хитрецът. „Цяла година ли? — казва Кип. — По време на война? За черногвардеец, който може да се нуждае от тези знания в битките? Не ми се вярва.“ Овен, господарят. „Аз съм Гайл. Да не си въобразяваш, че някой ще накаже Гайл, защото ти е смачкал физиономията? Мога да те хвърля от балкон и никой няма дори да гъкне.“

Наистина обмисляше да изиграе някоя от тях или всички поред. Спря го погнусата.

„Дълъг път извървях от Ректън, а? От безсилно нищожество до нагъл робовладелец.“ Отдавна си знаеше, че се променя, но в това ли се превръщаше? Такъв ли искаше да бъде?

— Съжалявам — каза Кип. — Това беше шега, и то необмислена, недостойна за мен и несправедлива към вас. Моля ви за прошка.

Библиотекарят вдигна очи към него, сякаш извиняващ се черногвардеец беше най-необикновеното нещо на света.

— Имате я — отвърна и сви рамене. — Името?

Протегна ръка към купчината книжа, за да извади някакъв списък.

— Кип Гайл.

Младежът се закашля.

— Богоуби… Аха… — Пренареди книжата и се отказа да рови. — Ъ-ъ, можете да се качите веднага, господарю Гайл.

Кип не се зарадва. Богоубиеца. Още едно бреме, още очаквания, сякаш щом го е направил веднъж, няма съмнение, че ще успее отново.

— Ами… имам един въпрос. — Опита със смутена и обаятелна усмивка. — Бих ли могъл да се кача, без изобщо да помоля за разрешение?

— Разбира се. Но ако в тези библиотеки бъде заварен някой, чието място не е там, наказанията са сурови. Е, няма стражници пред вратите. Все пак са само книги.

„Ето ви го все същия Кип, готов да се хвърли с главата напред срещу врата, която… не е заключена.“

Първия, когото видя в библиотеката с ограничен достъп, беше командир Железни. „Какво става тук?“

— Толкова се радвам да ви видя! — възкликна Кип. — Малко се бях наплашил от тази история със „забранените“ библиотеки…

Командирът вдигна рязко глава.

— Трошач, имам работа.

— С какво се занимавате? — веднага попита Кип.

— Трошач, върши си твоята работа.

Кип изви глава встрани, за да види заглавието, и го прочете на глас:

— „Майки на крале: нетипично проучване на аборнейските родове“? За какво ви е това? И останалите?

— Според тебе какво разстояние ще успееш да пробягаш за едно денонощие? — безизразно попита Железни.

Мъждива искрица просветна в мъничкото мозъче на Кип: „Това е предупреждение, тъпако!“

— Разбрах, сър! — отвърна той и се дръпна, за да не чуе следващите думи, които можеха да му навлекат само страдания.

Отиде при маса, където четеше друг луксиат, по-възрастен от него с пет-шест години.

— Моля да ме извините, бихте ли ми казали къде се съхраняват родословията?

Младият луксиат вдигна глава. Клепачите му трепнаха гузно, като че бе задълбал в четиво, до което не бива да припарва. Текстът на страницата пред него беше на непознат за Кип език. Луксиатът се намръщи и каза:

— Подминал си ги. Ей там, където седи онзи огромен черногвардеец.

Огромен черногвардеец ли? Командир Железни имаше съвсем заслужена слава. Хората на Големи Яспис спираха да го зяпат, и то не само защото беше грамаден и привлекателен.

Хромарият обаче беше многолюдно гъмжило и за някои тук прочути бяха книжниците и луксиатите — хора, които Кип срещаше рядко. Този млад мъж сигурно щеше да изпадне в същото изумление, ако научеше, че Кип не може да изброи наизуст имената на шестимата Висши луксиати. Поредната малка доза смирение.

„Обикновено ми ги поднасят по-грубичко.“

Кип копнееше да проучи родословията и историите на различните семейства. Малко ли време и кръв му струваше достъпът до тях? Нали в началото бе пожелал да влезе в Черната гвардия тъкмо заради това? Но сега не си представяше как ще отиде да седне до Железни.

— Черните карти… — изведнъж се чу да казва.

Думите сами се изплъзнаха от устата му. А младият луксиат само го гледаше втренчено. Изглеждаше смътно познат, но може би само защото всички те си приличаха в тези смешни одежди.

— Еретичните колоди — добави Кип.

„Да, продължавай да си го просиш.“

— Ех, вие, новаци… Получавате достъп по-рано от всеки друг и веднага си търсите белята. — Луксиатът поклати глава. — Тези книги са в библиотеката с ограничен достъп.

— Не е ли тази? — учуди се Кип.

— Според тебе само една ли е?

— Така си мислех до този момент.

— По-схватлив си, отколкото изглеждаш.

— Моля?

— Но не чак толкова. — Луксиатът затвори книгата на масата. Още беше неспокоен. — Извинявай. Виж какво, личи ти, че си новобранец от Черната гвардия. Това не ти дава достъп до всичко. Еретичните писания и забранените магии са недостъпни за всички освен Цветовете, а и те трябва да получат специално разрешение. Черните карти са наречени „черни“, защото са еретични, следователно…

— Следователно книгите за тях са в раздела за ересите.

— Да, в най-недостъпните библиотеки, както вече се досещаш.

Кип разбираше, че така няма да постигне нищо. Пак ли да моли за разрешение? Съвсем наскоро бе говорил с Бялата. Можеше да помоли нея. Тя поне би разбрала защо го вълнуват черните карти, което изобщо не означаваше, че ще го допусне до книгите за тях. Пък и какво всъщност търсеше тук? Ровеше за скандали, с които да провали Клитос Синия ли? Как да знае дали това все още е необходимо на баща му? „Закъсня, Кип. Отново.“

Гавин беше пленен от пирати. Кип не се съмняваше, че те се държат добре с него — все пак той беше Призмата. Представяше си обаче, че винаги внимават да има превръзка на очите или нещо подобно, за да не ги пръсне на мръвки с подвластните му сили. Но можеше ли да се предвиди кога ще се върне Гавин? Едва ли.

— Как се казвате? — попита Кип.

— Куентин… Извинявай. Куентин Нахийд.

Много нервен беше този Куентин. Май му беше трудно да погледне Кип в очите. Книжници…

— Приятно ми е да се запознаем, Куентин. Как да получа разрешение?

— Ей така ще поискаш да ти разрешат?

Куентин се усмихна, сякаш беше забавно Кип да си въобразява, че всичко става толкова лесно.

Кип си замълча. Не си падаше много по снизходителните усмивчици. Куентин тръсна глава и се отказа от насмешките.

— Изчакай малко.

Отиде при бюрото на една библиотекарка и порови в едно чекмедже, докато разменяше любезности с жената. След малко даде на Кип квадратче от червен пергамент.

Кип запълни припряно празните места по редовете и под озадачения поглед на Куентин доближи командир Железни.

— Сър, бихте ли подписали това?

Подаде му перото, вече топнато в мастило.

— Трошач, имаш ли представа по колко различни начина мога да ти вгорча живота с това перо?

— Не, сър.

— А искаш ли да научиш?

— На теория — да, сър, но не и от личен опит.

Устните на Железни трепнаха… може би само във въображението на Кип.

— Това ще ме отърве от тебе поне засега — каза Железни.

— И то незабавно, сър.

Командирът се подписа на пергамента почти без да го погледне.

— Трошач, сполуката идва при смелите, но повече не прекалявай със смелостта пред мен.

— Слушам, сър.

Кип се върна при Куентин да си вземе нещата и да попита как да стигне до забранените библиотеки. Луксиатът като че ли беше стъписан от лекотата, с която бе постигнал целта си.

— Куентин, благодарско. Ти ми помогна много.

— Аз… ами… не мога да повярвам, че успя…

— Знам, не е честно. Опитай се да не ме мразиш. Семейството ми е сбирщина от… Както и да е, уредили сме се по-добре, отколкото заслужаваме. Ей, ти какво проучваш? Мога ли да докопам там някоя книга, която ще ти бъде полезна? Не бива да те оставя да си тръгнеш от библиотеката с нея, разбира се, значи трябва да съм при тебе, докато четеш, но ако мога да ти услужа…

— Това изглежда доста опас… О, великолепно! Наистина ще съм ти много признателен. Аз… аз изучавам какво ли не. Аз имам… ами, разнообразни интереси. — Куентин се изчерви, стрелна с поглед Кип, извърна се и забърбори припряно: — Извинявай, полагам усилия да се избавя от фалшивото смирение, но е толкова… Както и да е, четох за светците от първи век, запомних наизуст всичко за Албан и Странг, както и техните коментари. И за ритуалите на прехода от времето на Карис Заслепителката на сянката. И малко от алтернативните версии на старата история. Между другото, вече гледаш замаяно. Запаметяването на всички тези коментари обикновено изисква… цели пет тома са все пак… Май не те интересува.

Изучавал е всичко това?! Кип си каза, че може да му свърши работа някой ден.

— А нещо по-съвременно? — попита той. — Или това е прекалено опасно-великолепно?

Засмя се, за да прозвучи като шега. Стори му се, че Куентин забрави за стеснителността си, щом навлязоха в негова територия.

— Да речем, структурите на устойчивите племенни йерархии в Аборнея? — започна да изброява луксиатът. — И… съвременните мъченици? По едно време си помислих, че покрай тази тема и мен ме чака мъченичество. Различните подходи при строеж на храмове?

— Да смятам ли, че не се занимаваш със съвременни родословия? Благородническите семейства през Войната на Лъжепризмата и днес?

— Не.

— Хъм…

Кип си призна, че се е увлякъл в надеждите. Нима очакваше Оролам да му прати тъкмо книжник, знаещ всичко, което той искаше да научи? По-изненадан беше от лекотата, с която изрече думите „Войната на Лъжепризмата“. Беше израсъл в Тирея, където говореха само за „Войната на Призмите“. Не я бе нарекъл „Войната на Лъжепризмата“, за да се приспособи, всъщност изобщо не беше съзнателен избор. Това място го променяше.

— Изглеждаш ми познат. Да не сме се срещали и преди? — попита той.

Куентин завъртя глава, примига, позата му отново стана скована. Ама че странен момък.

— Не знам. Възможно е. Не се засягай, моля те, но аз не обръщам много внимание на черногвардейците.

Какво друго да очаква? Самият Кип май не бе поглеждал някой луксиат за повече от миг, откакто беше в Хромария. Хрумна му нещо. Куентин бе казал, че е наизустил внушителни текстове и очевидно бе получавал разрешение да проучва каквото пожелае. Това едва ли беше обичайно, значи имаше солидна подкрепа. Може би двамата не се различаваха чак толкова… макар че Куентин сам бе заслужил привилегиите си.

— Я ми кажи нещо… Сигурно си се прочул в твоите кръгове, а?

— Не бих казал, че чак съм се прочул… Пусто да остане! Пак това престорено смирение. — Луксиатът въздъхна. — В моите тесни кръгове да. — Лицето му пак почервеня. — И те моля да ме извиниш за ругатнята.

— Колко време мина, преди да се опитат да те въвлекат в политическите си ежби?

— Какво? Кой? Извинявай, не разбирам.

— Луксиатите. По-старшите от тебе.

Кип виждаше, че Куентин прекрасно разбира за какво му говори.

— Магистериумът е десницата на Оролам на земята. Не е въвлечен в политиката като другите институции — заяви Куентин.

Изнервено. Неуверено.

Миг колебание — да бъде ли и този път Кип Устатия, или не?

— Значи си лъжец… Жалко. Мислех си, че можеш да бъдеш приятел. Желая ти всичко добро, братко Нахийд.

34.

Кип нямаше време да отиде веднага в забранената библиотека, а Карис още не го бе потърсила, затова тръгна за следващата си лекция. При магистра Тавенца Златоока. Тя беше прастара за притегляща, може би около шейсетте, и имаше страховита слава. За нея казваха, че приемала само по трима дисципули на година. И то само жълти суперхромати. И разбира се, Кип щеше да се присъедини към класа ѝ месеци след началото на обучението.

Запъти се към жълтата кула, мина по въздушния мост, като преглътна само веднъж заради височината, и след няколко минути се озова пред вратата на малка зала. Спря да прочете табелата: „Не се допускат мъже.“ Озъби се.

„Кип Гайл убива богове и крале, но се бои да потропа на една врата.“

Не, това беше съвсем друго. Все едно да влезе в тоалетна за жени.

Сведе поглед към обгорената си лява ръка, която толкова неусетно се свиваше в юмрук. „Хайде, юмрук.“ Тропна по вратата леко, но уверено три пъти.

Вратата се отвори още с третото тропане.

— Какви ги вършиш? — сопна се възрастна жена със златисти очи и наситена със светлина кожа.

Нямаше нужда да гадае коя е.

— Приветствам ви, магистра. Видях табелата…

— Но не си я прочел? Не може ли да четеш? Махай се.

Тя бутна вратата. Кип пъхна ботуш в пролуката, без да се замисли. Вратата се удари в подметката и пак се отвори. Магистра Златоока вече стоеше с гръб към него и се вцепени от звука.

Двете млади жени, които седяха в стаята зад нея, се ококориха потресени.

— Моля за извинение. Аз съм новият ви дисципул — Кип. Предположих, че табелата е недоразумение. Допуснах, че означава „Само за суперхромати“.

— Е, и? — обърна се тя.

Гледаше го, сякаш е някаква буболечка. Кип се запъна, не разбираше защо тя се държи така.

— Аз съм суперхромат…

— Момче суперхромат е като куче, което може да излае „обичам те“. Това е куриоз, но не създава прецедент.

Тя затръшна вратата. Кип се примири. А тъкмо бе започнал да се поддава на илюзията „Малкият лорд Гайл прави каквото си ще.“ Не беше ли крайно време някой да го смъкне на земята? Пък и така беше свободен да отиде в забранената библиотека преди Андрос Гайл да се сети, че може да го прецака и в това.

Сепна се, защото запречваше вратата, а дисципула на двайсетина години с черти на грозновата аборнейка и бледи жълти ореоли в очите искаше да влезе. Той се отмести. Преди да се вмъкне в стаята, тя се усмихна със съчувствие и каза:

— Само Светлоносеца ще може да поправи някои несправедливости.

Кип се върна в Кулата на Призмата и отиде до една от стаите, към които го бе упътил Куентин. На стол пред вратата седеше библиотекар и четеше. Оживи се видимо, че някой е дошъл.

— О, здравейте!

Извади от джоба си ключ и протегна ръка. Кип му даде късчето червен пергамент.

— Кип Гайл? — промърмори библиотекарят.

Нямаше съмнение, че може да чете, затова Кип не знаеше как да тълкува скрития в тона му въпрос и само потвърди:

— Да, аз съм.

— Вие сте били там… — Мъжът си облиза устните. — Той жив ли е? Истина ли е? Твърдят, че е така, но какво друго да очакваме от тях? За да не губим надежда до Слънцеднев, нали разбирате? Призмата наистина ли е жив?

— Заклевам се — отвърна Кип. — И аз помагах да го извадим от водата. Той дишаше. Неколцина пирати не стигат да видят сметката на Гавин Гайл.

Библиотекарят кимна с облекчение.

— Така си е, да. След всичко, което вече направи… — Пак погледна пергамента и се намръщи. — Благодаря ви. Колко жалко, че ме мога да ви пусна вътре дори само в отплата за добрата новина. Съжалявам, господине. Нови правила. Вашият дядо е решил, че до този специален раздел ще бъдат допускани само онези, които получат писмено разрешение лично от него.

— Какво?!

Андрос имаше ли право да налага такива забрани?

— Получихме нареждането тази сутрин, преди по-малко от два часа — обясни библиотекарят.

Два часа. Преди Кип да пробута изтънчената си хитрост, за да се сдобие с подписа на Железни. Не знаеше дали да се радва, че шпионите на дядо му не са чак толкова способни, или да се чумери, че Андрос е провалил плана му още преди той да го измисли.

„Малкият лорд прави каквото си ще“, а?

Вече не знаеше с какво да си запълни времето. В края на краищата отиде само на една лекция — по инженерни науки. Обсъждаха ъглите на попадение, качествата на огледалните брони и рефракцията на луксина. В тази зала видя най-добрия нагледен урок досега, а оръжейници и бойни притеглящи ставаха поред да обясняват защо при такова качество на огледалната броня тя ще спре изстрелян срещу нея син луксин под този ъгъл, но не и под онзи. И че чистотата на бронята е основен проблем, тъй като мръсотията влошава отразяващите ѝ свойства.

Някои от Огледалците (обикновено или елитната пехота на някоя сатрапия, или най-богатите бойци във войската) дори покриваха броните си с извънредно тънък памучен плат и можеха да я излъскват до блясък непрекъснато. Преди да влязат в сражение, махаха това покривало, но се случваше да го оставят върху бронята и в бой. Вярно, това малко разваляше впечатлението от вида им, но един оръжейник изтъкна, че има полза първите лъчи син луксин да разпорят плата, вместо ти да се мъчиш с него. И все пак повечето Огледалци искаха да си осигурят веднага психологическото предимство над притеглящите, като им покажат отдалече сияещите си брони. Кип си каза, че е по-вероятно да имат други подбуди — щом са се потрудили толкова усърдно да си лъскат броните, защо да не се изфукат с тях, когато му е времето.

В този ден имаше само общ обзор на проблемите и подробно обсъждане на един-единствен цвят — синия. Лекциите щяха да продължат и Кип се надяваше да присъства на всички.

Изведнъж се оказа, че никоя лекция не изглежда задължителна. Ясно беше, че повече няма да участва в първоначалното обучение с магистра Кадах, но формално му бе разрешено да пропуска само тези занятия. Толкова много работа предстоеше заради войната, защо да си прахосва времето с истории и жития, които нямаха пряка връзка с нея?

„Употреба на луксин в изкуството“? В такъв момент? С кого си мислеха, че се шегуват?

И май освен инженерите никой друг не искаше да си отвори очите за факта, че войната е съвсем истинска… и че могат да я загубят.

След тази лекция отиде да обядва. Не завари никого от новобранците в Черната гвардия. Графикът на повечето беше разместен така, че да ходят на лекции, без да пропускат тренировките. Кип се загледа в масата на отхвърлените, където бе седял само преди няколко месеца. Групичката се бе разпиляла. Тея и Бен-хадад бяха погълнати от голямата общност на черногвардейците. Момичето с белега — Тизири, бе изпъдено да се прибере в родината си заради провала на Кип в играта на Девет крале с Андрос Гайл. Оставаше само Ейрас.

Той седеше сам. Кип се подвоуми и отиде при него. Ейрас вдигна глава.

— Какво правиш тук? — попита неприветливо.

— Ами… смятам да се нахраня. Може ли да…

— Не се нуждая от твоето съжаление.

— Само нуждаещите се от съжаление казват това — изтърси Кип, преди да се усети, че трябва да внимава какви ги дрънка. Кип Плямпалото.

— Не искам повече да говориш с мен.

Кип се отказа. Седна сам на друга маса и си изяде храната в мълчание.

Не знаеше с какво да се залисва и слезе долу. Макар че по-късно през деня му предстоеше и тренировка на Черната гвардия, не понасяше бездейното чакане. „Карис, по-скоро се заеми с обучението ми.“

Тренировъчната зала на баща му беше почти същата каквато я бе оставил последния път, само препятствията бяха пренаредени. Но Кип тръгна към висилката, сякаш привлечен от нея.

Преди битката за Ру проклетите висилки бяха неговото всекидневно унижение. Дойде тук сам, за да не види никой друг колко е жалък.

Подскочи и направи набиране с лекота. Е, това си беше хитруване. Имаше инерция от скока. Още едно набиране. И още четири. Шест?

Шест!

Пусна се, стъпи на пода и за пръв път почувства паренето в мускулите като доказателство за напредък, а не наказание за провала. Омота ръцете си с платнени ленти и отиде при стария тренировъчен чувал. Включи светлините с малко свръхвиолетово. И за половин час или може би дори цял час се унесе в простичкото бъхтене на чувала. Хулите и спомените за подигравки изплуваха на повърхността като пяна сред разгорещените удари и той ги изтръскваше от себе си една по една. Злобните думи на майка му, заяжданията на Овен, разочарованието на генерал Данавис, враждебността на Ейрас — удар по удар. И вместо да налага чувала с непохватна ярост, започна да насочва юмруците и краката си с безстрастна точност.

Овладяваше собственото си тяло все по-добре. Удряше по-бързо, по-умело и по-силно, линиите на силата минаваха безупречно от устойчиво стъпващите ходила през таза и стегнатите коремни мускули, за да стоварят юмрука в чувала там, където той искаше. Това беше… прекрасно.

Близо до горния си край чувалът малко се бе разшил и Кип си въобразяваше как ще удари с такава мощ, че да го разпори от горе до долу. Това не се случи, разбира се, но фантазията го подтикваше да не спира.

Вече привършваше и размотаваше лентите, когато вратата се открехна и в залата надникна Тея.

— Помислих си, че ще те намеря тук — започна тя неловко. — Голям глупчо си, за нищо няма да те бива на тренировката. Вероятно ще накарат и двама ни да тичаме. — Направи кисела гримаса. — Извинявай, това беше тъпо.

Кип се ухили.

— Тея, радвам се да те видя.

— И аз се радвам да те видя… — Тя се колебаеше. — Съжалявам, че не бях там. Тоест на палубата. Ти си мой партньор, а аз не бях до тебе, когато имаше нужда от мен. Това ми тежеше много. А после ти се върна и… срещата не беше точно каквато исках.

— Като заговори за това…

— Кип, аз… аз трябва да пазя някои неща в тайна. Дори от тебе. Можеш ли да ми се довериш?

Когато Кип си мислеше за Тея, все си спомняше дребничкото момиче, което бе сбъркал с момче преди толкова месеци. Младата робиня, неуверена и затънала в несгодите си. Но също и момиче, способно да претегли съвсем точно шансовете на всички кандидати за Черната гвардия и да прецени, че е четвърта сред тях. И въпреки това незнайно защо да не забележи как изпъква с това или колко е проницателна.

Тази Тея не беше онази Тея. Кип проумя, че докато се е променял и израствал в стълкновенията и е откривал лъжите във втълпените му поучения, е очаквал другите да си останат каквито бяха. Що за глупост…

Тея беше дребничка, но не и дете. Кип си знаеше, че едва ли може да се мери по зрялост с нея.

— Чух, че си спасила от провал нападението срещу Руишки нос. — Тя само сви рамене. — Стражеви капитан Темпус каза, че командир Железни е искал да те награди с медал.

— Какво?

— Някой висшестоящ обаче се възпротивил.

— Намеса в Черната гвардия? Кой би могъл… О, няма нужда да ми казваш.

— Така си е — съгласи се Кип. — Тея, доверявам ти се, стига да не работиш за онзи дърт цирей. Още си на наша страна, нали?

Тя се засмя, но някак плахо.

— Тея, нали… нали не служиш на моя дядо?

— Кип… Трошач, не мога да ти кажа нищо. Но никога няма да те предам. Ти си най-добрият ми приятел.

— Наистина ли?

Тея се извърна смутено. На Кип му идеше да се халоса сам по лицето. Пак беше сгафил.

— Тоест аз си мислех, че понеже беше моя робиня…

— Какво?!

Лицето ѝ почервеня от гняв.

— Чакай, чакай! — Той си пое дъх. — Исках да съм твой приятел. И през цялото време се страхувах, че когато… когато спечелих документите за собственост над тебе, вече не можем да сме приятели. И не знаех дали това пречи дори сега. След като вече си свободна. Не знаех дали всеки път, когато ме видиш, няма да ти напомням за робството. Ти също си най-добрата ми приятелка.

Стори му се, че успя да я умилостиви, но още изглеждаше разстроена.

— Кип, аз съм човек, не само бивша робиня.

— И аз не съм само Гайл, но няма как да се отърва от това.

Тя сви устни, после кимна. Ръката ѝ опипа неволно окаченото на шията мускалче. Кип сдържа любопитството си и не попита какво е това. Дали не беше подарък от бившата ѝ господарка? Лицето на Тея се оживи, макар че устните ѝ не се усмихваха.

— Хайде да отидем да поблъскаме нещо, че да ни мине — предложи тя изведнъж и се изчерви.

Прииска му се да хване ръката ѝ и не посмя. Защо изведнъж се почувства толкова непохватен и недорасъл?

— И недей да говориш за това пред другите — помоли Тея.

— Никой няма да чуе от мен, че с тебе сме приятели — изрече той тежко.

— Трошач!

Кип се ухили и направи с пръсти знака на трите и четирите, сякаш потвърждаваше клетва. И Тея не можа да сдържи усмивката си.

Тя като че ли искаше да се впусне в обяснения защо всъщност не може да му обясни причината да се върне в Хромария опръскана с кръв, да се оправдае все някак, но се отказа. И Кип прие това като проява на зрялост. Предишната Тея щеше да увърта и да усуква от опасение, че той не ѝ вярва. Или беше вярно да си мисли „робинята Тея щеше да увърта и да усуква“? Ами ако и преди е била каквато е сега, но робството ѝ е пречело да го покаже?

„Е, значи поне едно нещо направих както трябва. Поне веднъж в живота си.“

— Липсваше ми, Кип — каза Тея, засмя се и го замери с една сгъната хавлия.

Той улови хавлията, усещаше как усмивката напира да разкъса бузите му.

— Готов ли си да се качим?

Кип си избърса лицето. Тренировките на Черната гвардия си имаха и добра страна — никой не би обърнал внимание, ако се появи вече изпотен.

Вратата зад тях се отвори и влезе Гринуди. Кип забрави за усмивката си.

— Добър ден, млади господарю… Гайл — каза робът.

Както винаги беше облечен спретнато и в лицето приличаше на спаружена ябълка, а държането му си оставаше приятно колкото диария посред нощ.

— Гринуди, изглеждаш много добре! — заяви Кип с пресилено дружелюбие.

Послужи си натъртено с името на роба, за да напомни кой какъв е в залата. Откога ли ги подслушваше?

— Вашият дядо желае да отидете при него.

— За игра на Девет крале ли?

— Доколкото знам — да.

— Имам тренировка с Черната гвардия. Не искам да играя с него сега.

— Вашите желания нямат значение. Промахосът ви заповядва да се явите при него. Ще дойдете с мен. Веднага.

За този човек явно беше наслада да вбесява Кип. Промахос ли?! Милостиви Оролам, само това не! Затова значи имаше власт да не го допусне в библиотеката. Проклет да е!

— Иначе какво ще стане? — наежи се Кип.

„Не можеш да не го правиш, нали?“

Старият париец изви глава да погледне Тея.

— Иначе тази ваша приятелка ще бъде прогонена.

— Моля? — Тея настръхна.

— Не говоря с тебе, робиньо. Затвори си устата — сопна се Гринуди.

Ама че мръсник…

— Не съм робиня! — изръмжа Тея.

— О, съжалявам за грешката.

Не беше грешка, разбира се. Е, поне на един въпрос вече имаше отговор — Тея не служеше на Андрос. Не би заплашил някого от своите, нали? Или би разчитал, че Кип няма да позволи да ѝ навреди? Толкова коварен ли беше Андрос, че да играе срещу своите карти с надеждата противникът да го измъкне по неволя от това положение?

Кип посърна. Боеше се. С кого имаше дързостта да се надхитря? Андрос Гайл беше направо божествен в ума и жестокостта си. Магистра Кадах нямаше власт да изгони бъдещ черногвардеец. Андрос обаче можеше да изхвърли от Хромария когото си поиска. Сега той беше промахосът. Какво бедствие…

— Не съм готов — заинати се Кип.

— Той иска от вас не да сте готов, а да отидете при него.

Кип изпсува тихичко.

— Мразя те, Гринуди.

Робът се усмихна със стиснати устни.

— Сърцето ми се къса, господарю.

35.

Някои от робите се развикаха радостно, че ключът е намерен. Други бяха по-предпазливи, може би прекалено наплашени или пък по-цинично настроени. Оролам се разтича покрай скамейките, отключваше припряно оковите.

— Освободи десетина от нас, за да срежем абордажните мрежи — обади се Гавин. — Другите са ни нужни на веслата.

— Освободи всички! — кресна някой от предните скамейки.

— Като му дойде времето! — настоя Гавин.

— Лъжеш ни! — изрева онзи. — Или ще се освободим сега, или никога!

Гавин не вярваше на ушите си. Щяха да прахосат шанса. Нямаха време за такива глупости.

— Някои от нас ще си рискуват кожите, за да отделят този кораб от другия. Ако не се отдалечим колкото може по-скоро, те ще се върнат по мрежите или ще заредят оръдията и ще ни разпердушинят. Ако не искате, не гребете. Така ще погубите всички ни.

Той се втурна към наполовина пръснатата на трески от гюлето стълба, грабна една откъртена летва и хукна нагоре по остатъците от стъпалата. Антониус Маларгос го следваше, без да задава въпроси. Профучаха покрай недоумяващите роби на горната гребна палуба и стигнаха до тясна площадка.

Гавин, Антониус и още шестима роби се струпаха под затворения люк. Гавин напъна с рамо, но нямаше как да вложи много сила — люкът беше разположен почти водоравно над него.

— Оролам да се смили над нас — измърмори Антониус. — Сега какво ще правим?

Един роб се пресегна над рамото му и напипа резето, скрито в сумрака. Дръпна го ухилен — само зъбите му се бялнаха. Гавин досега се бе надявал, че зрението без цветове ще му помогне да вижда по-добре на тъмно. Май щеше да остане излъган в надеждите си. Само лишения. За разлика от не особено достоверните истории, в които слепци имаха неестествено изострен слух или обоняние, не личеше да се е сдобил с някаква дарба вместо изгубената.

Може и да беше справедливо. Докато беше Призмата, нямаше затруднения. Силите му само нарастваха. Сега нямаше никакви сили.

— Някой има ли нож? Или меч? Някой знае ли как са закрепени абордажните мрежи? Само с куки или са вързани от нашата страна? — Гордееше с паметта си, но нали го бяха качили на борда в несвяст… — Все едно — продължи да умува на глас. — Няма как да ги развържем, ако са опънати. Трябва да ги срежем.

Подадоха му нож. Един.

Гавин го върна. Имаше и тренировките си, и летва.

— Първо абордажните мрежи — напомни той. — Единственото ни предимство е в броя. Нищо няма да направим, ако се прехвърлят подкрепления от другия кораб. Махаме мрежите и се отдалечаваме. Убивайте, за да вземете оръжията, и режете мрежите. Готови ли сте?

Не чакаше отговор, а блъсна люка и изскочи на палубата. Внезапната безмилостна светлина почти го заслепи, звуците го връхлетяха ненадейно след теснотията долу. Мускет изтрещя на петнайсетина крачки, но пиратът се целеше по стрелец високо в такелажа на другата галера. Гавин се втурна към него.

Пиратът дори не го видя — презареждаше мускета с гръб към Гавин. Летвата се заби в главата му като весло във вода и той залитна сред фонтан от кървави пръски. Гавин го връхлетя и изтръгна ножа от канията на колана му.

Миг по-късно тичаше отново. Бързината и изненадата бяха единствените им предимства. И един пират със сабя стигаше да съсече шепата роби, за да сложи край на опита за бягство.

Имаше още един пират до мрежите при кърмата, но той навреме забеляза Гавин. От глупост или смайване не понечи да изкрещи предупреждение към останалите на другия кораб, затова пък се приготви да нападне със сабята си.

Гавин почти не забави крачка. Вдигна ръката си с ножа и замахна, все едно щеше да го метне. Пиратът трепна и изви острието нагоре. Гавин стовари ножа надолу, за да отклони сабята, и изви тялото си настрани. Ножът и сабята изчегъртаха, от евтините остриета хвръкнаха искри. Летвата в лявата ръка на Гавин само се плъзна по челото на противника.

Това обаче стигна да го зашемети. Гавин замахна с все сила за повторен удар. Счупени зъби изскочиха от устата на мъжа и той се свлече. Гавин се тръшна на колене върху гърба му и заби ножа в основата на черепа. Грабна сабята, надигна се и подхвърли ножа с дръжката напред на този, който беше зад него. Антониус по инстинкт отскочи и ножът изтрака на дъските. Той се наведе да го вземе и в същия миг куршум от мускет изсвири над главата му и удари палубата само на десетина стъпки от него.

Другата галера беше по-висока от „Злият лебед“, което можеше да е и добре, и зле за робите — не се знаеше колко безогледна ще е яростта на пиратите от бунта им. Ако искаха да се върнат по-скоро на своя кораб, можеха да пъхнат сабите си в ножниците, да се търкулнат надолу по мрежите и да нападнат тутакси. Но никой с поне капка ум в главата не би го направил, а дори внимателното слизане по мрежи от въжета не беше лесно.

Разбира се, не си струваше да разчита, че пирати под командването на Топчията имат поне капка ум в главите.

Гавин се добра до фалшборда и се убеди, че мрежите не само са закрепени с куки за дървото — въжетата им бяха омотани около релинга, преди куките да бъдат забити. Лошо. Но пък тези примки ги опъваха допълнително. Той плъзна острието по въжето и го сряза още с второто движение. Имаше още четири куки. Четири мрежи между него и свободата.

Четирима роби се бяха скупчили около един пират насред кораба и го блъскаха и ритаха. Антониус тичаше към най-далечната мрежа. Умно момче. А Гавин трябваше да се справи с още един пират, който имаше сабя. С крайчеца на окото си зърна един пират от другата галера да се прицелва в него, затова както тичаше се хлъзна на хълбок и подскочи пъргаво там, където пиратът със сабята го прикриваше от пирата с мускета.

И докато се нахвърляше, вече виждаше други пирати да скачат на мрежите, за да се върнат на „Злият лебед“. Времето му свършваше. Сабята и по-тънкият, леко извит напред атаган се сблъскаха със звън и Гавин усети веднага месеците без упражнения по фехтовка. Все пак един пират не е много повече от моряк, настървен да убива. Не беше като сблъсък с обучен и опитен боец. Гавин пропусна две възможности за смъртоносен удар — опита прекалено мудно да се възползва, а и се оказа твърде предпазлив.

Получи и трети шанс. Отби атагана встрани и уби пирата — намушка го само колкото да му прободе сърцето и побърза да отскочи, за да не бъде посечен от последен удар. Дори ако някой ще умре в следващите секунди, не знаеш дали няма да отнесе и тебе в отвъдното.

И веднага се сети, че сега онзи с мускета може да го гръмне. Пак отмести със сабята атагана на умиращия и го награби с лявата ръка в мига, когато чу изстрела. Пиратът се разтресе от куршума в рамото, точно между пръстите на Гавин. Поне се надяваше да е между пръстите. В момента само усещаше как показалецът му се сгорещява.

Пусна потръпващото тяло и видя, че пръстът му кърви, но е цял. Стовари сабята върху въжената примка около релинга.

Един пират тичаше по абордажната мрежа с немислима ловкост, стъпваше от въже на въже с грацията на танцьор, и то бързо. Но сабята сряза въжето още с първия удар и мрежата внезапно провисна. Пиратът скочи с протегнати към фалшборда ръце и успя да се вкопчи в релинга. Не се пусна, макар че тялото му се блъсна тежко в корпуса на галерата.

Гавин замахна към релинга и осем пръста паднаха на палубата. Кратък писък и приятен шум от цопване във водата го увериха, че опасността е отминала.

— Гребете! — кресна, когато изтича покрай дупката, зейнала в палубата от оръдейния изстрел.

Но робите долу вече правеха каквото е нужно — веслата изтласкваха другата галера и изопваха мрежите.

Имаше още две куки и онези, които бяха отишли на кърмата, срязаха едното въже. Остана последната в средата на кораба. Гавин хукна към нея.

Куршуми изтръгваха облачета трески от палубата около него. Един пират скочи от абордажна мрежа и Гавин му разпори чатала в движение. Видя друг пират да извърта към него малко оръдие и се просна по корем в секундата преди то да избълва смърт към „Злият лебед“.

Изправи се мигновено и потърси с поглед падналата сабя.

— Гайл! Гайл! — проехтя познат глас.

Знаеше кого ще види. Топчията стоеше на някакви си двайсетина крачки, цевта на великолепния мускет-меч бе насочена право към лицето на Гавин. Нямаше как Топчията да не улучи от такова разстояние.

Веслата се потапяха във водата, но щеше да мине твърде много време, преди да изтласкат тежката галера.

Гавин вече държеше сабята. Ако Топчията го простреляше в главата, не би могъл да среже последното въже. Щеше да умре напразно. Но ако Топчията искаше да е сигурен в успеха и куршумът го пронижеше в гърдите, можеше да размени живота си срещу свободата на другите роби.

Колко ценни са неколцина роби в сравнение с Призмата? Колко ценни са дори хиляда роби в сравнение с Призмата? Какво ще спечели светът, ако Гавин избере саможертвата?

Нищо.

— Правиш каквото е нужно — каза Гавин и на себе си, и на Топчията.

Удари въжето със сабята, чакаше куршумът да разкъса плътта му. Не го дочака. Мускулите му бяха толкова вцепенени, че дори не сряза въжето докрай. Замахна отново и падналата абордажна мрежа изсипа неколцина пирати в морето.

Вдигна глава да погледне Топчията, който още се целеше в него, сякаш самият той не разбираше защо не стреля. Топчията обаче бе извил глава към хоризонта. Гавин погледна в същата посока.

Там беше корабът, преследващ Топчията от години. А при сблъсъка с другата галера „Злият лебед“ бе изпотрошил всички весла от едната ѝ страна. И сега Топчията стоеше на палубата ѝ.

Този път нямаше да избяга от жадуващия да го докопа капитан. Беше загубил доста от пиратите си, пък и едва ли щяха да им стигнат барутът, гюлетата и куршумите, за да победят.

Топчията не го беше убил, с което сам се обричаше на гибел. Що за щуротия? Вярно, Топчията се крепеше на ръба на безумието, но нали дори то беше подчинено на неговата себичност?

С псувня, която не стигна до ушите на Гавин, Топчията наведе мускета надолу. Главата и раменете му подскачаха, докато бълваше сквернословия. Погледът му шареше трескаво, а Гавин не можеше да предвиди какво ще направи. После нещо прелетя в дъга над водата — копие ли беше? Гавин се дръпна и мускетът-меч падна близо до него.

Какво?…

Гребците на „Злият лебед“ пак потопиха веслата във водата и корабът пое напред по-стремително, пролуката се разшири, а пиратите на превзетата галера явно нямаха повече барут за оръдията и само проклинаха втрещени.

Вълна наклони „Злият лебед“ и мускстът-меч се плъзна към дупка от гюле в разбития фалшборд.

Гавин се хвърли натам и го хвана, преди да падне в морето. Изправи се.

Взря се в суматохата на другия кораб. Един пират беше блъснат толкова силно, че се катурна през борда, защото някой… — всъщност Топчията тичаше с все сила покрай релинга. Докато двете галери се раздалечаваха, вълните ги завъртяха така, че кърмата на „Злият лебед“ се изравни с носа на превзетата галера. Топчията се насочи право към носа, стъпи, отблъсна се и полетя във въздуха с крясък, прозвучал като „Да ти го начукам, Зури!“.

За миг на Гавин му се стори, че лудият пират ще прелети над пролуката. Размахваше ръце и крака… и пльосна в морето сред истински гейзер.

Гавин се втурна към кърмата. Гребците не забавяха и разстоянието се увеличаваше неумолимо. Гавин се наведе от кърмата и видя във водата неколцина пирати, но Топчията го нямаше. Тогава погледна право надолу.

Топчията се бе вкопчил в провиснало отрязано въже и се катереше по него. Добра се до товарна стълбичка и се качи пъргаво. Гавин го чакаше горе, почти забравил за мускета-меч.

Топчията стигна до края на стълбата, тръсна глава да махне водата от очите и брадата си и протегна ръка към Гавин.

— Какво чакаш? Помогни на Топчията. Той ти подари живота.

И се ухили безумно.

36.

Кип вървеше зад Гринуди към покоите на Андрос Гайл, обзет от познатото тежко предчувствие. При всяко стълкновение със стареца поражението изглеждаше неминуемо.

Гринуди подмина предишното преддверие. Вратата беше зазидана. Андрос Гайл бе заел и стаите на покойната си съпруга, за да има много по-просторно жилище. Незнайно защо Кип си бе въобразил, че той ще запази стаите на Фелия като светилище в нейна памет.

Още ли очакваше да намери нещо добро в дъртия паяк?

Минаха между черногвардейците, охраняващи външната врата и очевидно недоволни, че са толкова отдалечени от онзи, над когото бяха длъжни да бдят. Влязоха в някогашната дневна на Фелия Гайл, превърната в чакалня за молителите, надяващи се промахосът да ги приеме.

В стаята седяха осмина благородни притеглящи — някои бъбреха, други гледаха останалите с нескрита враждебност. Кип разпозна неколцина от най-видните притеглящи в различните цветове, макар да не знаеше имената на всички. Най-възрастен сред присъстващите беше побелелият лорд Клонест дъб, който невъзмутимо четеше молитвен свитък… или по-вероятно прикриваше бележките си като молитви, за да не ги прочетат шпиони. Останалите бяха в четвъртото десетилетие от живота си. Тук беше нисичката жена, за която Кип вече знаеше, че е новият Цвят на Тирея. Позна и жена от рода Красос, сестра или братовчедка на опозорения и екзекутиран губернатор на Гаристън. Тук беше Акензис Смит, тук беше и Джейсън Джорвис, чиято сестра бе загинала след скок от балкона при скандални обстоятелства в нощта, когато Гавин се ожени за Карис. Семейство Джорвис упорстваха в твърденията си, че Гавин има някаква вина за смъртта на Ана, и настояваха за обезщетение. Кип разбираше нежеланието им да се примирят със самоубийството, но да го използват, за да увеличат влиянието си?…

И последната, която познаваше — Тизис Маларгос, младата и пламенна зелена притегляща, която се помъчи да му внуши, че провалът при изпитанието означава гибел, а после го провали нарочно, като му подаде въжето. Кип изобщо не се постара да запази в тайна ликуването си, когато научи, че Гавин я е подлъгал сама да се лиши от поста си в Спектъра.

Веднъж бе излязъл от поредната среща с Андрос Гал, готов да повърне, и командир Железни му каза, че е виждал сатрапи да излизат от покоите му в още по-плачевно състояние.

Колкото и лошо да завършваха тези сблъсъци със стареца, поне и на Тизис предстоеше същото. „Наслаждавай се, скъпа.“

Той ѝ кимна приветливо. Тя май се слиса и това също беше като мехлем за раните в душата му.

Гринуди вече бе влязъл, а друг роб, отпратен, излизаше. Кип се поколеба, престорената му дързост се източваше като пикня по крака на страхливец.

Напрегна се да понесе миризмата в стаята. И тъмнината.

Погледна Тизис, защото беше приятна за окото, а не защото се тревожеше какво мисли тя за него, и видя гадната ѝ усмивчица — тя долавяше плашливостта му.

Кип издиша, надул бузи. Беше си заслужил презрението ѝ. Притегли факел от свръхвиолетово. Гринуди отмести тежките завеси, присвил очи с неизменния си присмех, и Кип пристъпи напред.

В светлината.

Отначало се заблуди, че Гринуди не го е довел където трябва. И почти в същия миг осъзна грешката си. Спомняше си тази стая смътно. В буквалния смисъл. Столът, масата, картината над камината изглеждаха различно в рязката, открояваща и най-фините подробности свръхвиолетова светлина на факлите, които бе притеглял. Въпреки това си бяха същите. Тъкмо на този разкошен килим бе паднал, когато старецът го зашлеви свирепо в мрака.

Андрос Гайл се подпираше на ръба на бюрото, наполовина седнал, наполовина изправен. Поза на много по-млад мъж, но днес му подхождаше. Кип стоеше вцепенен.

Андрос сякаш бе отърсил от себе си едно-две десетилетия. Сега приличаше на жилав стар селянин или дърводелец. Още имаше шкембенце, което Кип бе забелязал отдавна, но май скоро щеше да се отърве и от него. Изглеждаше могъщ с тези широки рамене и волева брадичка на Гайл, които вече не бяха покрити от незнайно колко ката дрехи. Усмихваше се приятно, но макар да имаше лицето на Гавин, само че по-старо, усмивката беше друга. С твърде очебийна липса на сърдечност. Гавин се хилеше безгрижно с увереността, че всичко ще му се размине, защото е красив и всевластен, но винаги оставяше впечатлението, че случващото се наоколо само го забавлява. С него винаги беше ясно, че се отнася със симпатия към хората. Андрос Гайл гледаше през тебе, виждаше само целите си.

— Когато ми казаха, че си се върнал — започна Андрос, — не споменаха колко малко е останало от тебе.

Подсмихна се. Разбира се, вече бе видял Кип на срещата на Спектъра. Значи говореше за донесенията на своите шпиони преди това.

— Както виждам, не само аз съм загубил нещо — отвърна Кип.

— Казах го като комплимент.

— И аз. Ти беше бяс.

— Кип, човек рядко получава шанс да започне всичко отначало в живота си или дори в отделен разговор. Не пропилявай важните си шансове.

Може да беше звяр, но този съвет си го биваше. Кип спря напиращите на езика му думи.

„Ей! Постигнах го за втори път в живота си!“

— Девет крале? — предложи Андрос.

— С удоволствие, но не си нося колодите.

„Я почакай, Андрос не ми ли зададе въпрос? Все едно бих могъл да откажа?“

— И на мен ми липсват две — подхвърли Андрос. — Имам обаче предостатъчно. Можеш да използваш която пожелаеш.

— Какви са залозите този път?

Кип бе позагубил вещината си, но ако имаше време да прегледа колодите, поне все още можеше да различи силна от слаба.

— Значи не си я откраднал ти — каза Андрос.

— Моля?

— Някой е проникнал в покоите ми и е откраднал ценни вещи. Освен това е отмъкнал една от любимите ми колоди. Прилича на постъпка, каквато не ти е чужда.

И позна само по изражението на Кип, че не той е виновникът. Седнаха и Андрос сложи в средата на масата две двойки тестета.

— Хрумна ми, че можем да опитаме някой от старите двубои — Близнаците или Боговете и зверовете.

Класически двойки. В такива игри колодите бяха сравнително равностойни, но изискваха коренно различни стратегии от противниците. От играчите се очакваше да са научили наизуст всички карти. И в тези игри късметът имаше своята роля, но ако някой умееше да пресмята точно наум, можеше да прецени правилно вероятността противникът да изтегли някоя карта, за да се противопостави на съответната стратегия. Игра, в която Кип щеше да претърпи разгром, макар да знаеше повечето карти във всяка от тези колоди.

— Боговете и зверовете — реши той.

— Интересен избор.

И Кип се досети, че според Андрос е вложил в думите си скрит смисъл. Ами да, нали и двамата се бяха изправили срещу богове и зверове наскоро. Кип обаче направи избора си, защото смяташе, че тази игра е по-увлекателна. „Този път той ме надцени.“

Не знаеше дали това е за добро, или за зло.

— Коя колода искаш, внуче? — попита Андрос.

Кип вече знаеше, че дядо му очаква от него намек дори с избора на колодата, затова наново подбра думите си.

— Не е ли странно, че са противници в играта? Аз научих от личен опит, че боговете и зверовете са съратници.

— Изобщо не е странно — възрази Андрос. — Кой освен звяр може да се противопостави на бог?

— Такова ли е оправданието ти? — изтърси Кип.

Ето, пак…

— Когато в идните епохи мекушави мъже си седят в мир и хулят моите решения, самият факт, че живеят, ще бъде предостатъчно доказателство за моята правота — изрече Андрос и взе колода. — Колебливият никога няма да стане бог, затова на тебе се падат зверовете. — Разбърка колодите поред под втренчения поглед на Кип и раздаде карти. — Без ограничения във времето. Искам да си премерим силите на спокойствие, а вече сме виждали какви грешки допускаш, когато си под натиск.

Кип нито докосна картите си, нито се озърна, но настоя:

— Кажи на Гринуди да не стои зад мен.

Андрос прихна.

— Кип, подтикваш ме да се питам дали и аз съм давал на своя баща Дракос такива поводи за размисъл. Толкова схватлив понякога, толкова хитроумен, толкова зрял, а минута по-късно — свадливо дете, което замахва слепешком да счупи неща, по-ценни за самото него, отколкото за всеки друг. Просто защото се е разсърдило.

Махна с ръка на Гринуди и робът се отдръпна от мястото, откъдето можеше да гледа картите на Кип.

— Кой започва? — попита Кип и взе картите.

— Аз. Привилегия за по-възрастния.

Кип пусна картите на масата.

— Раздал си ми осем.

Тоест с една повече.

— Нима? Старостта притъпява способностите, както изглежда.

Андрос се ухили с искрена закачливост. Допреди няколко месеца изглеждаше с двайсетина години по-стар. И Кип се усмихна неволно. Затова пък сдържано.

— Картите бездруго не бяха добри, нали? — попита Андрос.

Взе осемте, добави ги към тестето, разбърка го сръчно и пак раздаде. Седем карти.

— Отвратителни — призна Кип.

Андрос се засмя и Кип си спомни как дядо му каза, че го харесва… малко. И разбра, че Андрос е проверявал дали ще се опита да мами. А може би нямаше да сметне това за измама. Може би за него такива похвати бяха само използване на грешката, направена от противника. Но картите не бяха добри и Кип предпочете да се откаже от тях, вместо да даде възможност на дядо си да изтегли една от тях и да я върне в колодата.

Промахосът нагласи слънчевия символ в играта на часа преди зазоряване и изигра първата си карта.

— Е, внуче, Хромарият е изправен пред борба за съществуването си, но повечето от тях още не могат да си втълпят този факт. Какво според тебе трябва да бъде променено?

Кип го изгледа косо.

— Сериозно ли говориш? Наистина ли искаш да чуеш какво ще предложа?

— Толкова ли си изненадан?

— Да.

— Много неща могат да бъдат научени чрез роби и шпиони, но аз вече чух от тях всичко, което е по силите им. Някои неща обаче можеш да видиш само със собствените си очи. А моите очи бяха…

— Разбити ли? — пак не се стърпя Кип.

Защо да не бодне дядо си с тази игличка за Хелел, наемната убийца от Ордена? Долови как Гринуди настръхна, но Андрос остана невъзмутим.

— Безполезни. Може да съм пропуснал какво ли не. — И все пак Андрос се взираше пронизващо в Кип. — Момко, аз съм безпощаден когато ми се опълчат, не отричам това. Не понасям да ме предвождат глупци. Но при победа съм великодушен. Правя необходимото, за да победя, и не се преструвам, че съжалявам за стореното. Това прави ли ме гнусен в твоите очи? Други се придържат към важащите за всички правила, но само на думи — постъпките им ги издават. Аз само съм по-прям от тях. Оролам има нужда дори от откровени хора, не е ли така?

Очите му блеснаха весело. Това преобразяване, толкова присъщо на семейството… Гавин понякога намекваше за несериозното си отношение към религията, пристъпваше до самата граница на търпимото. Андрос я прекрачваше нехайно, но ако тази безцеремонност се окажеше спасение за всички, кой би посмял да каже, че Оролам не се е намесил чрез него? Целите им съвпадаха.

Той беше промахосът. И несъмнено щеше да се бори срещу Цветния принц, та дори само за да запази властта си.

Затова Кип му каза за лекциите на магистрите, които с нищо не помагаха за наближаващото противостояние, и как като че ли единствени инженерите проумяваха пред какви трудности са изправени. Обясни и идеята си, че трябва да имат цял отряд от бойни притеглящи, а не само да са в Черната гвардия плюс малцината изучаващи изкуството на войната по желание на онези, които плащаха обучението им. Наблегна и на мнението си, че трябва да направят достъпни всички книги за забранените магии, за да ги овладяват или поне да знаят как да се защитават срещу тях.

— И от кого ще се учат всички тези нови бойни притеглящи? — усъмни се Андрос.

— От Черната гвардия. Или поне от черногвардейците, които не участват пряко в спасяването на моя баща. Щом не са прекалено заети с охраната на Призмата и Цветовете, ще имат с какво да си запълват времето до пролетта. Ще се оплакват, но понякога да обучаваш други е по-полезно дори от това да учиш. И като говорим за Черната гвардия… има един роб, който отпадна. А би трябвало да го вкараш в моята група новобранци.

— Разкажи ми за него.

— Винсен беше сред най-добрите кандидати, но неговият господар е същински изрод. Отгоре на всичко е затънал до уши в дългове и е искал непременно да продаде Винсен на Черната гвардия, за да не се разори. Винсен се провали нарочно.

— Значи предлагаш да възнаградим коварството му?

— Мисля, че нравът, който го прави лош роб, ще го направи превъзходен черногвардеец. А ние имаме нужда от черногвардейци.

Играта продължи с преместване на слънчевия символ в положението за пладне — времето, когато беше лесно да изиграят най-силните си карти. На Кип се падна морски демон. Когато на масата имаше други карти, морският демон нападаше задължително, но ако само Кип бе сложил карта, морският демон трябваше да нападне именно неговата карта. И това оръжие беше двуостро като най-добрите ножове.

— Разправят, че Топчията убил морски демон — каза Андрос.

— И аз съм чувал тази история — отвърна Кип. — Има ли истина в нея според тебе?

— Мисля, че е възможно. Морето е изхвърляло трупове на брега, значи тези чудовища не са безсмъртни.

— Но как е успял Топчията?

— Говори се, че натоварил на сал целия запас от барут, който имали. Теглели сала с въже на петстотин крачки зад „Авед Барая“. Нещо на сала раздразнило морския демон, но никога не съм чувал какво е било то — явно Топчията има склонността да дразни по-могъщите от него. Изчакал звярът да изплува на повърхността и гръмнал сала с гюле, когато морският демон зинал да го погълне. И то при силно вълнение, ако трябва да вярваме на разказвачите.

Кип изви вежди.

— Готов съм да се обзаложа — продължи Андрос, — че салът е бил на не повече от двеста крачки. Въпреки това постижението си го бива. Има и друга версия — Топчията бил на самия сал, пеел неприлични моряшки песнички и бълвал проклятия към някаква пачавра, която обичал някога. Лично запалил фитила и скочил от сала в последния момент. Но не си струва човек да търси правдивост в историите на моряци.

— Аз бих повярвал и в петстотинте крачки — каза Кип. — Виждал съм го как стреля.

Андрос имаше същинска армия от бесове в своите карти. Лесна плячка за морския демон на Кип, затова той изигра своя тежък галеон, който трябваше да мине през защитата на дядо му и да нападне пряко при следващото разиграване.

— Кип, искам нещо от тебе — натърти Андрос.

— Значи искаше не само да научиш дали съм те обрал и да ме смажеш в няколко игри на карти?

— Колкото и да е невероятно, да — искам дори нещо повече от твоята несравнимо приятна компания.

Андрос произнесе думите без никакво изражение, за да е неясно дали са подигравка, или похвала. Кип не можа да сдържи усмивката си. Пред него седеше човекът, който се бе опитал да уреди убийството му, човекът, заради когото загубиха Гавин. И въпреки всичко Кип се усмихваше.

Андрос също се смееше. Може да беше бог, може да беше звяр, но му харесваше някой да оцени чувството му за хумор.

— И какво?… — подкани го Кип.

Напрежението не му понасяше добре. Взиращият се в картите си Андрос вдигна глава.

— Искам да знам къде е другият ми внук.

Като ритник в топките.

— Другият ли? — повтори Кип.

Твърде дълго ли проточи мълчанието си? Лицето му сигурно го издаде, ако можеше да съди по вълчата усмивка на Андрос.

— Обичам да изненадвам хората. Едно от удоволствията, за които съжалявах в усамотението си. Много по-приятно е, когато виждам добре лицето ти.

— Хайде да си поговорим за това усамотение — предложи Кип, изведнъж обзет от желание за битка. В ада да пропаднат и този старец, и хитрините му. — Гринуди, махни се. — Не изви глава да погледне роба. — И двамата знаем, че можех да ти навлека четирийсет удара с бич или още по-лошо наказание, когато говорих пред Спектъра. Пощадих те. Разкарай се оттук. Не си достоен да чуеш какво ще си кажем.

Кратка тишина. Андрос кимна. Гринуди излезе и задоволството сгря за миг душата на Кип.

Ето как започва. Опияняваш се от властта. Господство и подчинение в променлив танц, докато не изпълзиш по хлъзгавия стълб толкова нависоко, че всички са принудени да се подчиняват на тебе, а ти — никому.

— Размишляваш над поредното прозрение, а? — подметна Андрос.

— Толкова лесен ли съм за разгадаване?

— Ако не внимаваш. Още си млад, не можеш да излезеш от сумрака, когато вече се случва да мислиш зряло и да стигаш до откровения, които според околните са немислими за възрастта ти, но още си напълно, смайващо лишен от самообладание. На твоите години чувствата са твърде силни, за да ги обуздае разумът. Бавно, съвсем бавно ще започнат да ти се подчиняват. Или поне ще се научиш да ги прикриваш. Ако оцелееш дотогава.

Кип гледаше картите си, но не ги виждаше.

— Понякога говориш досущ като баща ми и се отчайвам.

— Понякога и ти говориш досущ като него и аз ликувам — отвърна Андрос. — Кип, виждам заложби в тебе. Но между настоящето, в което седиш и преживяваш, и бъдещето, когато ще се изправиш и ще действаш, има трудни уроци. Трябва да станеш господар на главата си, а не нейна марионетка. Засега устата ти е опасна стихия. Още си Кип Устатия. Кип Плямпалото.

— Знам. Опитвам се да…

— Млъкни и слушай. Реагираш съвсем неправилно. Казваш стряскащи думи, често твърде груби, но понякога си изумително проницателен. Някой ден ще се научиш да си мериш думите. А дотогава кажеш ли нещо, с което си сепнал събеседника, вместо да се срамуваш и да се извръщаш, наблюдавай зорко! Ако откровеността ти е зашеметила някого като взрив, не се затваряй в себе си. Остави жалкото изчервяване и ужаса от себе си за по-късно. В такива моменти гледай как се държат другите.

Кип мигновено се засрами от слабостта и глупостта си. Тъкмо за това говореше Андрос. И избълва:

— Защо се държиш като мой приятел?

— Не като приятел — поправи го Андрос незабавно. — А като твой дядо, колкото и тежко да е това обстоятелство и за двама ни.

— Ти се страхуваш от мен… — промълви Кип.

Изумлението на Андрос беше безценно. Той се разсмя.

— Ясно. Опитваш се да провериш съмненията си. Не, Кип. И да. Не се страхувам от тебе. Страхувам се да не изложиш това семейство на опасност, макар засега да е всеизвестно, че и да извършиш нещо ужасно, не го правиш от мое име. Но докато израстваш и се усъвършенстваш, хората все по-малко ще вярват на това разграничение. За да ми бъдеш полезен, е нужно да съзрееш с бързина, която останалите смятат за невъзможна.

„О, изобщо не ме подлагаш на натиск с това…“

Кип изведнъж проумя от какво се е опитвал да го предпази баща му, когато предложи да отиде в Хромария под измислено име. А Кип напираше слепешком да се навре насред тези заплахи. Дори настояваше, без изобщо да е готов за срещата с тях.

— Какви планове кроиш за мен? — попита той.

— Вече си ми задавал този въпрос.

— Тогава ти беше бяс.

Андрос Гайл помълча, вторачен в картите си.

— Нима си мислиш, внуче, че яростта ми се дължеше изцяло на червения луксин?

Взря се в Кип с шарените си очи — фон от ярка естествена синева за подчервеното, червеното, оранжевото и жълтото, преплитащи се като змийчета.

— Няма да ти кажа нищо безплатно — отсече Кип и преглътна. — Ще се пазарим. Както подобава на зрели хора.

— Играеш си на зрялост, докато играеш срещу зрялост — отбеляза нехайно Андрос.

И изигра картата Съвършеното огледало. Кип не откриваше смисъл в този ход. В колодата на Андрос нямаше например Призми, а ако имаше намерение да използва изгарящ лъч, щеше да прахоса две разигравания за това. Дотогава щеше да бъде погубен от тежкия галеон на Кип.

Нарочно ли му пробутваше победа, за да има Кип поне една причина за радост след този разговор?

— Ще кажа каквото знам за другия ти внук… ако ми дадеш писмено разрешение да влизам във всяка библиотека на Хромария. Всяка.

Андрос изви вежди.

— В някои от тези библиотеки има писания, които могат да застрашат целия Хромарий.

— Още по-основателна причина хората, които ще бранят Хромария, да научат за тях.

— Всичко за твоя брат, без да премълчаваш? — поиска да се увери Андрос.

— Уговорихме се.

— Още не сме. Ти направи предложение. Сега чуй моето. Казах ти колко обичам изненадите. Искам да купя нещо от тебе.

— Какво? — попита Кип.

Това не му харесваше.

— Обещанието да не казваш на Карис за Зимун.

Все едно Кип гореше от желание да каже на Карис за Зимун. „Здрасти, мащехо, запознах се с истинския ти син. Онзи, за когото криеш, сещаш ли се? Копелето. О, да, той е най-гнусният тип, когото съм срещал. Опита се да ме убие. А, да — опита се да убие и твоя съпруг, тоест баща си.“

— Уговорихме се — припряно каза Кип. — Ако…

Андрос не попита какво е условието, а добави:

— Разбира се, ако кажеш на човек, който може да ѝ предаде чутото, това е нарушение на уговорката.

„Може да съм смотан, но не съм подъл.“

— То се знае — отвърна Кип с досада.

— Сега да чуя за това „ако“ — настоя дядо му.

— Ще изпратиш черногвардейци на плъзгуни да търсят баща ми.

— Морски колесници — поправи го Андрос. — Да, разбира се.

Кип долови в тона му признак, че думите отчасти са лъжа. Андрос не бе имал намерение да изпраща черногвардейци или поне бе намислил да им повери друга задача. Но сега, след като Кип му постави условието, щеше да го направи. Поне нещо бе постигнал.

— А аз ще тръгна с тях — добави Кип.

— Твърде много имаш да учиш тук. И баща ти би искал това от тебе.

— Няма да отстъпя. Ако ме принудиш, ще си направя собствен плъзгун и ще го издирвам сам.

Андрос стисна устни. Кип изчерпваше търпението му.

— Можеш да отидеш с тях веднъж. И то когато аз реша.

— Заклеваш ли се, че ще го търсят?

Очите на дядо му блеснаха за миг от раздразнение. Кип го бе хванал натясно. Ако се заинатеше сега, щеше сам да разкрие лъжата си.

— Уговорихме се. Заклевам се.

— Уговорихме се — потвърди Кип.

— Сега ми кажи каквото знаеш, да видя що за сделка сключих на сляпо.

— Зимун беше жив, когато го видях за последен път. Хвана ме след битката при Ру и след като Топчията ме хвърли обратно в морето. Намери ме на брега и ме плени. Между другото, той се сражаваше на страната на Цветния принц.

— Знам. Ще твърдя, че съм го пратил там като шпионин, ако така ми е изгодно.

Кип вече подозираше, че пак е губещият. Ами ако не намереше нищо полезно в онези библиотеки?

Разказа на дядо си всичко за времето в лодката със Зимун.

— Той е като змия. В него няма никаква човешка топлота. Подражава на чувства, все едно наистина ги преживява, но вътре е празен. По-кух е от гърне и по-зъл от…

— От какво?

— От стар паяк, надул се от отровата си — отговори Кип безстрастно, за да не проличи дали говори и за самия Андрос.

Но дядо му го учуди за пореден път — не каза нищо. Зае се отново с играта и подреди картите си за нападение, и то всички, с което се лишаваше от всякаква надежда за отбрана. Кип протегна ръка нерешително към своите карти в търсене на отговор.

— Не — спря го Андрос. — Те се нападат един друг.

Вместо да нападнат Кип, за да му оставят само една карта, с която да се защити, шестимата бесове на Андрос се разкъсаха един друг.

— Проклятие! — възкликна Кип.

— Твой ред е — напомни дядо му.

Морският демон на Кип нападна пръв и понеже нямаше противници, трябваше да се обърне срещу тежкия галеон. Потопи го с лекота. Кип погледна картите си. Нямаше нито една силна. Но играта още не бе свършила. Андрос се нуждаеше от Изгарящия фокус, за да даде сила на своето Съвършено огледало. А тази карта беше в тестето и Андрос играеше все едно я имаше, което обаче не означаваше непременно, че е у него.

— Отказваш ли се? — попита дядо му.

— Никога.

Кип изтегли Амон-Теп, но слънчевият символ беше в положение след пладне и имаше нужда от две разигравания, за да събере силата за тази карта. Адска гадост! Вместо нея изигра грамаден боец в огледална броня — Грат Хрозак. Кип бе прочел, че първообразът на този герой е изтребил стотици хора собственоръчно, без да се броят убитите по негова заповед. Служил на Тирейската империя в далечното минало преди Луцидоний. Ту му поверявали армията, ту му отнемали командването, защото бил безмерно жесток. Нямало превзет от неговите войски град, където повечето бранители да не били разпънати на кръст или одрани живи.

Сега беше ред на Андрос. Той погледна картите си и въздъхна.

— Внуче, не пропускай да се поучиш от този урок.

Изигра Изгарящия фокус и го присъедини към Съвършеното огледало. Слънчевият символ още не беше нагласен на залез и картите имаха достатъчно сила да прогорят Грат Хрозак въпреки огледалната броня и да нанесат поражение на Кип.

— И каква е поуката? — попита Кип, който едва се владееше. На Андрос му бе провървяло. — Че понякога трябва да жертваш всичките си хора, за да победиш? Или че понякога дори звяр като Грат Хрозак не може да те спаси? Или че никога не бива да меря сили в Девет крале срещу могъщия Андрос Гайл?

— Ще доведа твоя брат тук, щом успея да го намеря. А аз ще го намеря. Не мога да правя сам всичко за нашето семейство. Имам нужда от дясна ръка. Другите се оказаха… безполезни. Остана само Зимун. Остана и ти. Ще направя един от вас Призмата. Твоят разказ за Зимун показва, че ако избера него, това ще ти струва живота. Той не би търпял съперник, който да му диша във врата.

Кип усети как го побиват ледени тръпки. Спомни си какво му каза Янус Бориг: „Опитах се да те нарисувам като Призмата и не можах. Кип, ти няма да бъдеш Призмата.“

Той вирна брадичка и се ухили ехидно.

— Това ли било? Очакваш занапред да ти се подмазвам? Мислиш си, че като добавиш и морковче към тоягата, всичко се променя? Ти вече се опита да ме убиеш…

— Да, да, обсъдихме това дребно недоразумение.

— … и не успя. Не го забравяй, старче.

Стиснатите устни на Андрос Гайл побеляха. Мълчанието натежа заплашително.

— Предупреждението беше проява на любезност. И се дължи отчасти на онова недоразумение. Кип, не търся нито кукла на конци, нито мазен угодник. Общо взето, бях напълно доволен от баща ти като предводител. Слабакът е негоден за Призма. Да проявяваш уважение към мен, внуче, не е подмазване, а признак на мъдрост. — Андрос отиде при бюрото си, написа набързо нещо на един лист и го даде на Кип. — Стани силен. Имаш малко време. Свободен си. Дай това на Гринуди, когато излизаш.

— Как да те убедя, че аз трябва да бъда Призмата? — попита Кип.

Не че изобщо му пукаше. И не че се страхуваше.

— Ще ти възложа задача, след като ми върнеш откраднатите карти…

— Нали уж ми вярваш, че не съм… — Кип си затвори устата, щом видя мярналото се по лицето на Андрос противно изражение. — Извинявай.

— Вярвам ти, че не си ги откраднал. Може би крадецът е моят мил син. Освен ако ти не си по-изкусен лъжец, отколкото си мисля. Все едно, искам да ми бъдат върнати… искам и новите карти. Нека това бъде твоята най-важна цел. Срокът е до Слънцеднев. Не можем да чакаме повече с обявяването на избраника за Призма. Ако не ми дадеш картите — всички карти! — няма да си ти.

— Ти наистина си отписал баща ми.

— Един велик стратег е казал, че всеки разгром във война може да бъде обобщен с две думи: „Твърде късно.“ Когато някой план се провали, не започваш да кършиш ръце, а се заемаш със следващия.

„Значи баща ми не е нищо повече от провалил се план?“ Кип не се вбеси, което го изненада. Само си мислеше: „Той е твой син. Няма ли да кажеш нищо друго?“ Толкова просто и бездушно ли беше всичко за неговия дядо, или все пак криеше мъката си?

Вместо да изрече това, Кип попита:

— А каква е поуката от играта?

— Една ли беше поуката, много ли бяха… — проточи Андрос сякаш на себе си. — Ето ти поука: какво се случва, ако натикаш някого в ъгъла и не му оставиш път за бягство? Когато е изцяло в твоя власт, но още не е мъртъв? Тогава трябва да го дебнеш най-зорко. — Измъкна няколко карти от ръкавите си и ги хвърли на масата. Най-добрите карти от неговата колода. — Сега си върви… — обърна гръб на Кип, преди да довърши изречението, — внуче. И кажи на онова момиче Маларгос да влезе. Тизис ли беше? Ще проверя колко силно е желанието ѝ да стане следващата Бяла. Ако не греша в догадките си, и на възел би се вързала, за да ми угоди.

37.

Кип реши да отиде в забранената библиотека, без да губи време. Отби се само да си вземе торбата и малко чисти листове, повика онези от неговата група, които завари в спалното. Новобранците имаха задължително време за учене по два часа на ден. И обикновено трябваше да са заедно, макар че Круксър можеше да позволи отсъствие с основателна причина. Тея май се възползваше често от това.

Нямаше обаче правило къде трябва да учат, а Кип не можеше да отдели друго време през деня за библиотеката, ако не прежалеше някое хранене.

Как пък не.

А и полученото разрешение беше доста разтегливо — „Кип ще върши работа за мен в библиотеките. Не му пречете. Промахос Гайл“. Кип съжаляваше само, че „в библиотеките“ не е пропуснато. Иначе би могъл да прави буквално каквото му скимне.

Поведе групата си, макар че Тея пак я нямаше. Всички напираха да видят място, където досега не можеха да припарят. И не останаха разочаровани, след като минаха наперено покрай библиотекаря, пазещ пред вратата. Мъжът само погледна бележката, пребледня и пусна вътре Кип и приятелите му, без да продума.

Тази забранена библиотека заемаше почти половин етаж в синята кула. Лакиран дървен под и облицовка по стените, излъскана мед, кресла. Разкошни бюра с удобни столове и роби, готови да удовлетворят желанията им. Всеки от тях носеше медна огърлица с медальон, на който имаше две черни камъчета и гравирана парийска руна, чието значение Кип не знаеше. Попита другите.

— Всички са неграмотни и неми — каза Бен-хадад тихо. — Не могат да шпионират какво четеш.

— О, чувал съм за това — обади се гръмогласно развълнуваният Феркуди. — Нарочно режат езиците на някои роби…

— Ферк, те не са глухи — измърмори Бен-хадад.

— Уф, съжалявам! — Феркуди заговори по-тихо. — Стига бе, аз да не се извиних току-що на роби?!

Вторачи се ядно в един роб и Кип забеляза как мъжът отвори уста да покаже остатъка от езика си. Феркуди трепна. В следващия миг останалите се обърнаха да видят защо Феркуди се дръпна припряно, но робът си стоеше невъзмутимо, сякаш не се е случило нищо.

Феркуди само ругаеше под нос, но не опита да се заяжда повече с роба.

Бен-хадад застана пред един рафт и започна да чете заглавията. Отне му доста време, но никой не се намеси. Бен-хадад би приел помощ в четенето на по-дълъг текст, но можеше и да се разсърди, ако му напомнят за затрудненията му. Накрая каза:

— Като гледам, Висшите луксиати идват тук, за да си отдъхнат на спокойствие. Тези книги не са от забранените. Струва ми се, че достопочтените магистри просто не обичат да седят на същите твърди скамейки като нас.

— Робите дали могат да ни поднесат вино? — подхвърли Даелос. — Как мислите, дали…

— Не! — скастриха го в един глас Бен-хадад, Кип, Круксър и Големия Лео.

В тази забранена библиотека нямаше други освен четиримата роби и пазещия отпред луксиат. Момчетата събраха две бюра с удоволствието от пълната безнаказаност, присъщо на младостта или на черногвардейците, или на приятелите на млад благородник, получил специално разрешение от дядо си. Въпреки прекрасното настроение Кип беше готов да извади листчето от джоба си, защото очакваше всеки миг някой да им се развика.

Все пак скоро седнаха да учат. Круксър беше непреклонен. Остави само Кип да броди между рафтовете. Той взимаше книги наслуки, по кожените подвързии имаше избледнели руни, а страниците бяха запълнени със ситни редове. Кип не осъзна веднага, че са написани на език, който може да разчете. Описание на някакво село, за което не бе чувал, но с много термини, които явно имаха чужд произход. Друг свитък като че ли беше за земеделие. Следващата книга бе написана само на старопарийски. После взе една с букви, каквито виждаше за пръв път. Още една, запълнена само с руни.

Намери книга за пигмеите, но не в Кървавата гора или в древните Кървави равнини, а в Тирея. В Тирея? Ама че интересно. Датите обаче бяха от непривичен за него календар и нямаше как да разбере кога е написана книгата, а в нея се разглеждаше период, предшестващ я с няколко столетия.

Нямаше представа как е подредена тази част от библиотеката, а безразборното ровене в свитъци не би му помогнало да намери нещо ценно. Тръгна към вратата, за да поговори с библиотекаря. И когато доближи, чу сърдит шепот.

— Не! — отказа някой.

Кип мина зад рафтовете и се прокрадна още малко. Накрая видя библиотекаря, който говореше с неколцина млади луксиати.

— … и предайте на Висшия луксиат, че не бива да праща повече… Ще му съобщя, когато си отидат тези шпиони, но…

— Нима искаш от нас да мъкнем всичко това обратно? Нека поне робите…

Кип отиде при тях и видя гузните погледи на четирима бъдещи луксиати. Всеки държеше купчина книги или свитъци.

— Какво става тук?

Всички впериха погледи в по-възрастния луксиат и Кип позна, че сега ще чуе лъжи.

— Нищо особено, връщат свитъци, които трябваше да бъдат възстановени. — Библиотекарят се обърна към младежите. — Благодаря ви, оставете ги и си вървете.

— Но преди това — намеси се Кип — ще ми кажете имената си.

Те пак погледнаха библиотекаря. Кип въздъхна и изигра доста правдиво силна досада.

— Кой е Върховният луксиат? — Не изчака да отговорят: „Призмата“, а продължи: — Моят баща. Кой ръководи всичко в Хромария, когато го няма? Промахосът. Тоест моят дядо. А той е наредил да ми съдействате, когато изпълнявам негови поръчения. Как мислите, няма ли да научи с какво се занимавате?

Библиотекарят посърна и промърмори:

— Кажете му имената си.

Щом чу имената, Кип добави:

— Добре, а сега искам всички вие да потърсите един луксиат, Куентин Нахийд. Ще му предадете да дойде незабавно при мен. Тук. Това е заповед на помощника на промахоса. Ясно ли ви е?

Младежите се пръснаха по коридорите и Кип остана насаме с притеснения библиотекар. Взираше се в него и се опитваше да вложи в погледа си нещо от изражението на Андрос Гайл. Библиотекарят се извърна и Кип се ухили до уши. Успя!

Помъчи се да си върне суровото изражение, но минутите се изнизваха, а той само гледаше кисело.

— Ей, Кип! Добре ли си? Приличаш на човек, страдащ от запек — каза му Куентин още от прага на библиотеката.

Кип се смути.

— Как ме намери?… О, приветствам те, братко Амир — продължи Куентин.

Библиотекарят се намръщи и отвори уста.

— Братко Амир — каза му Кип, — свободен си да се върнеш на своя пост.

Мъжът излезе, а Куентин изгледа учудено момчето, което можеше да заповядва на луксиат.

— Трябва ми помощта ти — обясни Кип. — Не само днес.

Показа му листчето.

— Бих ти помогнал и без това — каза Куентин. — Мислех си за предишния ни разговор и… Да, ти си прав — излъгах, което е недостойна постъпка за луксиат на Оролам. Няма да се повтори. Никога. Заклевам се в светлината и в надеждата си за вечен живот. Ще чуваш само истината от мен, каквато и да е цената ѝ.

Ама че странен младеж. Кип обаче разбираше, че Куентин говори съвсем сериозно. Може би хората, подходящи за луксиати, поначало си бяха особняци.

— Така да бъде. — Кип се чудеше трябва ли да отговори по-тържествено, но не измисли нищо. — Тези текстове… Какво представляват?

— Мога да ги прегледам един по един и да ти обясня какви са. Това ли търсиш? — озадачи се Куентин.

— Не, не. Неколцина бъдещи луксиати ги донесоха тук и искам да знам защо. Брат Амир твърдеше, че били възстановени и сега ги връщат. Вярно ли е?

Куентин огледа внимателно книгите и свитъците и сви вежди.

— Много ми е неприятно да обвинявам други, че се отклоняват от истината, но… тези книги не са носени за преподвързване. Майсторката Такама за нищо на света не би допуснала да излязат от работилницата в такова състояние. Виждам и книги, които са занемарени от десетилетия. А и не всички в тези купчини имат нужда от възстановяване, което означава, че просто не са попадали в работилницата.

— Щом е така, какви са тези книги?

— Не знам — някак странно натърти Куентин.

— Напълно искрен ли си, или само… формално? — попита Кип.

Луксиатът се поколеба.

— Прав си. Аз… аз ще се моля, за да се избавя от навика да прикривам истината за другите от моето поприще. Трябваше да кажа: „Не знам, но мога да предположа.“ Убеден съм, че сега ще ме попиташ за предположенията ми… — Куентин издиша шумно. — Тези книги са от другите забранени библиотеки.

— И какво?

Другите от групата му дойдоха, за да разберат какво става. Кип ги запозна с Куентин, който явно се притесни още повече, и настоя:

— Сега кажи за книгите.

— За различните библиотеки има различни разрешения за достъп. Може да те допуснат до някои, без да ти е разрешено да влизаш в други. Тази библиотека е с най-строги забрани. Досега не бях идвал тук.

— Ама че лукавство… — каза Бен-хадад, досетил се пръв за истината.

— Какво?! — Феркуди го зяпна.

— Неприятно ми е да си призная, но щях да кажа същото като Феркуди — каза Круксър.

— Промахос Гайл отвори почти всички библиотеки, за да бъдат изучавани забранените магии… само за да се браним от тях — обясни Бен-хадад.

— В Магистериума не се зарадваха — вметна Куентин.

— Затова луксиатите са започнали да местят книги от тези библиотеки във все още недостъпните.

— Формално погледнато, това не е неподчинение — добави Куентин. — Нали промахосът заповяда библиотеките да бъдат отворени, а не всички книги в тях да бъдат достъпни.

— Жалки увъртания — троснато каза Кип.

— Така е — призна Куентин. — Но трябва да разбереш, че напоследък за луксиатите настанаха трудни времена. Поне половин дузина от най-видните книжници станаха за смях, когато се разчу, че цветната напаст наистина съществува. Не понесохме лесно и лишаването от привилегията да сме единствените, на които е позволено да изучават забранените текстове. Още по-лошо е, че се случва обикновени притеглящи и черногвардейци да правят открития, за които сме оставали слепи много години. Униженията за нас сякаш нямат край.

— Ще си навлечеш големи неприятности заради разговора с нас, нали? — попита Круксър?

— О, да.

— Е, щом бездруго си закъсал, може би е време да си намериш нови приятели — каза Феркуди, ухили се дружелюбно и обгърна с яката си ръка тесните рамене на Куентин.

Луксиатът се усмихна смутено.

38.

Макар и да беше град, където светлината не гасне никога, Големи Яспис имаше много тъмни кътчета. И Орденът като че ли ги познаваше от първото до последното.

Градът и небето сякаш се бяха наговорили да разстелят мрак. Тея превиваше рамене, но не искаше да се подчини на страха. Луната бе удушена от тъмни облаци, чиито пръсти се разперваха и свиваха, накрая небесното огледало угасна. Мъгла се кълбеше над водата, напираше към стените подобно на армия в самоубийствен устрем и се издигаше над тях. Имаше мигове, когато Тея я виждаше да се трупа над стените, после мътилката покри улиците.

Погълна я, скри всичко наоколо и тогава Тея чу писък от улица наблизо. Не, беше се заблудила. Не беше писък, а вопъл на освирепяла котка, която млъкна скоро.

Калдъръмът ставаше хлъзгав от влагата. Тея зърна подскачаща над главата ѝ звезда и миговете се проточиха, преди въображението ѝ да се укроти, за да разбере, че не е нищо повече от фенер в ръката на страж, който ходеше по стената. Мина над нея и изобщо не я забеляза. Тея плъзгаше ръка по стената и си внушаваше, че не го прави, за да се успокои.

„Вървиш към смъртта — сякаш шепнеше отдалечаващият се фенер. — Търси светлина!“

„Аз съм робиня, а не…“

Пропъди тази мисъл. Не беше робиня. Можеше да се махне, когато поиска. Имаше пари в джоба си. Имаше скътани пари и в казармата. Можеше да се прибере у дома. Можеше да си тръгне и… И какво?

Все щеше да измисли нещо. Разполагаше с време. Щеше да е със семейството си. И…

„Оглупяваш от страх. Помисли какво имаш. Помисли какво постигна. Кой вкъщи ще ми повярва, че дори съм говорила с Бялата, камо ли че ми е възложила задача, жизненоважна за Седемте сатрапии? Кой ще ми повярва, че дори съм тренирала с командир Железни, камо ли че вървях пред него в нападението срещу крепостта на Руишки нос? Да му се не види, с този мой цвят кой ще повярва, че изобщо мога да притеглям?

Каква полза от парил в широкия свят? Мога да убивам хора скришом? О, прекрасно. Ще имам толкова възможности да използвам дарбата си сред нормалните, свестни хора. Мога да виждам през дрехи? О, превъзходно, кажи ми веднага колко голям е грездеят на лорд Смотльо! Ха!

Тея, вече не си робиня. Каква ще бъдеш?

Орденът няма да ме убие. Ако искаха да ме убият, досега да са ме убили. Не е ли така? Ами ако размислят?“

Ако някога пожелаеха да я премахнат, нямаше да се затруднят в намирането ѝ, нали? Нито в изтребването на семейството ѝ.

Облегна се за малко на стената, колкото да си поеме дъх, защото гърлото ѝ се бе свило. Мракът и мъглата я притискаха, лепнеха по нея, спираха дишането ѝ, прокрадваха се в тялото ѝ. Зениците ѝ се разширяваха и накрая тя усети боцкането на наситилия я парил.

„Притеглих уплашена. Все е някакъв напредък, нали така?“

Същинска лампа от парил грейна на юмрука ѝ и лъчите пронизаха тъмата във всички посоки. Проникваха през мътилката, сякаш я нямаше, и придаваха чудат метален отблясък на каменните зидове и калдъръма. Причу ѝ се звук и тя се обърна. Нищо.

Когато пак погледна напред, срещу нея стоеше мъж с наметало и качулка. Убиеца Шарп. Изглеждаше доволен или от себе си, или от срещата.

— Добър цвят. Тесен спектър, почти не се разсейва. Бива си те. С други притеглящи парил трябва да се задоволяваме, че толкова си могат. Ела с мен.

— Променил си се — подхвърли Тея.

Последния път той имаше венче от рижава коса около плешиво теме. Несъмнена маскировка, защото се оказа, че не е плешив. Косата му беше пораснала, макар и подстригана късо. Това го подмладяваше малко. Освен това си пускаше брада.

— Моето проклятие е, че се набивам на очи. Налага се да съм по-старателен в промяната на външността си. Завиждам на твоята невзрачна хубост.

— Трябва ли да ти благодаря?

— Казах го като комплимент. Не ти ли е хрумвало колко скъпоценно е да те описват с думи като „стройна, умерено мургава, среден ръст, може би малко нисичка, хубавичка“? Можеш да накараш хората да запомнят фалшиви отличителни белези като бенки или перуки. А с твоята кожа ще изглеждаш естествено и с руса перука, и с черни парийски къдрици. В моето поприще е въпрос на живот и смърт да ме забравят, а не да ме запомнят. Да, завиждам ти. Пристигнахме.

Потропа на вратата в странен неравен ритъм.

„Страхотно, ще поискат от мен и да стана майсторка на барабана за капак на всичко останало.“

Вратата се отвори, светлина обля улицата, Тея сви зениците си и остави парила да се разпръсне.

Отворилият вратата побърза да се върне в стаята зад преддверието. Убиеца Шарп ѝ даде бяла роба, за да покрие с нея дрехите си.

— Не разкривай коя си по никакъв начин. Колкото повече знаят другите, толкова повече нараства опасността за тях. Стига ни и рискът, че ще чуват гласа ти.

Даде ѝ също черни очила и воал от бял плат. Той също се предреши, но си сложи маска с истинска бяла козина и жълти зъби — ръмжащ звяр, който приличаше на кръстоска между невестулка и мечка. Чак тогава влязоха през вътрешната врата.

Озоваха се в ковачница. Фенери я осветяваха приятно. Чакащите бяха десетина, разговаряха приглушено. Всички носеха роби и воали. Само двама-трима бяха избрали маската на невестулка-мечка. Във воалите имаше прорези за очите, нищо друго не се виждаше ясно. Някои от забулените се бяха прикрили и с черни очила. Сигурно бяха притеглящи и не искаха да бъдат разпознати по луксиновите шарки в очите.

Разбира се, тази маскировка изобщо не пречеше на притеглящите парил. Ако Тея поискаше, би гледала през дрехите и маските, през този глупав карнавал. За миг ужасът ѝ се смени с напиращ презрителен смях.

Е, може би този смях щеше да прозвучи истерично. „По-полека, Тея.“ Влезе след господин Шарп в ковачницата и огледа поред фигурите в червените отблясъци на пещта.

— Тишина — настоя троснато мъжки глас.

Че тук не беше ли вече прекалено тихо? Тя отново сдържа смеха си. „Ей, овладей се най-после.“

Понечи да се прокашля, не успя, но не посмя да опита втори път, за да не наруши тишината.

Онзи с властния глас беше нисък, но другите се отнасяха почтително към него. Впрочем само той имаше два воала — под белия плат прозираше и було от фино сплетени метални нишки.

— Ако Хромарият или прислужниците му ви заварят тук или ако научат след време, че сте били тук, ще бъдете предадени на Службата по вероучение. Ще ви изтезават. Ще ви отнемат земите и имотите. Вашият добитък и домовете ви ще бъдат изгорени, сякаш е възможно с огън да унищожиш ерес. — Той помълча. — Ако не ви стига смелост да умрете в мълчание, вървете си още сега и забравете за тази общност. Знаете къде е вратата.

От представата, че могат да я подложат на изтезания същите хора, за които вършеше всичко това, в стомаха на Тея се настани буца лед. Щеше ли да я спаси Бялата, ако я заловят?

Само ако това ѝ помогнеше да постигне целите си. А в такава война можеше да се окаже, че да спаси Тея не е най-благоразумното решение. Всяка чута заплаха беше самата истина. И то ако първи я разобличат нейните съратници. Колко по-лоша участ я очакваше, ако я разкрие Орденът? Хвърли поглед към вратата, питаше се дали този човек говори искрено. Можеше ли наистина да си тръгне?

— Няма страхливци сред нас — отсъди той. — Добре.

На Тея ѝ идеше да кресне: „Чакайте! Аз май съм от страхливците! Не може ли да помисля още малко?“

Но беше късно.

Застанаха в кръг, нарушен само откъм пълната с жарава пещ. Странно, бяха я запалили през нощта. В средата имаше обикновена маса. Тея се смръзна, щом видя какво има върху нея. Там бе всичко, което бе откраднала по заповед на Аглая Красос — чудесната възможност да я изнудва или съсипе, ако не бе признала всичко пред Бялата.

— Чуйте проповедта на първия кръг.

— Чуйте, заблудени — избоботи кръгът като в молитва.

— Всичко, което знаете за Хромария, е лъжа — продължи мъжът напевно.

— Чуйте, заблудени — повтори кръгът.

— Гавин и Дазен Гайл съсипаха света заради своята похот и гордост. Но от пламъците, от стотиците хиляди трупове се появи и нещо добро. Онези от нас, които застанаха на страната на Дазен Гайл, видяха края на надеждите си, когато Гавин Гайл се измъкна от пушеците при Разцепената скала. По-умните сред нас побягнаха. Повечето се скриха. Но някои бяха подгонени от жадуващите мъст, от убийци, използващи войната да прикрият злодеянията си, от наемници, пратени да ни запушат устите завинаги.

Той млъкна задълго, като че улисан в спомени. Никой друг не продума и Тея също не мърдаше.

— Загубихме мнозина в бягството. Добри мъже и жени, които нямаха друга вина, освен че бяха победени. Други бяха отведени в робство, продадени на илитийци в търговия, която Хромарият заклеймява, но не си мърда пръста да прекрати.

— Чуйте, заблудени.

— Но… — Той вдигна изпънат показалец. — Във всяка тъма има надежда за светлина. Защото светлината не може да бъде окована.

— Светлината не може да бъде окована — повториха останалите.

— Малцина от нас побягнаха през пустините на Аташ към Напуканите земи, гонени повече от месец в тази безплодна пустош, но накрая преследвачите ни се отказаха, а ние вече нямахме достатъчно вода да се върнем у дома. Продължихме напред. Намерихме Големия пролом в деня след като изпихме последните капки. При спускането загубихме още двама от нашите братя. А долу открихме древен изоставен град, издълбан в самите скали. Намерихме и огромни подземни водоеми, пълнени постоянно от извори, намерихме и диви кози, за да се засищаме, намерихме и такъв луксин, че дори не ни се вярваше, но най-скъпоценната ни находка беше истината.

— Чуйте, заблудени.

— Не бяхме първите скиталци, попаднали на това място — Браксос. Град на хиляди години. Пигмеите от най-мрачните дебри в Кървавата гора се смятат за сродници на браксите. Намерихме и останки от по-късни заселници. Книжник и ученичката му, станала негова жена. Търсели тъкмо този град, едва не загинали по пътя и го намерили два века преди нас. Останали там две години, опитали да се върнат в Хромария, но загубили надежда да прекосят Напуканите земи и се примирили с живота в Браксос. Родили им се деца. Тази малка общност оцеляла три поколения, но накрая ги погубило кръвосмешението, което ги направило прекалено слаби за суровия живот там.

— Но какво постигнали само за три поколения! — продължи той. — Превели писания върху кожа отпреди хилядолетие и ги съхранили на език, който можем да четем. За пръв път научихме за времената преди Луцидоний. — Той се взря в Тея през воалите, сякаш искаше да проникне в душата ѝ. — Време е да чуеш истината и да решиш.

— Чуйте истината, заблудени.

— Браксите открай време живеели на ръба в онзи край на света, макар че тогава той още не бил Напуканите земи. И все пак бил пустиня, където е трудно да оцелееш. В онези времена вярвали, че всеки цвят е бог или богиня, а хората избирали някой от тях. Притеглящите не можели да служат на два цвята, защото всички цветове воювали помежду си или поне враждували. Притеглящите се стичали към онези части от света, където техният цвят преобладавал, и така само засилвали разликите. В плодородните равнини на Рутгар зеленото изобилствало, затова зелените по света изоставяли своите народи и се преселвали там, съградили своя храм, трудели се да направят земите си още по-плодородни, още по-зелени. Така било и в Червените скали на Аташ, и при вулканите във вътрешността на Тирея.

— Но вярата на браксите била друга. За тях светлината не била основното в магията, а само началото, средството да влееш волята си в света и в своята общност. Те не вярвали както Хромария много по-късно, че Волята е ограничена. Не смятали, че изчерпват душите си, като създават големи. Тя вярвали, че Волята е като мускул и укрепва с всяко използване, а не изтича като песъчинки от часовник…

Огледа кръга и продължи:

— Боговете се въздигали и пропадали, а деветте кралства пъшкали под бремето на борбите помежду им. Когато червените се събрали под знамената на Дагну Тринайсети, потеглили на война и изтребили сините до последното дете, с това нарушили равновесието. Цяло поколение нямало сини притеглящи, червеното се разбушувало, пустините се разпрострели, земята се цепела, моретата пресъхвали. Настанала повсеместна суша, а браксите били сред най-уязвимите народи. Сродните им племена в пустинята измрели. Не настъпили по-добри времена и когато сините си отмъстили след две поколения — водите се надигнали и залели каньоните. Имало такива наводнения, че отнесли по-добрата почва. И браксите решили, че трябва да намерят сила, за да наложат своята воля в света, който ги пренебрегвал и мачкал с войните си, без дори да подозира за съществуването им. А ние нека…

— … чуем и повярваме — изрекоха останалите заедно с него.

Тея вече предполагаше, че думите при всеки разказ на историята може и да се различават по малко, но винаги има фрази, които изискват отговор от слушателите. Полазиха я тръпки.

— Така се родил Орденът. В началото имало само един — Ора’лем, Скрития, първата Сянка. Носел наметало, в което вложила цялата си воля жена с дарбата на полихром, умееща да цепи светлината — способност, приписвана лъжливо от Хромария единствено на Призмите. Но Ора’лем бил убит, когато се натъкнал на подчервен, защото наметалото го прикривало само във видимия спектър. След смъртта му успели да си върнат наметалото с цената на големи премеждия и Орденът решил, че Сенките ще действат винаги на двойки от мъж и жена, защото каквото е непосилно за мъжете, е по силите на жените, и обратното. Така можели взаимно да се пазят от слабостите си. През годините Орденът се сдобил с четиринайсет наметала, някои по-изкусно направени от другите. Две, вече изгубени, притежание на някогашни бродници в мъглата, скривали носителите си в целия спектър… Тези четиринайсетима воини, първите Сенки, прониквали невидими сред всички народи по света. Четиринайсет праведни остриета, които въздавали правосъдие. Четиринайсет бродници в мъглата закриляли и народа на Браксос, и обезправените навсякъде. Отивали при всякакви притеглящи и нашепвали в ушите на онези, чиято мощ застрашавала равновесието, увещавали ги да бъдат сдържани. Понякога ги слушали. По-често им се опълчвали и четиринайсетте носели смърт на малцина, за да запазят живота на мнозина.

„Значи поддържали равновесието като Призмата, но с насилие. С убийства.“

— Браксос стигнал до несравнимо с миналото благоденствие. Щом се разчуело, че браксите искат червените да бъдат по-умерени в магиите си, това се случвало — червените сами обуздавали своите жреци и не се налагало никой да умира. Възцарил се мир, магията процъфтявала. Когато други били безсилни да помогнат и цветни бесове вилнеели някъде, се намесвали Искрящите наметала. Орденът бил строг пазител на един суров свят.

Пак многозначителна пауза.

— Но светът е като разглезено дете, не търпи дълго пазители дори във времена, когато най-много се нуждае от тях.

Всички около масата подеха в хор:

— Ние сме пазителите. Ние сме ръцете на нощта. Ние сме невидимите бродници. Ние сме сутрешният меч и полунощният боздуган. Ние сме готови. За война, за мир, за живот, за смърт — ние сме готови.

„Новите ми приятелчета — побъркани самозвани пазители, притеглящи убийци.“

— В този свят, винаги стъпил на ръба и имащ само нашите ръце да го крепят, в период на смут се появил един младеж. Хората създавали нови технологии и равновесието било застрашено от всички страни. Този младеж станал Искрящо наметало и скоро сме се убедили, че щял да стане един от най-великите на всички времена. Името му било Диакоптес.

— Диакоптес Предателя!

— Браксианските майстори на лещи били най-изкусните и именно те открили как да сливат метали със стъклото, за да създадат лещите, които променили света. Катран и олово за червено, сяра и калций за жълто, кадмий и сяра за оранжево, аурипигмент и желязо за зелено, кобалт и сяра за синьо. Те трябвало да бъдат нашите тайни и нашата нова сила. Нямало вече да разчитаме само на седем двойки, на търсенето на нови полихроми, за да цепят светлината и да създават нови наметала, когато старите са откраднати или унищожени. И тогава се появил един младеж. Името му било Диакоптес.

— Диакоптес Предателя!

— Диакоптес Сянката убивал за нас във всичките девет кралства. И се прочул с необуздания си нрав толкова, колкото и с майсторството си с меча и боздугана. Захванал се да прави опити с черен луксин — цвят, който могат да притеглят само таящите страшно зло в сърцата си. Покварил се, закопнял за власт. Изпратили сме хора при него, стари приятели да го разубедят. Той ги изклал. Откраднал най-скъпоценните творения на браксианската находчивост за цели две столетия, за да въоръжи с тях цяла армия. И започнал с пълчищата си най-кръвопролитните войни в историята на деветте кралства. Стъпкал всички и се обявил за спасител. Хулел свободни хора като еретици, надарени жени наричал зверове. Ние го познаваме с истинското му име — то било Диакоптес.

— Диакоптес Предателя!

— Но ти може би го познаваш с друго име. Той си го избрал, за да се превърне в бог — Луцидоний, Даряващия светлина.

Тея уж нямаше причина да се изненадва, че убийци и еретици се придържат към такива светотатствени възгледи за Луцидоний, но изненадата си я имаше. Дори когато най-простият роб се оплакваше, че Луцидоний е пренебрегнал окаяната участ на робите, въпреки всичко беше наясно, че смъртният като всички Луцидоний само не им е обърнал внимание, а не го смяташе за злодей.

Тя прехапа устна и не каза нищо, само гледаше ту една забулена фигура, ту друга. Накрая се вторачи в купчината вещи, които бе откраднала.

— Магистериумът ни учи, че имаме само един живот, едно отсъждане и една вечност. Те нямат милост към родените в лоши обстоятелства и поставени пред избор между едно или друго зло, все едно дъщерята на благородници и дъщерята на просяци имат един и същ шанс за добродетелен живот. Браксианците са били по-благи, по-човечни. Ние знаем, че…

— … чрез смъртта се пречистваме от греховете. В прераждането е надеждата за спасение.

— Той се нарекъл Второто око на Оролам. Затова се родил Орденът, който ще разбие Окото. Затова сме погубили любимия си син Диакоптес. Не с омраза, а с надежда. Надежда за неговото прераждане. Надежда за спасение.

Всички изрекоха в един глас:

— Ние чакаме с надежда и упование. Разбиващите са несломими, нашето Дълго бдение не спира.

— Така завършва проповедта на първия кръг. Дано всички бъдем достойни да научим повече.

Произнесоха някакъв напев на непознат за Тея език. Пролича си, че и други не го знаят, защото изоставаха от останалите и се запъваха в непривичните срички. Последва превод, но не толкова ритмичен:

— Верни в мрака. Верни в светлината. Верни денем. Верни нощем. Честни, неустрашими, предани, силни, но скрити, докато премахнем злото.

Водачът с грубия глас я доближи и сниши глас толкова, че другите да чуват само откъслечни думи във фученето на духалото, с което друг мъж се зае да разпали огъня в пещта.

— Знаеш какво е това.

Взе сребърна гривна от масата и я върна в купчинката.

— Нещата, които откраднах по заповед на господарката си.

— Изнудване.

— Изнудване — съгласи се Тея.

Той заговори още по-тихо.

— Сред заблудените, Адрастея, ти винаги ще си останеш бивша робиня. Най-високото положение, до което можеш да се издигнеш, е черногвардейка. Да, добро положение за бивша робиня. Всеизвестно е, че в Черната гвардия вече не са толкова придирчиви, защото искат да попълнят редиците си. Ще ви хвърлят да се справяте с проблеми, с които Черната гвардия не би приела да се занимава в мирно време. И може би ще умреш за Бялата, която също е почти мъртва. Няма да изкара дори още две години. И коя ще я замени? Дали ще е някоя, която обичаш и уважаваш? Би ли дала живота си с радост за Червения? Такъв живот ли искаш? Издигнала се робиня… и все пак робиня. Това ли е най-доброто, на което си способна?

Той кимна на други двама от забулените и се отдръпна. Гласът му зазвуча с цялата си сила:

— Искаме те сред нас, новопосветена, но няма да те изнудваме да служиш. Орденът не търси роби. Можеш да бъдеш пушечно месо за тях, а можеш да бъдеш и нещо повече за нас. Ние търсим Сенки. Искаме да ти дадем шанс да извършиш значими дела. Да промениш изцяло хода на историята. Да вземеш подаянието, което светът ти е подхвърлил, и да настояваш за повече, но и да дадеш повече. Няма по-трудна работа от тази, която ние ти предлагаме, но заедно можем да преобразим света.

Двамата сложиха сребърните накити в очукан тигел на дълга дръжка. Вкараха тигела в пламъците и Тея видя как среброто се разкриви, загуби форма и се стопи, готово да бъде преобразено.

39.

— Искам да ме намушкаш — каза Гавин.

Двамата с младия Маларгос стояха на палубата в ранното утро.

— Моля да ми простиш, но не разбирам…

— Вече са ме ръгали с това нещо. Може би два пъти.

— Къде? — попита Антониус.

— При Гаристън и при Ру. Бях на кораби и двата пъти.

— Питах в коя част на тялото.

— О, в гърба — ето тук, после в гърдите — ето тук.

Намерените в галерата дрехи изобщо не стигаха и подобно на останалите доскорошни роби Гавин не носеше риза. Това възмути младия лорд, който му предложи собствените си одежди, Гавин обаче не можеше да приеме по причини, които не биваше да споделя с него. Както и да е, сега посочи голата си кожа.

Антониус погледна отблизо.

— Няма белези… Как така няма белези?

Хвана здраво меча и го заби в палубата. Върхът проникна дълбоко в излъсканото, заякчено с огън дърво. Младежът вдигна глава и изгледа недоверчиво Гавин, който сви рамене.

— Мисля, че при мен е различно.

Умуваше напрегнато в предишния първи ден на свободата. Първо за Карис и отново за Карис — мислите, които му причиняваха такава болка, докато беше в ада на гребните палуби. Виждаше усмивката ѝ, извивката на шията, косата ѝ, вече руса, и сълзите ѝ на радост, когато се прегърнат отново. Можеше да усети как докосва лицето му с пръсти, когато е заспал, за да повярва, че е истински. Представяше си как ще ухапе тези пръсти, за да я стресне, и как ще се засмеят двамата. Представяше си стройните ѝ крака около хълбоците си, горещата ѝ прегръдка… но от това болеше. Чувстваше тялото си като съд, пълен с покруса, и дори представите за удоволствието бяха мъчителни. Помъчи се да си представи какво би казала тя, когато види очите му. Карис се бе омъжила за Призмата. Бе приела цената да живее с най-могъщия мъж на света, но бе приела и доброто в този живот.

Но той не беше същият мъж. Сега не можеше да изпълни обещанията си. Какво щеше да каже тя на празната черупка пред себе си?

„Сега не съм какъвто бях. Какви благородни дела все още са по силите ми? По силите на една осакатена твар?“

Но и тези терзания бяха непоносими. Затова се замисли за мускета-меч. Черното в това оръжие го привличаше неустоимо. Приличаше на обсидиан. Но никой не би могъл да превърне обсидиан в тези изящни спирали. Обсидианът не подлежеше на такава обработка. Цепеше се на парчета с остри режещи ръбове. По време на война онези, които бяха толкова богати, че да си купят малко обсидиан, слагаха малки ивици от него на върховете на стрелите си, защото пробиваше луксина по-добре от стомана. Само че малцина можеха да си го позволят. Всеизвестно беше как пречи на притеглянето. Затова притеглящите луксин го наричаха адски камък и го смятаха за въплътена тъма, за отрицание на светлината и следователно за сечиво на врага.

Гавин бе заповядал на своите хора — тоест на войниците на истинския Гавин — да съберат всички оръжия с адски камък, а също и всички накити с късчета от него, прибра ги в няколко сандъка и удобно ги „загуби“ по обратния път към Големи Яспис. Все пак войната бе завършила току-що и в този хаос се губеше какво ли не. Използва съкровището си, за да сложи обсидиан в тунелите на затвора за Гавин под Хромария. Да, познаваше твърде добре обсидиана.

И не можеше да разбере що за оръжие е това.

— Не може ли да опитваме по малко, вместо да те намушкам направо и да се надяваме, че няма да стане страшно? — помоли Антониус.

— Да, така ще е по-добре — съгласи се Гавин.

Антониус още се мръщеше недоволно. Вдигна меча и го насочи към гърдите му. После продължи:

— Защо аз само да не държа меча, а ти се нанизвай колкото изтърпиш. Така останалите на кораба няма да ме удавят като твой убиец.

— Прав си.

Гавин опря върха на черно-бялото острие в гърдите си. Натисна… и отскочи с псувня. По гърдите му се стичаше червена струйка.

Антониус също отскочи, облещен от ужас. Двамата мълчаха. Гавин затисна раната.

— Значи… предишния път не беше така? — попита младежът.

Гавин избълва още сквернословия към небесата. Не можеше да приеме, че всичко се е случило само във фантазията му. Кинжалът си беше кинжал в схватката с баща му и Гринуди, а после се превърна в меч. Топчията бе казал, че го е извадил от тялото му… и че върхът е стърчал от гърба му.

Може би това се случваше само веднъж. Отнема ти цялата магия — и край. Но с обсидиана не беше така. Несъмнено можеше да източи луксина от кръвта ти, но не пречеше да притегляш след време, дори ако беше в огромни количества.

— Може ли да опитаме с теб, Антониус?

— Каза, че ти е отнел дарбата да притегляш — напомни младежът.

Не че Гавин искаше чак толкова да му каже, но нямаше как да го излъже. Момчето го бе помолило да притегля, за да поправят заедно галерата, а Гавин не бе измислил убедително оправдание защо не може да се съгласи.

— Така е — призна и сега. — Само предполагам, разбира се, но няма друго обяснение.

— Значи искаш да се откажа от способностите си да правя магия само за да задоволиш любопитството си? Не ме разбирай погрешно — искам да помогна, но… Не може ли да почакаме и да измислим друг начин?

Гавин въздъхна. Как да го упрекне?

— Наближава първа вахта. Време е. Трябва да решим какво ще правим.

Предния ден, разгорещени от възбудата и страха, просто гребаха до смрачаване, за да се отдалечат. Никой от робите не се сети да използват секстанта и компаса, за да научат къде са, а и небето беше облачно. Антониус Маларгос твърдеше, че са между Рат и Ясписите — на два дена плаване от Рат.

Новият екипаж на галерата се събра на палубата. Мнозина бяха спали под звездите; не им се вярваше, че някой няма да ги прикове отново към веслата. Развиделяваше се, небето порозовя. Насядаха в кръг.

Антониус заговори пръв.

— Днес трябва да решим накъде ще се отправим. Имаме храна и вода за… Колко? Пет дни? Чух вече какви страховити гребци сте и не се съмнявам, че за толкова време ще стигнете до което и да е място по половината бряг на Кървавата гора, както и по половината бряг на Рутгар. Разумният избор обаче е само между две възможности — или отиваме на Големи Яспис, или отиваме в Рат.

— Че за какво ни е да отиваме в Рат? — попита някой.

— Пропусна третата възможност — възрази друг. — Можем да си останем пирати. Наближава Слънцеднев, по моретата ще има всякаква тлъста плячка.

— Чуйте ме! — настоя Антониус.

Той беше твърде плашлив, твърде млад. Опасяваше се, че губи влиянието си над тези моряци, а не беше така. Те само искаха да усетят малко по-силно вкуса на свободата. А какво по-добро от безнаказаното ежене срещу човек с толкова по-високо положение? За мъже, опитвали до вчера камшика, това беше по-омайващо от отлежало вино.

— Предлагам ви не само свобода, а нещо повече — продължи Антониус. — Моята братовчедка Ейрени Маларгос е справедлива, богата и има връзки навсякъде. Ако попаднете в неподходящ град, ще ви смятат за избягали роби, които всеки може да плени отново. А на по-лошо място ще ви обявят за бунтовници. Ще ви обесят. Моята братовчедка ще ви даде документи, които ще важат във всяка сатрапия. Това е свобода. Повече няма да бягате. И разбира се, ще си поделим поравно печалбата от плячката на този кораб. Аз не искам дял, макар че ви спасих. И всеки от вас ще получи още по петдесет данара.

— Искаме си и кораба! — извика някой.

— „Злият лебед“ ще бъде продаден, тези пари също ще бъдат разделени поравно — обеща Антониус. — Само така подялбата ще е честна. Ако някои от вас искат да съберат, парите си и да го купят, това си е ваша работа.

Гавин се изправи.

— Лорд Антониус. — Кимна му с уважение. — Искам да знаеш колко сме ти благодарни всички ние за това, което направи. Ще се погрижим да бъдеш възнаграден щедро. И все пак… Не разбирам защо си губиш времето. Ще отплаваме към Големи Яспис, защото съм готов да удвоя всичко, което ти предлагаш.

Мъжете на палубата се развикаха доволни. Но Антониус вдигна ръка мълчаливо, чакаше. Някой кресна:

— Затворете си плювалниците бе, отрепки, оставете лорда да вдигне цената!

Разсмяха се, но накрая притихнаха.

— Ще кажа две неща — започна Антониус. — Знаете едното, а другото — не. Първо, всички сте чували с какво се слави Ейрени Маларгос. Тя не отстъпва в пазарлъците, но винаги държи на думата си, каквото ще да става. Второто — ако всичко беше наред, Гавин Гайл наистина би могъл да удвои всичко, което аз и тя ще ви предложим. Ако всичко беше наред, не се съмнявам, че Гавин Гайл би спазил обещанието си към нас, макар да знаем с какво се е прославил неговият род от много поколения.

Малко прекаляваше с красноречието пред тези моряци. Те бяха прости хорица. Но Гавин не го прекъсна. Нека момчето си изиграе ходовете. Гавин знаеше предимствата си. Това беше неговата игра. Не би допуснал екипаж, редом с който се е мъчил месеци наред, да му бъде измъкнат под носа. Нямаше да позволи. Забеляза, че Оролам е вперил в него пронизващите си очи на пророк.

— Само че не всичко е наред — натърти Антониус. — Както чух снощи от всички вас, лукслорд Андрос Гайл е намушкал собствения си син и го е хвърлил зад борда. — Той спря за миг-два. — Сега ще ви кажа, че лукслордът не седя бездейно, откакто синът му изчезна в морето.

Мъжете в кръга се обръщаха да погледнат Гавин и той почувства как у него се надига безмерен страх.

— Обявиха Андрос Гайл за промахос — продължи Антониус. — Сега има толкова голяма власт, колкото нямаше дори Гавин Гайл през Войната на Лъжепризмата. Той не иска неговият син — неговият враг, когото смяташе за погубен от собствените си ръце, да се върне. За ваше добро и за доброто на Гавин ви казвам, че последното място на света, където бихте искали да отидете, е Големи Яспис.

Гавин забрави да диша. И за миг не се усъмни, че чува истината.

Прекалено късно осъзна, че трябва да разчита само на думите на Антониус. А тези моряци не бяха обиграни в красноречието, мнозина от тях дори бяха неграмотни, затова пък разгадаваха лесно нечие изражение. Неприкритият ужас на Гавин тутакси потвърди, че Антониус говори истината.

— Но Гавин е Призмата. Това нищо ли не…

— Дали е Призмата? — решително възрази Антониус. — Знам, че вие вярвате в това. И аз вярвам, че той е Призмата. Но ако стъпи на Големи Яспис и подчинените на неговия баща го хванат, ще извика ли: „Аз съм Призмата“? Нали ще отговорят: „Щом си Призмата, притегляй, за да се спасиш и докажеш!“ Той не може да притегля. Не може да докаже кой е. Гавин е наш приятел, за нас той е Призмата — да, аз също вярвам! Но сега иска да си иде у дома и прилича на пиян приятел, напиращ да преплува морето. Не са добри приятели онези, които ще подтикнат пияния да плува. Докажете своето приятелство към Гавин и своята преданост към Призмата — не му позволявайте да прахоса живота си напразно.

Гавин нямаше отговор, не знаеше как да възрази. Не бе помислил навреме, защото се бе улисал в умуване за други неща. Момчето го бе надхитрило. Да, губеше и тези умения…

— Кажете ми — не мирясваше Антониус — какво ще се случи на обикновения моряк, който се напъха между вкопчени в битка великани? Ще ви кажа какво няма да му се случи. Обикновеният моряк няма да получи двойна печалба. Нищо няма да получи. Защото ще бъде посечен на място. Хайде сега да чуя кой иска да отплаваме към Рат?

40.

Кип си бе мислил, че щом проникне в недостъпните библиотеки, ще се справи с всичките си проблеми. Все едно щом си принуден да се бориш за нещо, то непременно си струва усилията. Само че се оказа трудно да открие истината. Тук беше пълно с книги, които луксиатите не искаха да бъдат прочетени, но да намери желаното, без да знае какво е то, се оказа несравнимо по-трудно.

Забранената библиотека стана като втори дом за неговата група. Във времето, когато Карис не обучаваше Кип и не беше длъжен да ходи на лекции или да тренира с Черната гвардия, той беше тук. Дори Андрос Гайл да се бе подразнил отначало, че Кип се е възползвал от разрешението му, за да вкара в библиотеката и приятелите си, задоволството му надделя, щом научи от внук си как луксиатите бяха опитали тайно да се опълчат на промахоса.

Кип не се съмняваше, че е имало крайно неприятни разговори между дядо му и Висшите луксиати, но нямаше как да ги чуе, разбира се. Олекна му и щом се убеди, че Андрос Гайл не е допуснал да си изкарат яда на Куентин. Не че това обнадеждаваше особено младия луксиат.

— Светлината не забравя — каза той.

— Не те разбирам.

— Луксиатите помнят дълго — обясни Куентин, без да вдига поглед от някакъв скучен том с прастара теология.

Куентин запълваше времето със собствените си проучвания и четеше забранените книги, за да пише трактат, но беше безценен помощник и им стана добър приятел.

— Оролам да се смили над нас… — изръмжа Круксър и се облегна на стола си.

Бе приключил с ученето за този ден и помагаше на Кип да търси книги за черните карти. Побутна с пръст свитъка, който бе разгърнал на масата.

— Какво има? — попита Феркуди.

Всички седяха около една маса. Феркуди и Даелос, който се бе научил да чете едва през последната година, продължаваха да се мъчат с уроците си почти колкото Бен-хадад, който четеше от малък, но още му беше трудно да се справи с думите, размиващи се пред очите му.

Всички оставиха заниманията си и наостриха слух. Макар да се бяха убедили, че Магистериумът е поставил под забрана купища скучни книги, се случваше да открият и истински съкровища.

— Хайде де, изплюй камъчето — помоли Големия Лео. — Аз от два часа чета за цъфтящи растения. Представи си само, Круксър — цъфтящи растения!

Кип смяташе Големия Лео за симпатяга. Майка му била акробатка, а баща му — атлет в пътуващ цирк. Загинали във Войната на Лъжепризмата. Феркуди се заяждаше, че бащата на Лео просто не умеел да се бие въпреки нечовешката си сила. Големия Лео се бе зарекъл да стане най-великия воин, да бъде неуязвим. Но решителността му изпъкваше рядко, и то само когато притегляше червено или подчервено. Иначе беше добродушен и обичаше хапливите шеги.

— Досега си представях, че зелените са се кланяли на… — Круксър се огледа с внезапна неловкост. — Извинявай, Тея.

— Я не се оправдавай, а кажи какво прочете.

Другите в групата се отнасяха с нея като с още едно момче почти винаги, но нито те, нито самата Тея можеха да предвидят кога тя ще настоява да не я смятат за момче.

Круксър поклати глава.

— На пръв поглед е голям кеф, нали? Оргии, препиване, танци и… ъ-ъ… дашни момичета в храмовете.

— В храмовете е имало не само момичета — натърти Тея.

Всички я изгледаха.

— Дори не си помисляйте да подхващате тези приказки — предупреди ги тя.

Круксър се прокашля.

— Както и да е… Ей сега прочетох наставленията за ритуала преди посев. Има указания за… ъ-ъ… ами как да подготвят бебетата за принасяне в жертва. Не само как да извадят сърцето от толкова малък гръден кош, но и как музикантите да надуват инструментите, когато бебетата се разпищят под ножа, за да не се… разколебават вярващите.

Всички се смълчаха.

— Проклети да са от Оролам — промърмори Лео.

— Това мога да го понеса някак. Нали разбирате, вече съм чувал, че хвърляли бебета в пламъците и… — Круксър сви рамене. — За мен си беше поредното предание. Но този свитък… Най-лош е съветът бебетата да бъдат избирани с жребий „поради обичайните затруднения с големия брой деца, предложени от родителите им, а са необходими само една дузина“. Нямало е зъл жрец, който изтръгва плачещо бебе от ръцете на майка му. Правели са го с желание. Нашите прадеди. Нашите народи. Как са могли?

— Ако позволите… — намеси се Куентин. — Някога живял един воин-жрец на име Дарджан, за кого разказват, че видял и участвал в най-страшното, което носят войните — кланета, зверства, изтезания и дори по-лоши деяния. Проявил се във всичко. Той бил сред най-видните жреци на езичниците, но Луцидоний лично го склонил към правата вяра. След като воювал в седем от деветте кралства, Дарджан извадил едното си око, преместил се в Тирея и до края на дните си живял като аскет, всеки ден се катерел до върха на… някаква статуя или канарата, позната ни днес като Разцепената скала, или… както и да е, има спорове по въпроса и… не е толкова важно. През последните три десетилетия от живота си се молел от изгрев до залез и… това също не е толкова важно. Веднъж Дарджан казал: „През повечето време, докато живеем на тази земя, мисълта за справедливостта на Оролам трябва да ни изпълва със страх, но има мигове, когато единствено тази истина може да ни дари покой.“

— Значи казваш — сепна се Кип, — че такива неща съм пропускал, като не отивах на лекциите за житията на светците?! Кръвожадни воини-жреци, избрали да се усамотят в Ректън? И аз съм се катерил по онази статуя!

— Трошач, ти и сега пропусна важното — обади се Тея.

— Да, трябва да изтърпиш много лекции, за да чуеш по-интересното — призна Куентин.

Всички се засмяха унило, като че ли за да прикрият потреса от чутото. Знаеха, че искат да го оставят зад себе си по-скоро.

— Горе-долу същото като „Първо погледни в себе си, а после навън“, нали? — напомни Тея старата поговорка.

— Общо взето. Всъщност думите на Амброзиус Абраксес гласят: „Взирай се първо в дълбините на душата си. Опознай ги тъй, както ги познава самият Оролам, а чак тогава обърни взор към делата на онези, що те гнетят.“ Някои светци са имали дар слово, други…

Куентин сви рамене усмихнат. Круксър остана сериозен.

— Ето с какви се бием. Не са били виновни отделни хора, не са били само зли жреци, които потискали простолюдието. Всички са участвали по свое желание в злото.

— Няма вести привържениците на Цветния принц да са вършили такива неща — възрази неохотно Бен-хадад.

— Но искат да се върнем към същия живот!

— Може би дори не знаят за всичко това — настоя Бен-хадад. — Събрано е тук, в тази библиотека. Как биха…

— Ти на тяхна страна ли си? — прекъсна го Круксър. — Прочети го и после ми кажи дали не оправдава почти напълно решението на Хромария да разпрати къде ли не своите луксори!

Пак се смълчаха. Куентин изглеждаше най-посърнал.

— Това е… много мрачна страница в историята на Магистериума. Предпочитаме изобщо да не говорим за тези събития.

— Аз пък чух слухове — каза Тея, — че дори някои от Висшите луксиати убеждават кого ли не на Службата по вероучение да бъдат върнати някои от предишните пълномощия.

Куентин завъртя глава.

— Да, някои луксиати се показаха твърде глупави и казаха нещо подобно, но не ми се вярва заразата да е стигнала толкова нависоко.

— Не са си направили труда да опровергаят слуховете — вметна Кип.

— Уплашени са — призна Куентин. — Но мъдростта им е по-силна от страха. Можем да разчитаме на тях.

— Не се съмнявам, че мнозина са говорили като тебе и преди да бъдат разпратени луксорите — каза Бен-хадад.

— Куентин обаче е прав — защити Тея луксиата. — Има от какво да се плашат. Всяка новина от войната е за поражение като при Руишки нос. Дори вестите за победи звучат нелепо. Победа при Ситарски кладенци? И две седмици по-късно победа при Амитон? Значи армиите ни са настъпвали заднешком с цялата си бързина, за да постигнат следващата „победа“? Мисля си, че навсякъде ни разгромяват и чуваме лъжи.

— Стига сме говорили за войната — отсече Круксър. — Според мен не бива повече да ровим в тези книги. Имало е сериозни причини да ги поставят под забрана. Мен ако питате, по-добре тези знания да бъдат изгубени завинаги.

— Не говориш сериозно! — възкликна Бен-хадад.

— Я си спомни какво научих току-що! Не мога да го махна от главата си! Дори не ви прочетох всичко. И дори не стигнах до края на свитъка. Какво лошо има да призная, че понякога други хора могат да преценят по-добре от мен?

— Никога няма да се доверя на друг да преценява вместо мен — сопна се Бен-хадад.

— Щом е тъй, може би мястото ти не е в Черната гвардия — още по-троснато каза Круксър. — Защото тъкмо това правиш всеки път, когато изпълняваш заповед.

— Стига! — спря ги Кип. — Круксър, съжалявам, че се случи да прочетеш това. Ако искаш да се откажеш, твое право си е. Но аз трябва да продължа.

— Наистина ли? Че ти не знаеш какво търсиш.

Круксър пак налучка болното място. Бяха преровили смайващ брой родословия — Клитос Сини подобно на повечето благородници имаше роднински връзки с кого ли не — и макар да намериха намеци за всевъзможни скандали, нито една история не засягаше Клитос пряко.

Кип не се стърпя.

— Ако не можеш да понасяш ужаса на това, което човек е способен да причини на друг човек, може би твоето място не е в Черната гвардия!

Тишина. Дружелюбният поглед на Круксър се вледени.

— Трошач, ще участваме в тази война, колкото и да не ни се иска. И някои от нас ще умрат в нея. А оцелелите ще се променят. Но не е задължително сами да искаме тези промени. Защото повечето от тях няма да са за добро.

— Тези книги може би ще ни дадат надмощие, за да победим — упорстваше Кип.

— Най-много да ни научат на забранени магии.

— За да се браним! — разгорещи се Тея. — Как да се защитим, ако не знаем нищо за тях?

— Знанието е подобно на мускет. Можеш и да го размахваш като тояга, но дали ще се ограничиш с това? И когато животът ти е застрашен? За мен истинското чудо е, че луксиатите изобщо са успели да ограничат достъпа до тези знания. Трошач… когато Лусия издъхваше в ръцете ми, бях готов да се обрека на вечно проклятие заради каквато ще да е магия, знайна или незнайна, ако ми даде сили да отмъстя на убиеца ѝ.

Лицата около масата се помрачиха още повече. На младия луксиат като че ли малко му оставаше да се свлече в несвяст. Кип си каза, че Куентин май е твърде чувствителен по въпроса за проклятието.

— Застрашени са не само душите ни — не млъкваше Круксър. — Ако използваме тези… неща, притеглящите на Цветния принц също ще ги използват.

— Ако измислят как — възрази Тея. — Нямат нашите книги.

— Може и да имат свои книги — промълви Бен-хадад.

— Ами ако се научат от сраженията срещу нас? — попита Круксър: — Тогава ще се оправдаят, че трябва да използват магиите, защото и ние го правим.

— Сигурно вече се занимават с това — увери го Големия Лео. — Тези неща са забранени от нас… а те ни мразят и искат да ни изтребят. Хайде да гледаме трезво: не ги е еня за убеждения, които не споделят.

— Говорим за надпревара кой да има по-опасни оръжия — не отстъпи Круксър.

— Не я започнахме ние — възрази Тея. — Просто се сещаме да тичаме, преди те да са пресекли чертата на финала.

— В такива надпревари нямаш друг избор освен победата — каза и Бен-хадад.

— Всички са губещи от такива победи — промърмори Круксър.

— По-добре да се простим с идеалите, отколкото с живота си — подхвърли Кип.

— Всички ли сте съгласни с това? — Круксър огледа останалите.

Никой не беше въодушевен, но всички закимаха.

— Капитане, май е по-добре този път да се вслушаме в думите на Кип — намеси се и Феркуди. — Нали той е Све… Ох! Тея, какво те прихваща?!

И си разтърка ребрата. Тея се вторачи свирепо в него. Някои се подсмихваха.

— Да бе, нали нямаше да говорим за Све…

Феркуди стисна устни. Другите изпъшкаха. Големия Лео закри очите си с длан.

— Пак ли? — поклати глава Кип.

Знаеше, че са правили какви ли не догадки. Всеки иска да живее в повратен момент от историята, нали? И ако не си толкова налудничаво самонадеян, че да смяташ себе си за Светлоносеца, следващата най-добра възможност е да си втълпиш, че го познаваш лично.

— Дано не всички сред вас си го мислят — добави той.

— И така… — Тея се престори, че не го е чула. — Да, капитане, всички сме съгласни.

Круксър въздъхна тежко и се взря поред в очите на всеки.

— Не мога да ви водя, ако не желаете да ме следвате. Няма да възразявам повече. Но искам да запомните — имахме избор.

Кип би предпочел да ги поразпита за глупотевините около Светлоносеца, които си говореха, но след зловещо сериозните думи на Круксър се почувства неловко.

Пак се заеха с ученето. И полека се върнаха към оплакванията от старинните изрази или колко свършена работа очакват от тях магистрите, или тренировките в Черната гвардия, а Куентин си мрънкаше отново, че все не може да проумее как е подредена забранената библиотека, защото тук не спазвали никоя от общоприетите схеми.

Когато се наканиха да излязат, Круксър дръпна Бен-хадад настрани.

— Искам да поговорим.

Кип изостана от другите, за да слуша.

— Бен, тази група е като човешко тяло. Всички си имаме роля както различните части от тялото и трябва да действаме задружно. Искам да знам дали…

— Това е защото казах, че не се доверявам на друг да преценява вместо мен ли? — прекъсна го Бен-хадад.

— Точно така.

— Крукс, не се доверявам и на тебе да преценяваш кое е най-добро за мен. Доверявам ти се обаче за групата. И за Черната гвардия. А те си по-важни от мен. Затова се подчинявам на твоите заповеди. И затова ще го правя занапред. До смърт.

Круксър си отдъхна и вече беше не разтревожен командир, а доволно момче, което се радва, че няма да загуби приятел.

— Пък и щом сме тяло, не можем да минем без задник — ухили се Бен-хадад.

Круксър изпухтя от досада.

— Чухте ли го? — провикна се Кип. — Той току-що пожела да сере всички лайна на групата.

— Не казах, че аз съм задникът! — припряно възрази Бен-хадад.

— За каквото и да приказваме, все стигаме до майтапи за задници и лайна — въздъхна Круксър.

— Чували ли сте онази история за моряка, който… — подхвана Тея.

— Недей.

— Не може ли само една гаднярска…

— Не може.

41.

Щом си помислеше, че вече е видял всичко в Хромария, се убеждаваше още колко много има за откриване. Днес трябваше да се срещне с Карис в работилниците под синята кула. Имаше топилни и стъкларски пещи, на всяка стена рафтове с инструменти и там се бяха струпали поне стотина мъже и жени — и притеглящи, и други, които се занимаваха с възложената им работа.

Макар че заемащите цяла стена пещи бяха разпалени, нямаше дим, а въздухът се загряваше съвсем леко. Навсякъде имаше шахти за проветряване, но и за светлина. Най-съвършените лещи, които Кип бе виждал, насочваха лъчи в чисти цветове към маси, за да е по-лесно притеглянето. Там се занимаваха с оформяне на светлината и проучване на практическите приложения на луксина. Навсякъде виждаше хора, които поглеждаха листове или плочи с изчисления, направени в залите на изследователите горе, за да ги сравняват с получените тук резултати.

Забеляза наставницата си до наглед обикновена светлокожа жена, стегнала русата си коса на опашка и запретнала ръкави. Кожата ѝ просветваше бледо в зелено и жълто, макар да не изглеждаше на повече от трийсет години. Тази жена не пестеше оставащия ѝ живот.

Карис му махна и той отиде при тях.

Откакто се бе заела с обучението му, Карис бе започнала да носи изискани рокли по най-новата мода. Кип се престраши веднъж да я попита за избора на дрехи и тя отговори, че понеже е ниска и стройна, хората постоянно се заблуждават, че е по-млада, и твърде често ѝ задават излишни въпроси. С дрехите, показващи принадлежността ѝ към богатия род Гайл, тя избягваше ненужните разправии. Кип знаеше, че би предпочела черната униформа, но тя обличаше такива дрехи само за тренировките си с него, и то червени или зелени, а не черни. Каза, че тази част от живота ѝ вече е минало. Не го погледна в очите и той разбра колко ѝ тежи това.

— Това е лейди Феба Калигенея — представи тя жената до себе си.

Отскоро косата на Карис беше кестенява с по-светли кичури, пищна и обикновена. Освен това я пускаше по-дълга, отколкото през годините в Черната гвардия.

— Тя е най-прецизният жълт суперхромат сред всички, включително и Гавин — добави Карис. — Лейди Калигенея, това е Кип, синът на моя съпруг.

— Можеш да ме наричаш майстор Феба — каза му жената. — Тъкмо такава съм, а тук това означава много повече от глупави титли, получени по рождение.

— Но жълтият суперхроматизъм не се ли получава също по рождение? — напомни той.

Кип Устатия. Както винаги. Този път обаче не се изчерви от срам. Наблюдаваше реакцията ѝ.

— Ами да, но аз се старая да извлека всичко възможно от това предимство, получено по рождение. А другото се старая да пренебрегвам, доколкото ми е по силите.

— Значи сте по-способна от Призмата?

Тя се намръщи, сякаш бе захапала лимон.

— В дреболии. Никога не бих могла да създам стената Ярка вода, в това няма съмнение.

— А в какво сте по-способна?

Майстор Феба стрелна с поглед Карис.

— Много е прям, а?

— По-приятно е от лицемерието — отвърна Карис и сви рамене. — Понякога.

Вторачи се в Кип и той схвана посланието.

— Работила съм с Призмата, учила съм го — каза майстор Калигенея. — Той вниква в луксина. Чух от Карис, че ти си същият. За него е присъща магия, която е прекрасна и спираща дъха с безмерната си дързост… Цяла стена от жълт луксин, кой дори би помислил за това? Камо ли да се осмели, докато вражеската армия настъпва. Но… в това има и известна липса на изящество. Щом е от жълто, може да бъде направена достатъчно здрава, за да издържи на оръдейни изстрели, но да е с може би само една трета от дебелината, която е избрал Гавин. Когато е неуверен, винаги избира по-голямото, по-мащабното, вместо да седне със сметалото и да пише.

— Разбери, че не смятам това за сериозен недостатък — продължи тя. — Ако способността ти да притегляш няма граници, логично е да избереш по-голямото количество, защото така си по-бърз. Но ние — останалите, бихме се довършили за броени дни по този начин. Принудени сме да изберем изяществото пред силата. Другото предимство на Гавин е в безупречната му памет. Честно казано, малко е вбесяващо. Щом усъвършенства някаква форма, се вторачва нея и тя остава запечатана в главата му. Минават десет години, молиш го да направи същата решетка за охлаждане на хляб и той я прави. Истинско чудо. Но… Не сме се събрали тук да обсъждаме Гавин Гайл, а да те обучаваме. Казват за тебе, че си суперхромат.

В ума му отекна думата, която избраха провеждащите изпитанието — „изрод“.

— Някои казват, че момче суперхромат е като куче, което може да излае: „Обичам те“…

— Куриоз, който не създава прецедент? — Феба сбърчи нос. — Тавенца Златоока е великолепна наставница, по-способна от мен. Освен това е гадна кучка. Карис ми обясни, че е отказала да те обучава. Дори след като Карис я увещавала. Била непреклонна.

— Нарече ме шафрантия — сподели Карис, която явно не виждаше нищо забавно в цялата история.

— Моля? — ококори се Кип.

— Няма значение. Ако не беше отказала, лейди… майстор Феба нямаше да се заеме с тебе.

— Искам да сме наясно — започна Феба, — че ако ще те обучавам, при първия шанс да покажеш колко превъзхождаш дисципулите на Златоока, ще го направиш задължително. А това означава, че трябва наистина да бъдеш по-добър от тях.

— С удоволствие — ухили се Кип. — Поне в това приличам по нрав на баща си.

— Можеш ли да притегляш устойчив и твърд жълт луксин?

— Ако всичко ми е наред…

— Когато завърша обучението ти, ще съм ти набила в главата как да създадеш жълт меч по памет за… нека да са осем секунди.

— Три — поправи я Карис. — Най-много. И то до Слънцеднев.

Кип изведнъж си спомни как тършуваше по старото бойно поле при Разцепената скала и се озърташе за издайническия проблясък на жълт луксин в първите лъчи на изгрева. Устойчивият жълт луксин имаше най-висока цена при препродажба. Ровеше в калта, наплюнчваше камъни и ги търкаше с вече мърлявия си ръкав, надяваше се отчаяно, че тази вечер ще може да си плати вечерята, вместо да разчита на нечие милосърдие, да мрази и себе си, и майка си и да се чувства гузен от това.

Сега всичко беше различно. И не знаеше защо след всички потресаващи промени изпъкваше тъкмо тази дреболия.

„Ако се случи да загубя всичко, пак ще мога да живея по-добре, отколкото смеех да се надявам в Ректън, като просто притеглям късове жълт луксин и ги продавам.“

Богатството и положението в обществото се наследяваха. Но тази нищожна дреболия си беше само негова. Никога нямаше да се върне към миналото си. Не можеше.

— Четири месеца ли? — пресметна на глас майстор Феба. — Хъм… А имаш ли и паметта на баща си? Умен ли си като него?

— Нито имам паметта му, нито мога да се меря по ум с него — отговори Кип, отърсил се веднага от самосъжалението.

— Поне си по-скромен от него, но това не е трудно. Добре. Ще те накарам да се трудиш по-усърдно, отколкото му се е случвало някога. Ние простосмъртните трябва да работим, за да имаме хляб и покрив над главата. Един час всеки ден, млади Гайл.

— През ден — намеси се Карис. — Трябва да се упражнява с още шест цвята, има и тренировки с Черната гвардия.

Кип изпъшка. Тихичко. Карис не би търпяла по-големи глезотии.

— Колко тъжно. — Феба поклати глава. — Тъкмо предвкусвах колко досадни занимания мога да му прехвърля. Май ще трябва да се ограничим само с обучение.

Така беше с всеки цвят. Кип не знаеше как Карис притиска, изнудва или умолява, но му намери наставници. Поиска от него да ходи на някои лекции като инженерство и основи на историята, но му позволи да пропуска други. Подчерта, че ще има достатъчно време да изучава жития, ако оцелее във войната. Всички наставници без изключение бяха великолепен избор — или най-изтъкнатите майстори на своя цвят като Феба, или най-способните учители.

Карис го посвещаваше лично в бойните умения и съчетаването им с притеглянето. Настоя да разбере, че след като и другите новобранци се учат как да са по-добри бойци с помощта на луксина, той трябва или да ги превъзхожда несравнимо, или ще се окаже слабак в сравнение с тях: повечето щяха да използват по един или два вида луксин в битките. Той трябваше да овладее седем.

Оказа се умела наставница въпреки забраната самата тя да притегля. Имаше смущаващо остър усет за моментите, когато той се опитваше да изклинчи, но не се държеше безпощадно с него.

Кип долавяше, че и Карис тепърва свиква с новите роли в живота си: когато излязоха от работилниците под синята кула на широката тренировъчна площадка на черногвардейците, я видя как се напрегна.

Наставникът Фиск ѝ отдаде чест с ръка пред сърцето. Тя понечи да повтори жеста, но се спря навреме и само кимна — сега беше високопоставена дама, а не черногвардейка.

Кип се поддаде на хрумването и преди да изтича към мястото си в редицата, избълва напиращите думи:

— Той ще се върне. Заклевам се.

Тя не се и опита да отрече, че е мислила за това.

— Кип, светът не винаги е толкова милостив.

Обърна се рязко и си тръгна с вирната брадичка. Скованата ѝ стойка му подсказа, че едва сдържа сълзите си.

За разлика от майка му, която използваше всяка обида като повод да се обвие в облаците пушек или да удави мъката си в бутилката. Защо майка му не приличаше поне малко на Карис?

Сети се за Зимун. За тази ужасна грешка на Оролам. Обещанието, дадено толкова охотно, за да получи желаното срещу монета, която не искаше в джоба си, изглеждаше по-скъпо с всеки ден.

От Андрос, който продължаваше да го вика често за игра на Девет крале, бе научил, че след войната Карис изчезнала и се върнала в Хромария след повече от година.

Тогава не било нищо необичайно. Войната съсипала и разпиляла по какви ли не начини толкова много семейства, а част от предишните важни хора в Хромария дори не стъпили повече тук след битката при Разцепената скала. Някои заминали за дълго просто защото се опитвали да възстановят някак именията си в сатрапиите, да наемат и обучат нови служители вместо загиналите и прогонените от войната. Безделието и леността, които повечето благородни семейства можели да си позволят някога, вече били немислими. Никой не обърнал внимание, че потомката на доскоро велик род се запиляла някъде за около година.

Андрос каза, че минало много време, преди да научи какво е станало. Карис отишла при далечни роднини в Кървавата гора и оставила детето при тях.

Тя все още вярваше, че е опазила тайната си. Но дори ако Кип беше готов да си навлече гнева на Андрос, като наруши обещанието си, как би посмял да я изправи пред срама и да ѝ каже, че всичко е още по-лошо, отколкото си е представяла?

„Онзи твой син, дето уж никой не знае за него? Андрос е научил всичко и ще го доведе тук. И твоят син май ще служи само на него. А, да — освен това не знае що е почтеност, няма друго в душата му освен властолюбие.“ Както и да си представяше разговора, завършваше твърде зле. И то преди Андрос да му отмъсти.

„Аз съм Кип Плямпалото, но този път не мога да избълвам истината.“

По време на една от игрите Андрос се взря замислено в него. Кип се бе опитал да изкопчи от него новини за войната. Досега знаеше, че Хромарият е претърпял поражение при Руишки нос, но — колкото и да се заяждаше Тея — е постигнал победи при Ситарски кладенци и при някакво малко градче, наречено Амитон. Разбира се, Андрос получаваше вестите пръв.

— Сам разбираш, че това не бива да се разчува, нали? — каза дядо му.

— То се знае.

— Губим войната. И ще продължаваме да губим месеци наред. Зимните бури могат да потопят всеки кораб с подкрепления и припаси, който изпратим. Събираме каквото можем и се опитваме да тормозим врага, за да забавим настъплението му. Чак след Слънцеднев ще успеем да разгърнем цялата си мощ. Дотогава ще ни отнемат целия Аташ и може би една трета от Кървавата гора. Зависи как ще потръгне.

— Толкова зле ли сме?

А някои говореха за бърза победа, след като сатрапиите се бяха обединили срещу заплахата.

— Още по-зле сме. — Андрос млъкна за дълго, после попита: — Кип, какво означава клетвата на един човек? — Не чакаше отговор, защото продължи: — Какво друго е клетвата освен волята му, изразена с думи? Ако човек избере измамни думи и противопостави волята си на словото, не отслабват ли и волята, и словото?

Недоверието на Кип не към смисъла на казаното, а към този, който го изрече, сигурно си пролича, защото Андрос добави:

— Ще се убедиш, внуче, че макар често да заблуждавам и манипулирам…

— Тоест лъжеш.

— Да, лъжа — съгласи се дядо му, като че ли за него разликата беше незначителна. — Но почти никога не се заклевам. А когато го правя, държа на думата си. Всеки народ още от мига, когато Оролам е надарил човека със светлината на разума, е разпознавал и позволявал дребните лъжи, естествени като дишането, думи без вложена в тях воля. И всеки народ ги е разграничавал от клетвите. От обетите. Самият миг на сътворението е бил съвършено слово, съвършено слято със съвършена воля.

— Вярваш ли в това? — усъмни се Кип. — Смятах те за атеист.

Погледът на шарените очи срещу него мигновено стана пронизващ.

— Дума, която се надявам да не свързваш с мен пред други. Дори на шега.

— Никога — увери го Кип.

Андрос като че ли остана доволен.

— Придържам се към… по-особена вяра в сравнение с повечето хора. Оролам е законодател в далечна земя. Той е крал на хиляда светове. Това е достатъчно за величието му, а постъпките на хората са до голяма степен или изцяло недостойни за вниманието му — тяхната обич и омраза, ликуване и покруса…

— Но не и техните лъжи ли? — насили късмета си Кип с поредното прекъсване.

— Нужно ли е камъкът да те забележи, когато го пускаш от ръката си, за да падне на земята? Оролам е законодател. Когато млади любовници се отдават на похотта си и зачеват копеле, това не е наказание, а естествено последствие от наложените ни закони. Нима си ограничен като луксиатите и не можеш да проумееш разликата между моите възгледи и безбожието?

— Оролам е грижовен повелител — подхвърли Кип не толкова защото вярваше в това, а за да чуе отговора на Андрос.

— Достатъчно грижовен да ни даде смислени закони. Това наистина е велика проява на грижата му за нас. Закони, които важат за вярващите, за безбожниците, за езичниците и за онези в необятната шир отвъд незнайни океани, които дори не са чували името Оролам. За мен това е несравнимо по-добра грижа от някакъв брадат великан, който приема едни в лоното си и поразява други без причина.

Поредното хрумване споходи Кип. Какво да направи, ако е насред мъгла от измами и заблуди? „Я да извлечем дъртия кучи син на светло…“

— Наистина ми харесва обучението с Карис — каза той.

Щеше да прозвучи като нелогично отплесване, ако дядо му не правеше това, в което Кип го подозираше. Но Андрос Гайл дори плесна с ръце от удоволствие.

— Добре изиграно, момко!

— Значи всичките ти думи за Оролам и законите трябваше да ми напомнят за моята клетва да не казвам на Карис за Зимун?

— Мечовете затъпяват от постоянна употреба. За разлика от умовете — измъкна се Андрос.

Сложи карта на масата и натрупаният опит в Девет крале подсказа на Кип, че пак му предстои почти сигурна загуба след няколко разигравания. Изтегли карта. Нуждаеше се от Деня на мрака, но нямаше този късмет.

Андрос все пак реши да обясни.

— Ти искаш да нарушиш дадената дума и си търсиш оправдания. Но аз ти казах всичко не само заради обещанието за Карис. Уча те да бъдеш мъж, Кип. Мъжът има задължения към своя род. Това също е закон. Твоята майка е била неспособна да те научи, а след като вече си сирак, няма кой друг да го направи освен мен.

Студена ярост скова Кип като леда, покриваш върховете на планината Красос. Лед, който не отстъпваше и на лятната жега, смразена чистота върху скалите. Жестоката увереност се стовари върху вярата му като ковашки чук и разпиля късчетата ѝ. Не можеше да не вярва, че Гавин е жив, защото без неговата закрила, без заплахата от неговото отмъщение срещу всеки, готов да навреди на сина му, Кип оставаше като гол в света, уязвим сред обръч от врагове. Вярваше, защото искаше да вярва.

„И какво да правя, ако мъглата наоколо е от самозалъгване?“

Играта не беше свършила, но той събра безмълвно картите и си тръгна, без да погледне дядо си в очите.

Андрос Гайл също не каза нищо преди Кип да стигне до вратата.

— Трябваше да предвидя, че не си готов. Сбърках. Още си момче.

Но Кип спази обещанието си и може би това означаваше, че Андрос е постигнал каквото е искал. Будуваше до късно и се чудеше какво друго е можел да направи или да каже… затова намираше облекчение в тренировките. Часове, които го поглъщаха изцяло. Езикът на ръкопашните схватки беше прям и прост, измамите се разкриваха за секунди, а и Кип засега разполагаше с твърде ограничен речник в тях.

— Стройте се! — изръмжа наставникът Фиск. — Днес ще работите на групи. Имаме специално занятие.

Новобранците си зашушукаха нетърпеливо. Специално занятие означаваше необичайни, опасни задачи, които Фиск и командир Железни измисляха, за да ги подтикнат към находчивост. Това беше отклонение от традицията, но Железни си беше безстрашен. Нуждаеше се от черногвардейци веднага, затова се отказа от старата система на приемане по старшинство на кандидатите.

Обяви пред всички, че щом овладеят всички необходими умения и докажат, че са подходящи, ще бъдат повишени в пълноправни черногвардейци. И че за някои този ден може да настъпи съвсем скоро.

Всички предположиха, че говори за Круксър и още две-три момчета от по-старшите новобранци, но се надяваха да важи и за тях.

Естествено някои от по-рано приетите новобранци замърмориха, но скоро се успокоиха, защото Железни незабавно поиска от половината да положат последната клетва. Вече имаше и обучение на нови кандидати за Черната гвардия, млади мъже и жени, които гледаха със страхопочитание дори най-скоро приетите новобранци.

До Празника на най-дългата нощ бяха излизали на специални занятия повече от десет пъти, а двайсетина новобранци бяха заклети като пълноправни черногвардейци.

Но не всички промени бяха въведени от командир Железни. Щом бе обявен за промахос, Андрос Гайл възложи на повечето черногвардейци да подготвят малката собствена армия на Хромария. Имаше и още нещо — на всеки притеглящ на двата Ясписа, който учеше тук, занимаваше се с изследвания или дори отдавна бе приключил обучението си, бе заповядано да участва в бойна подготовка, също ръководена от Черната гвардия.

Андрос се вслуша в предложенията на Кип, който се постара това да остане тайна. Иначе черногвардейците можеха да се разправят безцеремонно с него, макар че той още беше убеден в правотата си.

Имаше много размествания, но в групата на Кип оставаха Круксър, Тея, Големия Лео, заплесът Феркуди, Бен-хадад с усъвършенстваните очила, дребничкият Даелос и Гос, който пак човъркаше коричката на някаква раничка.

— Сега вземи да го лапнеш това — разсърди се Даелос — и ще повърна.

— Хич не съм и помислял да го правя — отвърна Гос.

— Да бе…

— И какво толкова?

— Стройте се, новобранци — заповяда Круксър.

Той оставаше неоспоримият водач на групата, макар че всеки можеше да го предизвика всяка седмица. Круксър беше най-коравият и способният, другите от групата нямаха никакво желание за промени.

— Група Алеф! — подхвана ги Фиск. — Кълна се в Оролам, ако се мотаете още, следващата седмица ще ви понижа в група Йод. Да видя задниците ви подредени. Незабавно!

Въпреки присъствието на Кип в нея тази група си оставаше най-добрата, затова бяха Алеф — първата буква в старата парийска азбука. Кип знаеше това, защото попита какво означават имената. Разбира се, често повишаваха в пълноправни черногвардейци хора от добрите групи и бъркотията ги правеше по-слаби. Круксър също получи покана да положи клетвата и можеше да стане един от най-младите приети в цялата история на Черната гвардия, но каза, че щял да почака.

На линията застанаха десет групи от по шестима, седмина или осмина. Специалните занятия винаги бяха различни, но и винаги трябваше да им дадат незабравим урок за някоя страна от живота на Черната гвардия. Случваше се задачата да е наблюдение на някое забутано кръстовище, където не се случваше нищо. Такива злополучни групи се оплакваха сърдито, че цялото забавление оставало за другите.

— Група Йод! До посолствата живее един бижутер — майстор Атанасос. Получил е рубин, който струва двайсет хиляди данара. Донесете рубина тук. Тръгвайте! Бегом!

Когато те се отдалечиха тичешком от площадката, Фиск изръмжа:

— Група Тет! Откраднете този рубин от група Йод, преди да са се върнали. Ако те не успеят да го отмъкнат, очаквам от вас да се справите с това. И да няма пострадали! Използвайте ума си. Тръгвайте!

Продължи нататък. Група Хет трябваше да дебне дипломат, отиващ при любовницата си в другия край на града. От тях се искаше да се сменят, за да не забележи, че е следен, и да се пазят от телохранителите му — наемници от отряда Разцепен щит. На група Зайин възложи да наблюдават уличка в бордеите и да направят нещо само ако там претича новобранец от Черната гвардия. Тогава трябваше да му отнемат каквото носи и да го занесат в къща другаде в бордеите. Не научиха какъв е предметът. Група Вав получи задачата да окраде търговец на един от пазарите за заможни хора. Всеки в групата трябваше да отмъкне нещо от сергията или от дюкяна. В случай че търговецът не само спипа някого, а дори усети, че крадат, трябваше да му платят двойно стойността на всичко, и то от собствените си надници. Ако се измъкнеха незабелязано, от тях се искаше да покажат плячката на пълноправен черногвардеец, който щеше да се навърта някъде из пазара. След това група Ге трябваше да върне откраднатото, отново без търговецът да забележи.

Група Далет се сдоби с поръчението да издири главатаря на банда, набираща сила сред бежанците, и да пребие и него, и двамата му помощници… но да се върне без сериозни рани. Щом тръгнаха, група Гимел чу, че от тях се иска да заемат позиция, откъдето да наблюдават сблъсъка. И да се намесят като подкрепление само ако изглежда, че Далет ще си изпатят. Никакви убийства, всичко останало беше позволено. Ако всеки от Далет беше готов да се закълне, че са нямали нужда от помощ, двете групи щяха да си разменят ранговете.

На група Бет бе възложена задача „занесете това нещо ей там“. Тези бяха най-неприятни. Понякога нямаше никакви премеждия, друг път изглеждаше, че целият свят се е нахвърлил срещу групата. Нямаше съмнение, че такива специални занятия са чудесна подготовка за черногвардейците, които не знаеха кога ще се наложи да предотвратят поредното покушение. Значи бяха длъжни да търпят скуката, без да губят и за миг бдителността си.

Накрая остана само групата на Кип. Наставникът Фиск им се намръщи.

— Имате си нов човек. Момче, влез в строя!

Те се спогледаха. Познаваха това момче от парийските планини. Беше Винсен, който се бе провалил срещу Кип в последния кръг на схватките с отпадане. Само Кип знаеше, че Винсен бе загубил нарочно напук на своя господар.

— Вече ни пробутвате и слабаците ли? — попита Големия Лео.

— Защо приемате тъкмо него? — учуди се Феркуди. — Той беше на двайсето място накрая. Защо не опитате първо с онези от петнайсето до деветнайсето място? Дори смотаняци като тях трябва да са по-добри от него, нали?

Кип нямаше намерение да напомня, че той бе завършил на петнайсето място.

— Трошача беше петнайсети — обади се Даелос.

„Много ти благодаря.“

— Може пък другите да са заминали? Да са станали наемници или да са се върнали у дома? — гадаеше Големия Лео.

— Винсен, какво става? — намеси се Круксър.

Винсен хвърли за миг поглед към Кип и отвърна:

— Ами май ми провървя.

— Ей, госпожички, приключихте ли с пиенето на копи и клюките? — скастри ги Фиск.

— „Госпожички“? — възмути се Тея. — Само аз не се…

— Новобранец, ти да не ме прекъсваш?! — разяри се Фиск.

Доближи я и почти навря носа си в лицето ѝ. Тя преглътна сухо и завъртя глава.

— Добре! — отсече той. — Някакъв бръщолеви ереси на едно кръстовище. Нарича се лорд Ариас. Не съм чувал за такъв лорд. Стои на една пресечка южно от „Верош“. Намерете го, пребийте го. Няма да носите униформите си. С цивилни дрехи.

Побой над бандити, които тормозят бедните и наплашените — да, но някакъв пощурял проповедник? Това беше съвсем друго.

— Колко души го пазят? — попита Круксър.

— Николко, доколкото знаем.

— Тогава защо… тоест защо трябва да отидем всички, за да го ступаме? — попита Тея.

Кип позна, че тя едва не зададе истинския въпрос, който я мъчеше: „Защо да пребиваме някого само заради глупостите, които дърдори?“

— Това е заповед — отсече Фиск. — Не искаш да изпълняваш заповеди ли?

42.

— Душевната отрова — говореше му Оролам. — Ти дори не спомена за душевната отрова. Защо не ми каза за душевната отрова?

— Престани! — сопна се Гавин. — Стига си повтарял това.

— Не са ли ти обяснили, че е гибел и зло? Тя те разяжда, унищожава те!

Очите на Оролам пламтяха.

„Злият лебед“ се бе добрал до залива на Рат снощи и трябваше да пусне котва край брега. По изгрев началникът на пристанището щеше да се качи на кораба, за да определи таксата и да ги насочи към някой кей. За Гавин възможностите да избяга намаляваха твърде бързо.

Не, това не беше вярно. Поначало не бяха много. Щом началникът на пристанището дойдеше, той щеше да тръгне с него, или щеше да се примири, че ще стане затворник на Маларгос. Не се съмняваше, че ще го поканят да им „гостува“. А без притеглянето щеше да е безпомощен.

Е, значи оставаше да подчини на волята си един началник на пристанище. Какво толкова…

Обърна гръб на Оролам и скочи върху фалшборда. Нали можеше да плува? Тук гъмжеше от крокодили и акули, привлечени от неизбежната мърша във водите около голям град — и част от нея бяха трупове, от които се отърваваха по любимия прастар начин, като ги хвърляха в реката. Рибари пък излизаха с харпуни на лов за крокодили и акули, за да продават плавници, кожи и зъби. Малък природен кръговрат. В тази вечна борба на човека срещу природата му се струваше твърде рисковано да заложи живота си на хората.

Дори ако стигнеше до брега, мокър и мръсен от тинята, трябваше да бяга. Без дори пръчка монети в джоба, без приятели, без притегляне. Чувстваше се гол насред света. Взираше се в спокойните осеяни с боклуци води и за пръв път осъзна, че може и да не се измъкне от тях.

Уязвимостта вървеше ръка за ръка с тленността. И сякаш го подканяха да се гмурне при тях.

— Разкажи ми за черния луксин — настоя Оролам тихо и напрегнато.

Гавин не забеляза как го бе доближил. „Губя и усета си, щом някой може да ме стресне така.“

— Това е мит, с който плашат младите притеглящи.

— Уж искаш да си неизменно честен със себе си, а в това се проваляш. Сигурно те е уплашил безмерно. Накарал те е да се подмокриш. Да бягаш. Само че е нямало къде да избягаш, нали? Изведнъж си разбрал, че светът не е какъвто си мислил. Видя ли ги?

— За кого питаш? Нямам…

— Когато Топчията те измъкна от морето, ти беше по-умел лъжец. Или не ти е лесно да лъжеш мен?

— Не се ли уповаваме тъкмо на това, че е най-трудно да излъжем Оролам? — с престорено лекомислие отвърна Гавин.

— Първите записани думи на човека към Оролам са били лъжа, значи не си прав. Хората го лъжат с лекотата, с която мамят жените си. Покажи ми ръцете си.

Гавин слезе от фалшборда. Небето изсветляваше, но засега малцина на кораба бяха будни. Можеха да говорят на спокойствие. Не че той го искаше. Показа дланите си на пророка.

— Забележително — промълви Оролам. — Устите ни изричат и благословии, и проклятия, все едно черпим и чиста, и мръсна вода от един и същ кладенец. Същото е и с твоите ръце. Притеглял си и бял луксин.

— За какво говориш, да му се не знае? — изръмжа Гавин.

— Хе-хе! Каква загадка си ти! Помниш, че си притеглял черния, но не помниш белия?!

— По-тихо!

Гавин бе виждал мъже със съсечени сухожилия на краката да падат по-бавно от бившия му съсед по скамейка. Пророкът направо се строполи. Той се наведе над него…

… и Оролам примига насреща му. После се надигна и тръсна глава. Погледът му не се отделяше от очите на Гавин и той се смръзна. Отвори уста, но не можа да заговори веднага.

— Застанал си пред истината и си отказал да я видиш. Избрал си страха, а си можел да избереш храбростта. Избрал си черното вместо бялото. Провалил си се, Гайл.

— Аз ли?! Ти ми изпрати онези сънища, нали? С някаква непозната за мен магия, със заклинания чрез волята. Ти ми го направи. Ти… и той.

— Внимавай къде стъпваш, сине на Ам.

— Ще стъпвам където искам! Не се провалих аз. Бог се провали.

— В последните три думи, които изрече, няма никакъв смисъл.

— Добре — бог ме изостави.

— Нима на искрената молитва може да няма отговор?

— Лъжи! — изсъска Гавин.

— Тогава ще получиш ясен отговор от Оролам — продължаваш ли със своите лъжи, ще те порази слепота.

Толкова неразбираема заплаха, че Гавин се стъписа.

— Аз вече съм сляп.

— Може и да е вярно. Отказващият да види не е по-добре от онзи, който не вижда.

Пророкът закуцука нанякъде, като внимателно заобикаляше спящите на палубата. „Май си е ударил крака при падането. Има късмет, че не го ударих и аз.“

Антониус щеше да излезе на палубата всеки момент. Щеше да се лепне за Гавин като досадно кученце. И макар че не беше глупак — доказа го, като убеди всички да потеглят към Рат, — беше невежа. Изобщо не можеше да си представи омразата на своя род към Гавин. Нямаше представа, че чичо му беше опитал да се превърне в бог, нито че Гавин го беше убил. Нямаше представа как Гавин пречеше на неговата братовчедка Тизис да се вмъкне в Спектъра. Или пък му беше все едно.

Но беше прекалено да се надява, че и Ейрени Маларгос ще прояви безразличието на своя племенник.

Можеше ли да я направи своя съюзница? Знаеше се, че е безмилостна в закрилата на своя род, склонна към гняв и ревност, но безукорно честна в сделките. Никога не бе погазвала дадена дума, обаче стигаше до крайности в стремежа да смаже онези, които нарушаваха обещанията си към нея — и в търговията, и в леглото. Ейрени бе принуждавала семейството си да изпълнява неизгодни договори, сключени от нея, дори когато можеше да се възползва от нарастващата си власт, за да наложи разтрогването им. Накратко — жена, вдъхваща и уважение, и страх. Тъкмо човек като нея би принудил Гавин да си припомни, че на този свят има и друга сила освен магическата. Ако свирепостта ѝ не го погубеше… Не. Твърде зле бе пострадал нейният род заради него.

Ако още беше Призмата, щеше да е различно, но сега? Какво да ѝ предложи, за да се съюзят?

— За какво си дърдорихте с божието лапацало? — попита тих глас.

Топчията. Бившите роби бяха намерили в трюма клетка, използвана за последен път да превозят гепард от земите в края на Злачните равнини. Закрепиха я с въжета на палубата и натикаха Топчията вътре, след като го млатиха до насита. Гавин успя да ги спре, преди да го убият.

— Не ми говори — промърмори на Топчията. — До гуша ми дойде от луди хора днес, а слънцето още не се е показало.

— Топчията не е луд. Топчията е смахнат! Има разлика.

Плененият капитан се засмя, но кротичко. Явно още го мъчеха болки.

Гавин се загледа към огрения от първите слънчеви лъчи град. Рат се бе разраствал около огромното укрепление върху хълма над устието на Великата река. В далечното минало Твърдината Дъбов щит станала Замъка Гайл за едно поколение, но родът западнал и крепостта била преименувана на Замъка Коринт, след това и на Рат Скулд. Сега я наричаха само Замъка. По времето на Тая Дъбов щит били построени две яки стени чак до пристанището, за да не остава твърдината без припаси. В по-късни периоди на войни и затишие имало нови стени, старите били разрушени заради камъните, новите стени били съборени от войски на Кървавата гора, после старите били възстановени.

Прошенията на града към Спектъра след окончателния край на Кървавата война да бъдат издигнати пак новите стени, защитаващи по-голяма част от пристанището, получаваха неизменен отказ. И подстрекател за отказа винаги беше Андрос Гайл, който проповядваше мир чрез взаимна уязвимост, стига да важи за другите. А сега градът очакваше нападение не от Кървавата гора, а от Кървавите халати. Натрапената на Рат слабост беше поредната причина Ейрени Маларгос да не понася рода Гайл.

Още повече го разколебаваше въпросът как властниците се отнасят към начина, по който бе сложил край на Кървавата война. Дръзко, опустошително и успешно. Когато беше по-млад, имаше значение само това, че постига каквото иска. Не, тук нямаше да намери съюзници.

Огледа кораба.

— Дай ми хубавицата и ще продупча началника на пристанището оттук — каза Топчията. — С един изстрел, не се фукам. И като го опукам, дори няма да си мислят, че е стреляно от тоя кораб. Първо ще заподозрат хората на ей оня там.

— Хубавицата?

Сети се. Мнозина даваха галени имена на оръжията си.

— Ами хубавица си е. Пушката. Особено с тия спирални нарези в цевта. Познавах един ковач, който правеше такива пушки. Добре ги напипваше, ама куршумите трябва да се изпилват и оглаждат след леенето, за да са съвсем кръгли. Само че тая пушка не стреля с оловни топчета. Знам си аз, че ковачът щеше да се съгласи и оная работа да му отрежат, само за да зърне моята хубавица.

Гавин престана да му обръща внимание. В далечината началникът на пристанището се качваше на галера на половин левга западно от техния кораб. Брегът беше на половин левга северно от „Злият лебед“. Дълго плуване, последните двеста-триста крачки — през мръсна вода, вероятно от градските канали. Двоумеше се не само заради погнусата. През войната познаваше умели плувци, връщали се от разузнаване с плуване през такива гадости. Ден по-късно вече се тресяха и се обливаха в пот. Три дни по-късно умираха.

— Половин левга. — Изви глава към Топчията. — Почти две хиляди крачки. И да си имал малко ум в главата, момчетата ти го изкараха с ритници.

— Може би два изстрела. Не повече от три.

На Топчията поне можеше да му се признае, че никога не се съмняваше в себе си. Някога двамата си приличаха по това.

Не се налагаше да плува чак до брега. Имаше шлепове и галери, които стигаха чак до устието на Великата река. Слънцето още беше ниско и заслепяваше, може би нямаше да го забележат.

А и нали в тези води имаше не само акули и крокодили? Спомняше си някакви предания за дружелюбни речни делфини. Но може и да бяха измислици. Нали казваха, че били розови? Дружелюбни розови делфини?

Да бе, съвсем правдоподобно.

— Ей, Шибаняк — подвикна Гавин към мъжа, който се размърдваше наблизо. — И всички вие. — Внимаваше да не говори прекалено високо и вдигна пръст пред устните си. Не искаше и Антониус да чуе. — Това е моят мускет. Някои от вас вече знаят, че си платих за него с цялата магия, която имах. И сега нямам нищо освен мускета. Преди щях да искам от вас да ми служите. Сега само ви моля. Ако някога съм ви направил добро… — Не можеше да не говори така. „Ако някога съм ви направил добро“ ли? Стараеше се да прилича на тях, да се впише в тълпата. Приспособяването беше естествено за него както притеглянето… доскоро. — Пазете ми го, разбрахме ли се? Не искам нищо друго. Никакъв дял. Знаете, че се напъвах на веслото, когато трябваше. Знаете, че ако не бях срязал онези мрежи, още щяхме да сме приковани към веслата. Не мога да ви принудя и нямаше да го направя, дори да можех. — Още една лъжа. Тази поне беше безобидна. — Скрийте мускета от момчето и от онази Маларгос, и от баща ми, и от ей този. — Кимна към Топчията. — Като му дойде времето, ако мога, ще ви се отплатя стократно. Но сега няма как да го взема с мен.

— З-з-защо? — попита Шибаняка.

— Защото… — Гавин изобрази най-сияйната си безгрижна усмивка. Винаги го правеше, когато беше изтръпнал от ужас. — Не съм чак толкова добър плувец.

Подхвърли Хубавицата на Шибаняка, който се разпсува от възхищение, Топчията — от яд, а гърлото на Гавин се сви от уплаха.

Глупаво решение, но и изборът не беше сложен — да остане и да понесе каквото го сполети или да рискува с крокодилите, акулите и мръсотията. Водата май не можеше да е чак толкова мръсна през сезона на разливите, нали? Или беше обратното? Гавин застана на фалшборда, без да докосва въжетата. Обърна се към пророка, който още го приковаваше с изгарящия си поглед.

— Оролам, слушаш ли ме внимателно?

— Винаги.

— Добре. — Гавин разкърши шията си наляво и надясно. — Щом е тъй, я си го начукай.

И скочи във водата.

43.

Топлата вода го задържаше на повърхността. Това беше първият тревожен сигнал. Докато плуваше както го бе научил един от домашните роби на Гайл в отдавнашен, друг живот, си спомни, че вливането на Великата река в Лазурното море причинява случайни течения и разлики в температурата навсякъде из огромното устие… а акулите не обичаха прясната вода, нахлуваща в морето. Крокодилите пък не харесваха морската. Значи беше много по-вероятно да се натъкне на тях близо до брега. Щеше да даде на всеки вид хищници техния шанс да го докопат.

И все пак тук си върна някакво подобие на покоя от синия луксин. Разбира се, много по-приятно беше да се носи по водата с тесен син плъзгун. Да усеща топлината на слънцето като ласка по кожата си. И несравнимо по-добре щеше да е, ако виждаше синьото. Жегна го мъка от загубата, а после го погълна чистата, неистова ярост.

Ръцете и краката му прорязваха плавно водата и изведнъж му се прииска да попадне на акула. Искаше да се бие. Не, искаше да убива. Искаше ужаса да е на косъм от смъртта и ликуването, че е надделял с убийство.

Безумие.

Плуваше право към брега, без да се оглежда. Смъкна оръфаната туника и панталона, за да е поне мъничко по-бърз. Видя речна галера и заплува към нея. Вече плуваше по-бързо. Дали жилавото тяло на гребец беше по-подходящо за плуване от яките мускули, които бе натрупал с фучащите из морето плъзгуни? Свобода, която нямаше да почувства отново.

Галерата се раздвижи, когато до нея му оставаха поне двеста крачки. Мудният съд нямаше да ускори веднага и Гавин може би имаше шанс. Напрегна се докрай.

Дано нямаше акули. Само да се размине с проклетите акули!

Струящата през брадата му вода го правеше малко по-муден — непознато усещане в миналото, когато винаги се бръснеше. „Дано не ме видят, дано остана незабележим…“

Но галерата вече пореше водата и не беше разположена напряко спрямо него. Гавин промени посоката, обаче успя само да се изравни с нея и скоро изостана.

Галерата се отдалечаваше и той спря изтощен.

Беше попаднал в някакъв проток. Имаше шамандури и от двете страни. Въртя се на място почти минута, за да се огледа. Накрая видя и „Злият лебед“ в далечината. Веслата се потапяха във водата и корабът обръщаше към него. Адска гадост…

Друга речна галера навлизаше в канала и щеше да мине на петдесетина крачки южно от него. И Гавин заплува обратно към „Злият лебед“. След още минута проумя, че или се е объркал, или галерата е завила, защото се насочи право към него. Щеше да го блъсне.

Понечи да изплува встрани, но видя там плавник и тъмна сянка. Заплува на другата страна с разтуптяно сърце, но и там се мярна подобна сянка.

Бездруго беше късно да се отклони от пътя на галерата. Вдиша колкото може повече въздух, изтласка го от гърдите си, обърна се с пети към галерата и се гмурна. Корпусът удари ходилата му, но Гавин използва тласъка, за да се отблъсне от кораба още по-надълбоко.

Изви гръб, докато потъваше. Оставаше му само да се надява, че корпусът няма да му потроши костите или да го раздере с прилепналите по него раковини. Извъртя се и отвори очи във водата, усещаше как налягането притиска гръдния му кош. Чудовищната сянка се плъзгаше над него. Не успяваше да премери на око колко дълбоко под кораба се намира.

Поне едно обстоятелство в негова полза — нямаше раковини по корпуса. Ами да, нали е речна галера. По-лесна за чистене, за да не я бавят раковините.

Значи можеше да изплува и дори при грешка нямаше да си навлече смърт от одиране. Но пуснеше ли кръв във водата… акулите бяха наблизо.

Загреба с ръце и усети как дланта му се плъзна по нещо грапаво и мускулесто. Едва зърна силуета, преди акулата да изчезне в мътната вода. Без въздух в дробовете нямаше много време. Един-единствен шанс.

Редица весла се потопи от едната страна и разбърка водата. Рязък завой. Корабът се забави в най-удобния за него миг. С вече изгарящи дробове Гавин се устреми с все сила към повърхността и малко остана да си разбие черепа в кърмата на галерата, която мина над него.

Изскочи от водата, посегнал да се вкопчи в каквото и да е, заслепен от пръските в очите.

Пръстите му се хванаха за нещо, но лявата му ръка тутакси се изпусна. Държеше се само с дясната, тялото му увисна и пак се плъзна по вълните. Вдигна лявата си ръка и стисна и с нея. Чак сега разбра, че се държи за мрежа.

Мигаше и кашляше, мъчеше се да разбере в какво положение е попаднал. Краката му още се влачеха във водата, ръцете му стискаха мрежата с всички сили…

А мрежата не беше празна. В нея имаше тигрова акула. Жива. И едната ръка на Гавин беше точно до гръдната перка. Другата — близо до зейналата уста. Съпротивлението на водата отклоняваше тялото му встрани от редиците остри зъби, но и един гърч стигаше…

Акулата се замята в мрежата. Гавин дръпна ръката си и тялото му се усука. Корабът го теглеше през водата и той не можеше да се съпротивява. Другата му ръка се омота в мрежата. Заболя го и той едва се сдържа да не изкрещи.

Погледна назад и насмалко наистина да изкрещи. Този път от ужас. Четири перки над повърхността… не, шест. Следваха галерата. Потопен във водата, той беше примамката. А корабът изобщо не можеше да се мери по бързина с акулите.

По изпънатата му ръка се стичаше кръв. Не беше от него. Акулата в мрежата беше прободена с харпун. Гавин се крепеше в най-ниската част на мрежата и кръвта се спускаше по тялото му към водата. Не беше вещ познавач на акулите, но бе виждал как пощуряват от кръвта.

— Клеос, кръвта ги привлече — подвикна някой на палубата над него. — Опитай да уцелиш още една, докато не сме навлезли в прясната вода.

Гавин чуваше тежко дишане, мяркаше се върхът на харпун, вдигнат от нечия ръка.

Не посмя да извика за помощ. Знаеше как изглежда — като избягал роб. Повечето моряци щяха да се отнесат с него като с неочакван подарък от морето и да го оковат отново за весло, без да се двоумят. Без документи, за да докаже, че не е роб, не можеше да направи нищо освен да ги убеди да поискат откуп за него… но от кого? Дали Карис щеше да научи преди баща му? А мъжете на палубата щяха ли да повярват, че Призмата се е изтърсил на кораба им, или щяха да се присмеят на измислиците му?

Нямаше да гребе окован. Предпочиташе смъртта.

Притисналата ръката му мрежа се размести, когато дебелакът стъпи върху нея и запрати харпуна във водата. Гавин пак се завъртя, този път защото мрежата освободи ръката му. Дори не усещаше китката си, не знаеше ще може ли да я движи. Размахваше крака във водата, за да си помогне поне малко.

Два пръста на другата му ръка докопаха мрежата. Загрубели и мазолести от месеците на веслото, тези благословени пръсти стискаха здраво. Сега галерата го влачеше обърнат назад и той виждаше напиращата към него акула. Отгатна, че тя няма да души и да побутва с муцуна, а ще нападне.

Разлюля полека тялото си наляво и надясно, юмруците му хванаха мрежата по-удобно. Нямаше време да върти глава, за да види дали няма да бръкне право в устата на уловената акула.

Сви колене към гърдите си, когато акулата се хвърли напред. Челюсти се мярнаха край петите му… и не захапаха нищо. Акулата се отдалечи в широк кръг. Май не ѝ харесваше да доближава толкова корпуса. Нито възможността да напада само отзад.

Гавин се надяваше да няма акула в дълбокото, която да изскочи отдолу да го захапе.

Онзи на палубата почти бе изтеглил харпуна обратно и Гавин видя шанса си. Тежкият харпун щеше да провисне зад кърмата близо до ръката му. Щеше да го сграбчи и да дръпне колкото сили има. Неподготвеният за изненадата моряк щеше да изхвръкне зад борда. При акулите.

Значи щеше да убие непознат. Невинен човек.

Майната му. Нали той щеше да оцелее, да си върне свободата и да има оръжие.

Въжето се опъна, можеше да го достигне, но схванатите му ръце не се подчиниха навреме, за да се пресегне, а после морякът издърпа харпуна встрани, за да не закачи мрежата. Проклятие!

Гавин пак погледна към акулите, но никоя от тях не плуваше към него. Всъщност изоставаха. Дебелакът горе ги изпроводи с псувня и промърмори:

— Прясна вода…

Вниманието на Гавин вече не беше приковано към опасността и той видя, че са навлезли в устието на реката, не много далеч от западния бряг. Реката беше по-широка от всяка друга на света. Но западният бряг го примамваше… и водата там беше толкова мръсна от мудното течение, колкото той се бе опасявал. Ако галерата отбиеше към някой пристан, поне щеше да разнесе мръсотията за малко, а и по кейовете щеше да има достатъчно скривалища. Ако продължеше нагоре по реката, Гавин щеше да се гмурне във водата при Големия мост.

След две-три минути осъзна, че е прекалил с оптимизма. Висеше зад кораб и макар че ръцете му не носеха цялата тежест на тялото, защото беше потопен до кръста във водата, се бореше с вълните да не го откъснат от кърмата и пръстите му пак изтръпваха.

Реши, че е по-добре да изпълзи нагоре по мрежата, но щом накара едната си ръка да разхлаби мъртвешката хватка, другата го подведе. И той пльосна в реката.

Болката в разгъващите се пръсти отначало беше непоносима, но щом изплува непохватно на повърхността, той се зарадва, че го боли. Това беше обещание, че пак ще може да си служи с пръстите. Някой ден.

Галерата се отдалечаваше и Гавин се огледа. В устието, под издигащото се слънце, лесно можеха да го видят. Ако продължеше нагоре по реката, щеше да попадне на територията на града и тогава поне би имало надежда да го отведат при някой магистрат, вместо направо да го поробят. Зависи колко зачита законите капитанът, който ще го извади от водата.

По-добре беше никой да не го хваща.

Имаше късмет, че до Големия мост не оставаше чак толкова голямо разстояние. Стигнеше ли до сянката му, изобщо нямаше да се набива на очи. Можеше да изплува до някоя от внушителните опори, да се покатери по нея и да се добере до брега.

Заплува натам. Нищо в живота си не бе постигнал с колебания.

На двеста крачки от моста видя две неща, от които дъхът му спря, макар и по съвсем различни причини. От сянката се подаваше рутгарска бойна галера, а на мачтата, нарочно стигаща само на две-три стъпки от Големия мост, се развяваше гордо флагът с бика на рода Маларгос. А към Гавин плуваше делфин. Подскочи над вълните и макар че Гавин нямаше как да различи цвета му, беше със същата издължена муцуна и обтекаемо мускулесто тяло като на рисунките. Речен делфин.

„Моля те, малко чудо, ела насам.“

Гавин бе слушал за делфини, спасявали плувци. И как позволявали на хора да се хванат за тях. Делфинът беше единствената му надежда да стигне до моста навреме.

Речен делфин. Разбира се, май не беше розов. Е, ако ще да е жълт като пикня, на Гавин му беше все едно, стига да го отърве.

Продължаваше да плува, когато делфинът се изравни с него. Но в последния миг животното се завъртя и заби муцуна в ребрата му. Въздухът изскочи от гърдите на Гавин и той нагълта вода. И преди да я изплюе, делфинът налетя и го блъсна отново, може би му спука ребро.

Гавин размаха ръце и крака задъхан. Следващият удар беше по главата му. Зашеметен, той опита да вдиша под водата. И загуби съзнание.

44.

— Не мога да го направя — каза Големия Лео. — Този лорд Ариас е като съчка.

— Какво трудно има? — попита Даелос. — Отиди при него и го цапардосай.

— Не заради това не мога. Просто… не мога.

— Лео, може точно това да е изпитанието — обади се Бен-хадад, опипваше нервно очилата си. — Може би очакват от нас да откажем безнравствена заповед.

— А може би очакват от нас да изпълним заповедта и когато не знаем точно какво става — възрази Феркуди.

Другите се вторачиха в него. През три четвърти от времето той се държеше като шут, а после ги изненадваше с прозорливо подмятане.

— Какво има пък сега? — сепна се Феркуди.

След като се преоблякоха във всекидневни дрехи, бяха огледали широкото кръстовище на „Верош“ и „Хармония“. Не откриха нищо особено. Никой друг не наблюдаваше. Кварталът не беше от най-преуспяващите. Не беше най-оживеното кръстовище в града. Може би за проповядващ еретик това означаваше по-малко телохранители на търговци или благородници, които да му забият лакът в ребрата или да го замерят с камък. Или пък беше безнадеждно побъркан и бе избрал мястото наслуки.

Даелос пак отиде при Гос да оглеждат събиращите се тук улици, Тея се размотаваше из самото кръстовище с надеждата да открие нещо, другите се скупчиха зад един дюкян и се зачудиха какво да правят. Обикновено избираха сборно място по-далеч от целта, но този път не намериха удобно скривалище.

— Ей, момчета, какво правите тук? Чупката! — викна пазачът на дюкяна и размаха косматите си ръце.

Круксър се наруга тихичко. Кип си знаеше, че водачът им смята за своя грешка, когато някой ги забележи. Круксър даде знак и момчетата закрачиха заедно.

— Точно така — подвикна пазачът зад тях. — Разкарайте се, боклуци недорасли.

Те стискаха зъби и не отговаряха. Ясно им беше, че могат да го надвият, но това не беше достатъчна подбуда да се провалят в задачата си. Макар че се изкушаваха. Грубиянът се хилеше презрително. Очевидно подозираше, че са намислили някаква беля, но щом вече не застрашаваха поверения му дюкян, какво го засягаше? Не тръгна подире им.

— Надушвам някакъв номер — каза Кип.

— Да, има номер — потвърди Тея, която ги беше доближила безшумно. — Но не го правят на нас.

— Казвай — подкани я Круксър тихо.

— От другата страна на улицата една жена наблюдава проповедника. Донесла е бинтове. А проповедникът е сериозна гадина. От Кървавите халати. Той пък носи запечатани кутии за свитъци и ги дава на определени хора, когато го подминат. Ръководи шпиони.

— О, вече мога да го направя. Още по-добре, че този лорд Ариас е като съчка — натърти Големия Лео и разкърши раменете си, на които можеше да завиди и товарен кон.

— Задръж — каза Круксър. — Не знаем дали е сам. Но ми олекна, че има някакъв план, дори още да не сме го разгадали. Дайте ми секунда.

Най-щурото беше, че Круксър наистина имаше нужда само от секунда. Озъби се, огледа групата си и започна да изрежда заповеди.

Всички се пръснаха по задачите си. Само Кип нямаше какво да прави.

— Круксър… Тоест, капитане. — Когато изпълняваха заповед, дори новобранците бяха длъжни да спазват строго правилата. — От тебе не съм видял нищо освен добрини. И двамата знаем, че нямаше да съм в Черната гвардия, ако не беше ти, но не бива да ме държиш настрана. Така по-способните от мен ще ме изпреварят още повече. И аз трябва да участвам.

Кафявите очи на Круксър с едва видимо зелено и жълто около ирисите стовариха върху Кип поглед като чук.

— Аз съм капитанът.

Това изчерпваше всичко.

— Тъй вярно — отговори Кип.

— Има добро място за наблюдение, но трябва да се покатерим — каза Круксър и тръгна нанякъде.

Значи катеренето щеше да е трудно — иначе Круксър нямаше да го спомене.

— Чудничко… — измърмори Кип и забърза след по-голямото момче.

Круксър опря гръб в стената, разкрачи се за по-добра опора и сплете пръсти, та Кип да стъпи на дланите му.

— Мога да притегля стълба — предложи Кип.

— Ще скочиш.

— Ще скоча.

— От ръцете на рамото ми, хващаш се, издърпваш се.

„Лесно ти е на тебе.“ Кип размърда рамене, поклати глава и си пое дъх.

— Трошач, нямаме цял ден.

Круксър приведе едното си рамо напред, за да има повече място, където да стъпи.

Кип се втурна с изяществото на пияна мечка, стъпи на подложените длани, а с другия си крак на рамото на Круксър, докато той го изтласкваше нагоре с ръце, и скочи. Ръцете му с лекота сграбчиха ръба на дървената площадка, а и имаше инерция. Издърпа се и тупна по корем на площадката.

Завъртя се, без да става, протегна ръка надолу. Круксър подскочи от място, хвана ръката му, отблъсна се с крак от стената и се озова прав на покрива, като прекрачи ловко над Кип.

„Затова той е капитанът.“

Пред фасадата имаше скеле с наредени по него купчинки тухли. Круксър и Кип се промъкнаха приведени напред. Тук кръстовището беше широко четирийсетина крачки и можеха да останат почти невидими между олющения купол на сградата и тухлите. Удобно място за наблюдение, достатъчно отдалечено, за да не изпъкват, но и достатъчно близо, за да се намесят, ако нещата потръгнат зле.

— Трошач, време е с тебе да си признаем нещо — започна Круксър.

Начало, което не предвещаваше нищо добро.

— Какво? — подкани го Кип.

— Никога няма да станеш черногвардеец.

Не беше заплаха. Круксър отбелязваше неоспорим факт. Сърцето на Кип подскочи.

— Аз напредвам. И ще наваксам, обещавам.

— Не заради това.

И Кип разбра.

— Слушай, знам колко предъвквате тази щуротия, че аз съм Светлоносеца, но…

— И това няма значение.

Круксър надникна над тухлите. Големия Лео още вървеше небрежно по „Верош“. Дори прегърбен, за да не се извисява чак толкова, младият колос стърчеше над тълпата.

— Никога няма да ти позволят да положиш последната клетва.

— Кой няма да позволи?

— Да речем, че станеш пълноправен черногвардеец. И ти идва редът да охраняваш Червения, а всички знаят, че враждувате. Немислимо, нали? Или пък заглаждате някак враждата и ти идва редът да бдиш над Бялата… а е всеизвестно, че той враждува и с нея. Пак немислимо, нали? Убеден съм, че дядо ти крои някакви планове за тебе. Ако си черногвардеец, ще си почти недосегаем за интригите му. Той не би го допуснал. А и как да знам дали Бялата също не крои планове за тебе?

— Може би нейният план е именно приемането ми в Черната гвардия, за да се опазя.

Кип възразяваше само защото му се искаше Круксър да греши.

— Трошач, черногвардейците не си затварят очите за истината. Истинско чудо ще е, ако тя доживее да види как полагаш последната клетва.

Стомахът на Кип сякаш натежа. Всички знаеха, че на Бялата ѝ остава година, най-много две. Круксър беше прав. Нямаше как Кип да заслужи мястото си в Черната гвардия до смъртта ѝ. Командир Железни бездруго вече бе нарушил правилата, за да го направи новобранец.

— А ако и баща ти се върне навреме, за да се намеси със собствените си магии, няма съмнение, че и той крои планове за тебе.

Кип си спомни възгледите на дядо си за клетвите. Ако Андрос Гайл бе говорил искрено, значи в никакъв случай не би искал Кип да положи клетва, която някой ден ще го изправи срещу него… а тъкмо това можеше да се случи, ако внукът му стане черногвардеец. Кип разпери ръце.

— Тогава защо още ме търпиш в групата?

Разочарованието в очите на Круксър беше като плесница.

— Не ставай отново онзи хленчещ дебелак Кип. Сега си Трошача. — „Олеле…“ — Въпросът пред тебе, като знаеш, че времето ти при нас изтича, е какво ще постигнеш тук… Внимание! Започваме.

Големия Лео вървеше колкото може по-незабележимо през рехавата тълпа и доближи проповедника на десетина крачки. Хилавият мъж не млъкваше, макар че не личеше някой да се заслушва в думите му. От покрива Кип не чуваше ясно нито дума, но знаеше какво ще извика Лео — че еретиците са виновни за смъртта на сестра му.

Лео наистина кресна нещо и се нахвърли върху проповедника преди той да побегне.

Преструваше се на прост работник, затова се стараеше да не покаже с нищо какъв умел боец е всъщност. Хвана проповедника за косата с лявата си ръка и започна да го бие по лицето. Ако никога не са те удряли по лицето, усещането е стъписващо, дори ударът да не поваля. Кип знаеше, че Лео може да убие с юмрук, но той се сдържаше и бъхтеше проповедника по бузата, окото, носа, устата, бузата, окото. Шурна кръв и накрая пребитият щеше да изглежда така, сякаш е бил на косъм от смъртта… но не го застрашаваше такава опасност. Големия Лео вдигна за косата отпуснатото тяло и нанесе още два удара в ребрата — достатъчно силно, за да счупи едно-две.

Пусна жертвата да се свлече, обърна се и този път заговори толкова гръмогласно, че се чуваше надалече:

— Срам за всички ви, че търпите тази ерес! Тези хора са чудовища! Убийци! Оставяте го да пръска отровата си тук! Срам!

Изхрачи се на калдъръма и понечи да си тръгне.

Никой не направи нищо. Тъкмо това очакваше групата и им олекна, че този път замисълът им се осъществи — надяваха се, че щом заклейми шпионина като еретик, Лео ще се измъкне безпрепятствено.

Лео обаче не виждаше зад себе си лорд Ариас, който се надигна, макар че краката едва го държаха. Извади нож. Лео още стоеше с гръб. И шпионинът тръгна към него.

На покрива бяха прекалено далеч, за да помогнат с крясък. А по-лошото беше, че щяха да попречат на Лео да чуе тромавите стъпки на шпионина.

Лорд Ариас замахна, за да забие острието в гърба на Лео… и ръката му провисна безсилно. Дрънченето на ножа върху калдъръма накара Лео да се извърти. Видя и оръжието, и залитащия мъж, юмрукът му полетя мигновено.

— Не го убивай! — прошепна Круксър, все едно можеше да наложи волята си на Лео от такова разстояние.

Огромният младеж обаче само сграбчи шпионина за дрехата и го запрати да се просне на улицата. Постоя още малко, юмруците му ту се свиваха, ту се отпускаха. Кип долавяше, че кръвта му е кипнала от гняв. Големия Лео уж бе отишъл да се разправи с лесен противник, а малко оставаше да умре. Трудно е да разсъждаваш в такъв момент. И Лео пристъпи към лежащия на калдъръма мъж.

Тея се стрелна от тълпата и се разпищя:

— Братко! Слава на Оролам!

Кип не чу останалите думи, но Тея хвана Лео за ръката и го дръпна встрани. Той не се възпротиви. Появата на Тея му помогна да се опомни. Тя го водеше по „Верош“, отдалечиха се.

— Това пък какво беше? — промърмори Кип.

— Късмет? — ухили се Круксър.

На Кип му беше ясно, че техният водач знае много добре защо ножът изведнъж падна на улицата.

— Говоря сериозно.

— Парил. Ти не си единственият тук, който ни носи промени. И Тея владее някои фокуси. Но точно с този не винаги успява. Затова си беше късмет.

Тея скоро се изгуби в гъмжилото. Мина повече време, докато и Големия Лео се слее с тълпата. На няколко пресечки от кръстовището Феркуди и Бен-хадад излязоха на „Верош“ и тръгнаха поотделно към площадчето. Подминаха Големия Лео, все едно не се познаваха.

— Виждаш ли някой да го следи? — попита Кип, който не можеше да открие подозрителни хора.

— Може би един. Ей сега ще научим.

Ако шпионинът имаше съратник, който бе намислил бързо отмъщение или просто искаше да научи откъде е дошъл нападателят, беше задължително да му попречат.

Феркуди се блъсна в някакъв човек и двамата се търкулнаха на калдъръма. Феркуди уж падна много по-зле и се постара хората наоколо да повярват. Отлетя към сергията на жена, която продаваше парийски шалове, и всичко се разхвърча.

Само той беше способен да си изпроси доброволно такива неприятности.

Стройна парийка се втурна изпод навеса на сергията, разкрещя се, ръцете ѝ се мятаха в разпалени жестове.

— Тея и Лео измъкнаха ли се? — попита Кип.

— След такова представление? Ако не се бяха измъкнали, щях да ги сдъвча и изплюя.

А на кръстовището под тях се разиграваше друга, по-кротка драма. Жената, за която им бе казала Тея, коленичи до окървавения шпионин и започна да превързва раните му.

— Какво ще кажеш? — попита Круксър.

— Шпионка, която шпионира шпионина. — Кип сви рамене. — По-добър начин да я вмъкнат при враговете, отколкото да им се изтърси и да каже: „Здрасти, аз също мразя Хромария! Ще ме приемете ли?“

— Правилно. Виждаш ли онзи, който се мотае до стената? С мънистата в брадата и златните обици?

Кип изсумтя, че го вижда, макар едва сега да му обърна внимание.

— Този наглеждаше шпионина. Почти се издаде, когато Лео нападна, после пък едва не побягна. Сега само гледа отстрани. Мисля, че изпълнихме задачата успешно.

— Стига никой да не е видял нас — натърти Кип.

— Ще почакаме тук още малко.

Круксър се облегна на тухлите и Кип седна до него, обзет от мисъл, която го спохождаше може би за петдесети път. Струваше му се, че загазва заради неуместно мълчание почти толкова често, колкото и заради прибързаните приказки. Но вече му беше писнало да бездейства страхливо.

— Капитане… Исках само… Да ти кажа за Лусия. Убиецът… убиецът се целеше в мен.

Спомни си как стоящата с гръб към убиеца Лусия застана между двамата в последния миг. Нямаше да забрави и лицето на Круксър, когато той вдигна кървящото тяло на Лусия от изтръпналите му ръце.

Круксър се загледа нанякъде. Устата му се изви в тъжна усмивка. А после се овладя.

— Знам.

— Знаеш?

— Отидох пак в онази уличка. Възстанових убийството по памет. Само ти можеше да си набелязаната жертва.

Вдигна рамене.

— И не ме намрази? — попита Кип.

— Бесен съм. Но не на тебе. Трошач, щом Лусия ти спаси живота със смъртта си, може да е било случайност, но вече не е напразно. Дори смъртта ти да има смисъл — може ли някой да иска повече? На Лусия не ѝ стигаха способности да влезе в Черната гвардия. Тя си го знаеше и тепърва започваше да се справя с края на мечтите си. Тя нямаше да е една от нас, но умря заради най-възвишените си цели. Не беше напразно.

„Значи затова му се иска толкова настървено аз да съм Светлоносеца… Ако е вярно, значи Лусия е умряла заради най-важния човек в историята.“

— Ами ако не съм Светлоносеца?

Тихите тъжни думи сами се изплъзнаха от устата му.

— Не лишавай смъртта ѝ от смисъл. Няма нищо общо с това дали си Светлоносеца. Всички са равни пред взора на Оролам — тя умря за приятел. Земната ни мисия на черногвардейци е да умираме за Цветовете и Призмите… но за Оролам да умреш за просяк или за принц е едно и също.

Кип потъна в мълчание. Знаеше, че Круксър говори искрено. Но той виждаше ръката на Оролам във всичко. Вярваше, че Оролам се намесва постоянно в този свят. Командир Железни си представяше Оролам като далечен повелител, който може да се намеси, ако иска, но рядко има това желание. Андрос беше убеден, че Оролам е подредил света, но оттогава не го е докоснал и е допуснал Хромарият и Магистериумът да се превърнат в измама, натрапвана от Хромария и благородниците на всички в Седемте сатрапии.

„Чудна работа, Цветния принц май е на същото мнение.“

Кип не знаеше какво мисли Гавин. Не знаеше и каква е истината.

— Капитане… Не знам дали сега му е времето, но да те попитам какво всъщност знаем за Светлоносеца? В една молитва Клитос Сини каза, че всички сме Светлоносци, и аз прекарах часове наред в библиотеките да ровя из разни пророчества и тълкуванията им, но те си противоречаха и накрая се отказах. Проумях само, че щял да върне истинската вяра… каквато и да е тя. Ще утеши окаяните, ще отвори очите на слепите, ще събори олтарите и троновете, ще въздигне потиснатите и ще порази покварените.

— И ще убива богове и крале — подсмихна се Круксър.

— В множествено число?! — смути се Кип.

— Не помня дали беше така. Зависи словата на кой Предсказател приемеш за верую. С изброеното от тебе май са съгласни почти всички. Някои от по-чудатите Предсказатели са казвали… уф, не помня точно, но имаше нещо как щял да убие брат си…

— Ха, звучи обнадеждаващо.

С удоволствие би отредил такава участ на Зимун.

— … и да умре два пъти.

— О, вземам си думите обратно.

— Ти падна зад борда и всички те смятахме за мъртъв, това може би се брои за първия път — каза Круксър. — А всеки умира накрая — ето ти го втория.

— Или… пиратите пак ме хвърлиха в морето, може би това е вторият. — Кип сам не си вярваше. — Страхотно! Направо ми олекна. Вече знам, че трябва да умра още веднъж, още два пъти или нито веднъж. И може би съм длъжен да убия поне още един бог и един крал. Остава и да измисля как да изцелявам слепци, а и може би да проумея каква да бъде истинската вяра.

— Трошач, ако беше лесно, всички щяха да са единодушни. Предсказателите са били осенени от правдиви видения, но после е трябвало да ги превърнат в думи, тоест да ги разкажат на родния си език, с присъщите само за него изрази. И то ако си говорим за истинските Предсказатели — защото е имало и самозванци. Мнозина луксиати са посвещавали целия си живот на тези размисли. И то луксиати, които несравнимо са превъзхождали Клитос Сини като книжници, ако нямаш нищо против да ти напомня.

— Но ако всичко опира до оплетена теология, си остава безполезно! Тоест ако не мога да я разбера, за какво ми е?

— Може би не е за тебе.

— Да, това го разбирам, но ако все пак бях Светлоносеца, нямаше ли да се нуждая от…

— Дори в този случай може да не е за тебе.

Кип го зяпна с недоумение.

— Аз… май изтървах нишката.

— Пророчествата може и да не са предназначени за Светлоносеца, а за всички останали. За войника, който може да е прозрял съвсем мъничко, но то му помага да не побегне. За скърбящата вдовица. За младия книжник, който търси смисъла. А и какво значение има? Досега се оправяше с всичко, без да познаваш пророчествата.

— Значи сам да избера невежеството? Хъм, това ми допада. — Кип поумува. — Всичко, за което си говорим, може да се отнася и за моя баща. Хората го смятаха за мъртъв, когато падна в морето…

А Гавин оцеля незнайно как, прободен с нож, който се преобрази в меч още в тялото му. Кип не бе споделил това с никого. Те оказваха да повярват и на простото твърдение, че баща му не се е удавил. Кой би повярвал на останалото? И той не си вярваше през половината време, питаше се дали собствените му очи не са го измамили.

— … а и вече обсъждахме дали ако богът е бил убит от някой под негово командване, не е все едно че той е нанесъл гибелния удар — добави неуверено.

— Детството му не съвпада с пророчествата. Светлоносеца трябва да дойде отвън, да не бъде сред призваните или нещо подобно. Пасва обаче напълно на едно копе… на човек, смятан отначало за копеле, когато е дошъл от Тирея. И това ако не е да си „извън призваните“, здраве му кажи. Гавин Гайл е син на Андрос. Израснал е тук. Възпитан е да поеме властта. Това пък ако не е да си един от призваните…

— За тази част не ми беше казал! — оплака се Кип.

— Аз съм черногвардеец, а не луксиат. Ако искаш да разнищваш пророчествата, трябва да отидеш при… Всъщност тъкмо при тях не бива да отиваш. Дори не съм сигурен дали и Куентин трябва да чува такива разговори между нас.

— Куентин ли? Защо?

— Очаквах да ти е ясно. Все забравям, че си израснал в Тирея.

— И защо да не говоря с луксиатите?

— Защото ако сега е настъпило времето да се върнем към истинската вяра, значи луксиатите са оплескали всичко толкова зле, че самият Оролам се намесва, за да оправи бъркотията.

— А не би ли трябвало да ликуват от намесата на Оролам? Нали са луксиати…

— Трошач, възможно ли е да си толкова наивен?

— Те служат на Оролам! Това е призванието им! — заинати се Кип.

— По-тихо!

— Съжалявам, капитане.

— И ние — черногвардейците, сме призвани да не допускаме покушения. Това не означава, че ги предвкусваме.

— Говориш за съвсем друго нещо — възрази Кип.

— Колкото по-голяма власт имаш, толкова по-недоверчиво си настроен към онзи, който идва да ти я отнеме. Имало е вече самозвани Светлоносци. Ако се изтърсиш от някой пущинак без неоспорими доказателства, че си този, който подозираме в тебе, няма ли изведнъж да се окаже, че стоиш пред ръба на поредния разкол? Трошач, вече се опитваха да те убият. Според тебе кой е пожелал смъртта ти?

„И дядо ми опита веднъж, но отрече за останалите.“

— Кой друг дори би могъл да знае, че съществуваш? — напомни Круксър. — Не ми се вярва, че Цветния принц изобщо би се занимавал с тебе, когато ти се появи за пръв път тук. Ти по-скоро му направи услуга, когато уби крал Гарадул и той оглави бунтовниците.

— Благодаря, че ми напомни.

— Ако не е той, Трошач, кой друг остава?

„Орденът на Разбитото око? Но те не са ли само наемници?“

Ако Кип нямаше наоколо други незнайни врагове, вероятно именно луксиатите бяха опитали да се отърват от него. И все пак… Луксиатите?!

— Същински ад… — измърмори той.

Още врагове. И тогава стряскащо осъзна, че чува такива цинични възгледи за Магистериума не от кого да е, а от Круксър.

— Капитане, това не подкопава ли вярата ти… тоест… ако луксиатите наистина са убили Лусия?

Круксър се извърна.

— Моята вяра не се опира на хората.

Кип не знаеше какво да каже, но това не го бе възпирало досега.

— Е, щом няма да стана черногвардеец, според тебе за какво трябва да използвам времето си с вас?

— Научи се да убиваш. Научи се да водиш. Научи се да разпознаваш приятелите си и ги дръж толкова близо до себе си, че всеки изстрелян куршум от мускет да улучи някой твой приятел, а не тебе.

— Но… но това е най-ужасното отношение към приятелите…

— Трошач, ако станеш Цвят или Призма, вече няма да си само наш приятел. Това важи хилядократно за Светлоносеца. Преди всичко ще бъдеш наш предводител. Правилно и праведно ще бъде да умираме за тебе. Такова е предназначението ни.

Изведнъж Кип пак се озова в онзи шкаф, а плъховете го гризяха, гризяха. Само че сега бяха грижи, тревоги, бреме — хора, които можеше да предаде неволно. Хора, които щяха да умрат, ако сбъркаше. И хора, които щяха да умрат, ако успееше. Гадеше му се, задушаваше се, сгорещяваше се, вледеняваше се.

— Ако знаеш, че съм готов да умра за тебе, как ще живееш, за да бъдеш достоен за такава саможертва? Живей така — каза Круксър.

— Просто е, а? — ехидно подхвърли Кип.

— Просто е. Но не е лесно.

Поседяха мълчаливо още няколко минути. Кип се правеше, че размишлява съсредоточено, но притискащата го идея беше толкова необхватна, че не би понесъл някой да го гледа и да се пита дали я е проумял. Затова се гърбеше и се преструваше, но се чувстваше унил и тъп.

Когато станаха, попита:

— Да вървим ли по техния маршрут до сборния пункт, за да видим всичко наред ли е, или ще отидем направо?

— Хайде да отидем направо. Те се измъкнаха, без да ги проследят.

45.

Преди третата пресечка Тея усети, че не се е изсулила незабелязано. Макар да си въобразяваше, че остава невидима за хората наоколо, някой вървеше подире ѝ. И в това както във всичко друго си имаше хитрини, но черногвардейците се учеха старателно да откриват дали ги дебнат. Затова Тея подбираше грижливо пътя си през кварталите. След като с Големия Лео тръгнаха в различни посоки, отначало вървя бързо. Не подтичваше, а крачеше като човек с неотложна работа. И на петия завой вече не се съмняваше, че някой я следи.

Странно. Сто пъти по-лесно беше да следят Големия Лео. А може би очакваха той да е много по-предпазлив. Или се страхуваха от него. Или може би някой се прокрадваше и след него.

Онзи, когото нарочи за свой преследвач, беше нисък. Дрехи на работник, опъната назад тъмна коса, проскубана брадица с евтини мъниста. Държеше сгънат петасос. Ту го слагаше на главата си, ту го сваляше, за да не се набива прекалено на очи. И това беше една от хитрините.

Не се озърташе в търсене на ориентири, значи познаваше тези квартали. Когато Тея забави крачка и тръгна в посоката, откъдето бе дошла, сякаш вече се бе уверила, че не я заплашва нищо, той продължи да върви след нея.

Можеше само да се радва, че бе излязла в града с цялата група.

Потискаше усмивката си, когато се насочи към резервното място за засада. Круксър бе измислил това и тя се гордееше с находчивостта му. Отначало си мислеше, че толкова прямо и добро момче като него е неспособно на коварство. Гос и Винсен се бяха притаили на онова място, за да обезвредят преследвачите. Феркуди трябваше да е изостанал на минута зад нея, за да се притече на помощ при нужда. Даелос щеше да помага на Големия Лео. Кип и Круксър също щяха да ги подкрепят, ако имаше признаци, че някой следи Лео.

Според нея си бяха разпределили работата правилно. Никой враг не би пратил друг освен способен боец след Големия Лео. И все пак сега тя трябваше да разчита на двамата, които най-рядко я възхищаваха с нещо или показваха, че може да им се довери — Гос и Винсен.

Както винаги при задачи в града никой от тях нямаше да притегля освен за да се спаси от сигурна смърт. Не биваше да издават кои са.

Тея свърна в тясна улица и дръпна качулката върху главата си. В зимен ден с хаплив вятър това едва ли щеше да разтревожи преследвача, но за Гос и Винсен беше знак, че трябва да я отърват от натрапник. Намръщи се. Не беше ли завила твърде припряно на ъгъла?

Когато мина покрай скривалищата на Гос и Винсен, прошепна:

— Чернокос, с аташийска брада.

Продължи по уличката. „Не се оглеждай, Тея. Не ги издавай.“ Този път се постара да не кривне като подплашен заек зад ъгъла, но спря веднага. Пое си дъх и извади нож с широко плоско острие. Клекна и протегна ръката с ножа покрай ръба на стената, опитваше да види в отражението мярка ли се тъмен силует.

Нищо. Или поне тя не забелязваше нищо. Трябваше да си купи огледалце за такива случаи.

Чакаше. Беше сигурна, че ще чуе шума от схватка или болезнен вопъл, когато Гос цапардоса с тоягата си краката на ниския мъж, както се бяха уговорили. Ако успееха, щяха и да го ограбят, за да изглежда случайно нападение. Но най-важното беше да се избавят от преследвачи.

Нищо. Къде ли се бе дянал онзи?

Още щом си зададе въпроса, Тея знаеше, че е в опасност. Отдръпна се и се напрегна за скок, но ръцете му вече се стягаха около нея.

Той я дръпна назад и реакцията ѝ беше толкова светкавична, че би ѝ завидял дори ловец с лък. Ако знаеш, че рядко можеш да си мериш силите с противниците, променяш правилата. Вместо да се боричка с хватката му, Тея се хвърли с все сила в същата посока — назад.

Изненадан, мъжът залитна и двамата се халосаха в стената, но негово тяло смекчи удара за Тея. Мускулите му омекнаха за миг и тя тутакси се сниши.

Но преди да я изтърве, той завъртя ръката ѝ към стената и изведнъж и двамата видяха падналия между тях нож.

Скочиха и стигнаха до ножа едновременно. Но докато мъжът посягаше към дръжката, Тея вече го хващаше за китката. Той пак не срещна съпротива там, където я очакваше, и не можа да спре острието, когато Тея му помогна в замаха нагоре… като изви китката му в последната частица от секундата и ножът се заби в корема му до дръжката.

Очите му се изцъклиха, когато усети режещата стомана в тялото си, и Тея успя да измъкна ножа от безволните му пръсти. За миг се притиснаха силно един в друг. Той обви ръка около гърба ѝ и я хвана здраво. Дъхът му беше горещ и вонящ.

— Наистина си Адрастея Безмилостната — изграчи мъжът. — Благослови ме, богиньо. Благослови ме!

Изсмя се налудничаво, без да я пуска.

Що за… Къде беше Феркуди? Трябваше да е дотичал. Къде беше?

Почувства се като в капан. И паниката избухна. Ръката ѝ с ножа беше свободна, размаха я. Ръгаше, ръгаше, ръгаше. Не изкусно, не с точно завъртане на острието, за да прониква между ребрата, както я бяха обучавали толкова много часове. Мушкаше, крещеше, почти без да съзнава, че чува собствения си глас. Пред очите ѝ се спусна червена пелена, светът стана тесен, нажежен и непоносим.

Някой друг викаше. Нейното име. Тя се изви и замахна с лакът, пусна мъжа да се свлече покрай нея отмалял. Не улучи никого.

Дръпнаха тялото от нея. Феркуди награби ниския мъж, втурна се към отсрещната стена и премаза преследвача между рамото си и зида. Тялото се стовари на земята, като остави кърваво петно.

Тея се завъртя и приклекна, озъбена хищно, ножът стърчеше пред нея.

Гос и Винсен ѝ показваха празните си ръце.

— На Оролам топките! — възкликна Гос. — Тея, ние сме!

— Стига бе… — проточи Винсен. — Затрила си го.

Каза го почтително. Тея се вгледа в мъртвеца. Кървави дрипи. И косата му се беше слепнала от кръв, и брадата. Защо ли имаше кръв по косата? Изобщо не помнеше да е замахвала с ножа към главата му. Не ѝ се повръщаше, само усещаше как изстива отвътре. Беше го убила.

— Имате ли парцал? — попита тихо. — Цялата съм оплескана.

Гос и Винсен се спогледаха, после погледнаха Феркуди. И тримата внезапно завъртяха глави със страхопочитание. Смешно. Тя се разкикоти.

Лицата им се изопнаха, като че тя ги уплаши. О, те си мислеха, че се смее, защото е убила този човек. Незнайно защо и това я развесели. Смехът ѝ се засили. Смях на побъркана.

Отиде при мъртвеца. Избра чиста част от панталона му и избърса ножа много усърдно. Намери друго чисто място на крачола и отряза парче от плата. Момчетата продължаваха да я зяпат.

Тя се изправи, чудато объркана от гледката на голия космат крак, а не от безжизненото тяло. Защо някои мъже са толкова космати?

Започна да бърше лицето си с плата, който стана кървав и лепкав. Наведе глава да се погледне. Носеше светлокафява блуза. Тоест доскоро беше светлокафява. Сега беше съсипана от червените петна. Навсякъде. Цялата в кръв — за втори път.

— Феркуди… Дай ми твоята туника.

— Ъ?

— Туниката ти, тъпчо.

— Защо?

— Защото ти можеш да излезеш от тази улица без туника и след десет минути никой няма да помни. — Впи поглед в очите му. Той още не разбираше. — Не е същото аз да изляза оттук без туника.

Мълчание. Лицето на Феркуди застина. Гос подсказа тихо:

— Не е същото и ако излезе с подгизнала от кръв туника.

— О! — сепна се Феркуди, разхлаби колана си и смъкна туниката.

Тея съблече блузата. На бойното поле няма приличие, нали?

Дори не се притесни. „Ау, момчетата от групата ми видяха корема!“ Кръв бе попила и в късата ѝ долна риза. Да му се не види! Любимата от трите, които имаше, защото ѝ беше точно по мярка. Развърза я, съблече и нея. Никой от тримата не я гледаше. Феркуди ѝ подаде мълчаливо туниката си, извил глава настрани. Но Тея не я взе веднага. С чистия плат отзад на своята туника избърса по-големите петна от кожата си.

Научи още една причина Черната гвардия да носи черно. За да не личи кръвта. Досетливи хора. Навлече туниката на Феркуди, стегна я хлабаво с колана и грабна изтървания от мъртвеца петасос. Момчетата стояха като слабоумни и не правеха нищо. Тя подритна окървавените си дрехи към Винсен.

— Сгъни ги, новобранец. Феркуди, издърпай трупа ей там, затрупай го с боклуците. Гос, изритай пръст върху кръвта.

Те постояха бездейно още малко, все още втрещени от мъртвия мъж пред тях.

— Оролам да ми е на помощ! — ядоса се Тея. — Хайде!

Това ги накара да се опомнят. Размърдаха се.

И след две минути се изнизаха от уличката — поотделно, в различни посоки. Никой не се опита да ги спре. Никой не се развика. Все едно не се бе случило нищо.

46.

Гавин се събуди в каруца, вързан и със запушена уста, и се засмя. Тези идиоти нямаха представа… че той е Призмата.

Но вече не беше вярно. Усети в устата си гаден вкус. А може да беше от кръвта и мръсната речна вода. Колело подскочи върху камъче и го раздруса. Ох… Оролам, имаше и счупени ребра.

Но май никое не стърчеше под странен ъгъл. Нищо чудно само да са спукани. И поне не се бе удавил. Не му се вярваше обаче, че ще плува скоро. Нападащи делфини. Що за проклетия беше това? Нали делфините уж са мили животни.

Обърна се настрани бавно, като се нагаждаше към друсането на каруцата, и успя да погледне през пролуката между дъските. Слънцето се бе издигнало високо над единствения полуостров, врязващ се в голямото устие, и осветяваше обширните плодородни земи, които изхранваха и Рат, и повечето жители на Седемте сатрапии. Докато се взираше във Великата река и полята, Гавин за пръв път намери и нещо добро в загубата си. Видяна в черно, бяло и сиво, бъркотията на тези гледки изглеждаше по-поносима. Сиво-черни здания в града се издигаха пред ослепително бялата река и светлосивите ниви, но подробностите не го разсейваха както преди и можеше да попие красотата на цялата картина.

Бяха минали много години от последния път, когато бе дошъл в Рат по време на разливите. В момчешките си години стоеше върху стената около тяхното имение на хълма Джакс и се изумяваше на превзетите от водата простори. Гледката го стъписваше и сега. Всяка година Великата река заливаше толкова огромна територия, че на картите с мащаб, позволяващ да покажат всичките седем сатрапии, бреговете имаха съвсем различни очертания според годишните сезони. А промените засягаха не само бреговете. Струваше му се, че се взира в океан, а в далечината села стърчаха като островчета над море от стъкло. Към края на сезона на разливите водата беше дълбока само няколко пръста, а размитата пръст се бе утаила. Когато някой казваше, че Лазурното море е спокойно, говореше само за относително малки вълни. Но в ранно утро като днешното Великата река беше толкова спокойна, че му беше трудно да повярва на очите си.

Сега беше зрял мъж, свикнал да се въвлича в дела с огромен размах, и най-силно страхопочитание му вдъхваше ролята на хората. Обитателите на тези земи не покоряваха природата, само ѝ надяваха хомот. Всяка година страховитите разливи започваха и селяните се прибираха в селцата си, а богаташите — в именията си. Основите на сградите бяха вкопани надълбоко в земята, обогатявана от речните наноси. Селата бяха разположени на площадки, издигащи се не повече от шест стъпки над нивите. Селяните знаеха съвсем точно докъде могат да стигнат водите. Разливите не ги плашеха.

Този сезон беше време на умиротворение. Младите се женеха, имаше празненства, надпревари в сила и ловкост, поправки на къщите и на сечивата, хората се отдаваха на ласки и страсти. А в годините преди Гавин да сложи край на Кървавата война укрепваха крепостни стени, момчета и мъже се събираха за военно обучение, подготвяха се оръжията за неизбежните набези след няколко месеца.

Но работата по укротяването на реката никога не свършваше. С надигането на водата селяните чакаха да видят докъде ще стигне тази година, а старейшините се разпореждаха кои канали да бъдат отворени или запречени, та бързината на притока или оттока да не застраши селото с отмиване на почвата. През сезона на разливите старците наглеждаха водата както стариците наглеждат хората. Щом водата най-после започнеше да спада, старейшините отново решаваха кои канали да бъдат отворени, за да се изцеди водата от полята бавно, чак след като остави наносите си — винаги се опитваха да постигнат такова равновесие, което ще даде колкото може по-дълъг плодороден сезон. И винаги бяха готови да запушат дигите, ако се разрази буря с проливен дъжд.

Това кротко и майсторско господство над земята, реката и труда ги даряваше с такива изобилни реколти, че останалите сатрапии можеха само да им завиждат. И наистина им завиждаха.

Същата равна, плоска земя, която ги изхранваше толкова щедро, не им даваше много възможности да се защитят. Самата Велика река ги пазеше само от една посока. Беше твърде широка, а хората — прекалено малко, за да наблюдават навсякъде. И то ако никой старейшина не се остави да бъде подкупен, за да си затваря очите за набег на банда, обещала да изтрие от лицето на земята съседното село, където живее някой стар негов съперник или пък с което неговото село има отдавнашни сметки за разчистване.

Някога наричали с основание тези земи Кървавите равнини, макар че това име носело и едно от деветте кралства, обхващало сегашните Кървава гора и Рутгар. Никой не можел да се опълчи на обединените сили на воините от горите и селяните от равнините. Те създали първия боен флот и били достатъчно богати да го поддържат и увеличават.

А кралете не оставяли флота бездеен, дори стигнали нагоре по реката чак до Плаващия град, което по онова време било възможно само през сезона на разливите. Начинанието било потресаващо с преодоляването на трудностите по пътя, а не на военните предизвикателства. Тогава никой дори не помислял да поддържа редовна армия. Разходите за издръжката на мъже, които да не се занимават със селско стопанство, изглеждали същинско безумие. Всеизвестно било, че набезите се извършват към края на лятото.

Затова когато флотът се добрал до Плаващия град, бранителите му били напълно неподготвени. Корабите били претъпкани с прегладнели по време на плаването мъже, които вече не можели да се понасят дори помежду си. Нападателите извършили немислими зверства, когато се добрали до града. А пълководците само разпалвали низките им страсти, вместо да ги сдържат.

Направили всичко възможно да погребат истината, да разгласят пред света само величава победа. Но една карта от онова време се съхранила.

Гавин не я бе разглеждал никога. Беше се нагледал на кланета през живота си. Видяното на някои карти не може да бъде забравено. Понякога се питаше дали по-големият му брат е правил тъкмо това на тринайсетия си рожден ден. Дали баща им го е завел да гледа карти?

На тринайсет? Не може баща им да е бил толкова глупав.

И все пак истинският Гавин се промени неузнаваемо след онзи ден, отказваше да говори за това, нахвърли се срещу Дазен и за пръв път го удари по лицето, когато той прекали с упорството си във въпросите. След тази невинна проява на любопитство, завършила с юмрук в бузата, между братята зейна пукнатина. Тогава Дазен помисли, че сам си е виновен, защото бе изчерпал търпението на брат си. Видя напиращите сълзи в очите на Гавин, който също не можеше да повярва, че го е ударил. Но той стоя мълчаливо над поваления си по-малък брат и не се извини. Да не говорим да помоли за прошка.

Така започна онова, което достигна разгара си при Разцепената скала. „Съжалявам, Дазен… Какво?! Дазен ли? Носих неговата маска прекалено дълго. Какво ме прихвана на кораба? Защо им казах, че аз съм Дазен? Лудост… Кому беше нужно да го правя?“

А другите роби дори не започнаха да се държат различно с него. По-важното беше, че през няколкото дни с Антониус Маларгос на кораба изобщо не пролича някой да е споменал пред момчето как Гавин се е представил пред тях като Дазен.

Въпреки всичко беше грешка. Ако си се покатерил по въжето до горе и ръцете ти се хлъзнат, само се спускаш малко. Но ако се държиш за края на въжето, падаш… а Гавин вече беше близо до дъното.

Красивите гледки се сменяха пред очите му и си оставаха мъртви за него. А когато каруцата потегли нагоре по хълма Джакс, някой забеляза, че очите му са отворени. Провървя му — вместо да го цапардосат по главата, само метнаха одеяло върху него. Случва се хората да те изненадат с благост, когато най-малко я очакваш от тях.

Може би около час по-късно, след като го преведоха през много врати все още с одеяло на главата, го вкараха в килия и чак тогава му позволиха да вижда какво има наоколо. Скоро се отвори врата и влезе една жена.

— Ти си наложила волята си на онзи речен делфин — каза ѝ Гавин. — Хитро измислено.

Ейрени Маларгос не го удостои с отговор. Макар че му оставиха одеялото, той знаеше, че е в тъмница, и това му стигаше да предвиди какво го очаква.

— Е, такава магия се наказва със смърт, но не може да се отрече, че е хитроумна — добави Гавин.

Но тя не продумваше. Ейрени Маларгос нямаше руса коса с рядко срещан оттенък като сестра си. Нейната коса беше кестенява, падаше права като завеса до брадичката ѝ и понякога закриваше половината лице. Освен това Ейрени не можеше да притегля. Не се отличаваше и със съблазнителните извивки на сестра си, макар че това беше трудно да се прецени, защото носеше мъжки панталон и туника. Приличаха си обаче по сърцевидните лица, а на Ейрени беше присъща и решителност, с каквато Тизис не можеше да се похвали.

— За тебе всичко опира до магията, нали? — каза тя накрая. — Щом човек изтика някой Гайл от това, в което е силен, ставате жалки. — Поклати глава. — Как успявате да водите света… с това? Ние обучихме делфините. По трудния начин — с лакомства, с обич, с упоритост и твърдост.

— Най-вероятно ме лъжеш, но мога да се възхитя на праведното ти възмущение — отвърна Гавин. — Прозвуча много убедително.

Той спусна краката си от нара и се опита да стане. Болката в ребрата му спря дъха. Спукани ребра. Все пак го бяха превързали и измили, докато е бил в несвяст. Може пък да имаше шанс. Вдиша няколко пъти внимателно и се изправи. Има трудно доловими нюанси в съотношението на силите ако седиш когато другите стоят, или ти стоиш когато те седят. Или ако правиш обратното.

Той беше по-висок от Ейрени Маларгос, а плътта говори на свой език. Предимството в ръста и мускулите, смекчено от привлекателното лице, обикновено подкопаваше сериозно съпротивата на човека отсреща.

Дори жените, които си падат по жени, харесват симпатични мъже.

Ейрени сви вежди и това му подсказа, че постига нещо. Разбира се, привлекателната външност открехва вратите само мъничко. Особено вратите на килии.

— Може ли да попитам — започна Гавин, — защо се озовах в килия? Моля да ме извиниш, ако се държах неприятно. Усещам силни болки. Това изтощава любезността.

Трепна от движението, макар че се усмихваше. „Гавин, само гледай да не преиграеш.“

Тъмницата всъщност не изглеждаше особено зловеща. По-скоро приличаше на подземие, в което са преградили няколко килии. Тук беше сухо и не личеше да има плъхове, което означаваше, че има котки. Не се виждаше обаче козина, нито смърдеше на котешка пикня — явно имаше и хора, които се грижеха за чистотата. Ако можеше да съди по яките греди на тавана, намираше се в подземните етажи на голямо имение. Да, просторна богаташка къща в някой от най-хубавите имоти на хълма Джакс. Едва ли можеше да е другаде освен в имението на Маларгос.

Тоест беше съвсем близо до собствения си дом. Родът Гайл още имаше имение тук, въпреки че Гавин не бе идвал от години. Маларгос им бяха съседи на хълма Джакс. Е, имението на Гайл беше на малко по-хубаво място.

И този факт несъмнено си оставаше трън в задниците на Маларгос. Само допреди поколение Гайл притежавали ивичка заблатена земя. Родът напирал към повече власт, обединил семейства по двата бряга на реката… но лош обрат им оставил само владенията в Кървавата гора и онова мочурливо парче земя. Андрос Гайл обаче се опрял на него и успял да стане Червения, представляващ Рутгар в Спектъра. И с придобитата власт се преборил да завладее най-добрия имот на хълма Джакс, за който сигурно ламтели и Маларгос след упадъка на рода Малтеос.

Гайл не живееха постоянно тук, дори се отбиваха рядко. Андрос просто бе задоволил самолюбието си. Някои казваха, че и сатрапата няма толкова хубаво имение, а тя трябваше да приютява в своя дом и онези, чрез които осъществяваше властта си. Но ето че Гавин бе попаднал накрая тук. Беше обиколил едва ли не целия свят, за да се върне… в килия.

Ейрени мълча дълго, само се взираше в него. Той се стараеше изражението му да остане приятно безлично, като разчиташе на нищожната вероятност накрая тя да заяви, че е станало недоразумение. Както бе казал един стратег, ако искаш врагът ти да се бие до смърт, отрежи му пътя за бягство, но ако искаш да отстъпи, остави му свободна поне една посока. На младини Гавин предпочиташе да отрязва пътищата за бягство, харесваше му да господства, да мачка и да унищожава, дори ако така рискът от поражение нарастваше.

Ейрени даде знак, който той не забеляза, и по един коридор я доближи слуга. Носеше копринени ръкавици. Подаде на господарката си чаша с питие върху поднос от електрум. Нямаше втора чаша на подноса.

Тя отпи. Намръщи се.

Гавин надуши миризма като от прегорял торф и ферментирала пот на великан. Дори му олекна, че няма чаша и за него.

— Какво означава победата за тебе, Гавин Гайл?

— Моля? — учуди се той.

— Какъв е твоят план? Очевидно е, че си бил роб на галера. Раните на китките ти още не са зараснали, значи си бил окован допреди по-малко от две седмици. Белезите по гърба ти още червенеят, но са зараснали, значи са те налагали с камшик през последната година, но не и през последния месец. Ако си се бръснал за последен път, когато още си бил свободен, може да си бил роб през последните шест месеца. Тоест във времето след битката при Ру. Убедена съм, че през цялото време, докато си се трудил на веслото, си кроял някакви замисли.

— Може би всички мои кроежи са били само как да си върна свободата. Повечето роби не успяват да се отърват само за шест месеца.

— При повечето роби не идва мой братовчед, за да ги освободи.

— Значи… хъм, знаеш и за това? — промърмори Гавин.

— Той ни изпрати съобщение още щом вашият кораб влезе в залива.

О, момчето имало огледало. Затова Ейрени е изпратила веднага галера, която да извади Гавин от реката. Огледало… А Гавин дори не помисли за това.

„Тъкмо дреболиите те провалят.“

— Какъв глупак си само — отбеляза Ейрени и опразни чашата наведнъж. — Говорих с него снощи. Знаеш ли, че той направо се е захласнал по тебе? Тези легенди, с които си се окичил… Той вярва на всичко. И си мисли, че когато те е намерил на онази галера, самият Оролам го е изпратил, за да те спаси. Така му било писано. Още е млад, а и нямаше силни мъже до него, докато растеше, нали разбираш. Издигнал те е на пиедестал.

— Той е добро момче. А и няма още дълго да бъде момче — искрено каза Гавин.

Друга чаша със същото питие се появи в ръката ѝ, но тя изчака слугата (който дори не поглеждаше към Гавин) да се отдалечи, преди да продължи.

— Знаеш ли, че ако му беше казал честно защо не искаш да припариш до Рат, той сигурно щеше да обърне гръб на целия си род и да тръгне с тебе? Но ти си лъжец. Плашливо човече, което се обгръща в легендите за себе си като в наметало. Но под всички тези покривала, Гавин Гайл, ти си кух. Той би се опълчил дори на мен, а аз му бях и майка, и баща. Разбираш ли? Дори сега трябва да съм много предпазлива с него, за да не му хрумне да те спасява или да измисли друга глупост. Ще внимавам. Няма да допусна да се обвърже с тебе. И ти няма да дочакаш помощ от него.

— Нима ще запушиш и устите на хората от цял кораб? — попита Гавин.

Това не ѝ хареса, но тя отсече:

— Може да бъде направено. Но още не съм решила дали се налага.

Имаше само един начин да си осигури мълчанието на сто двайсет и двама мъже. Явно не ги пускаше да мръднат от галерата и умуваше дали да ги убие. Колко дълго би могла да храни толкова затворници, без да се разчуе? Колко време би минало, преди някой от тях да си спомни как той каза, че е Дазен, и да размени това сведение срещу свободата си?

— Да се върнем на първия ми въпрос — настоя Ейрени. — Какъв е твоят план и как възнамеряваш да го осъществиш?

Той не отговори, но дори мълчанието не можеше да скрие напълно истината от тази жена.

— Защото и аз имам план — каза тя без дори помен от любезност. — Да науча какво си намислил, а после да ти позволя да го постигнеш, ако ти стигат способностите.

— Но?… — подкани я той недоверчиво.

— Да, има и „но“.

Ейрени се усмихна и големите ѝ зъби лъснаха като надгробни плочи на слънце. Пръстите ѝ стиснаха прътите на решетката, но устните ѝ се изкривиха гнусливо и тя отдръпна ръцете си от влажното желязо. Потърка пръсти и се озърна. Един слуга се появи тутакси и ѝ подаде кърпичка. Ейрени я взе и му махна да се отдалечи.

— Гавин Гайл, искам да знам какъв е твоят план. Искам да знам как си представяш победата, за да се погрижа, когато я постигнеш, ако ще и да изглежда невероятно, тя да има за тебе вкуса на вода в устата на удавник.

— Това звучи доста зле — отбеляза Гавин уж озадачено, но и малко снизходително.

Очите ѝ блеснаха, но тя само разкърши рамене и си допи чашата.

— Гавин Гайл, какъвто ще да си, нито си доверчив, нито си тъп. Все нещо си намислил.

— Държиш се толкова заплашително, а очакваш да ти кажа? В кой побъркан свят ще се случи това?

— В този — нашия.

— Да, виждам, че си вярваш. Само че трябва да убедиш и мен.

— Ако не ми кажеш, ще те убия. Още сега.

Каза го с глас, натежал от обида и готовност да убива без особени угризения. Глас на жена, която вече е убивала и не вижда в това нищо особено. Гавин си мислеше за галерата, пълна с хора, които можеха да загубят живота си по нейна заповед. Можеше ли да ѝ се размине безнаказано такова злодеяние? В Рат? Не му се вярваше. Но нито той, нито бившите роби щяха да имат някаква полза, ако Ейрени ги погуби, а след това я сполети разплата. Имаше значение само дали тя е убедена, че нищо няма да ѝ се случи, или пък това изобщо не я вълнува.

— Не е много находчиво като довод — укори я той.

Ейрени дори не се усмихна. Неговият чар не струваше и пукната пара̀ тук.

— Не искам да чувам нито дума от тебе — сопна се тя, — освен ако не е…

— Ти наистина би трябвало да…

— Ти вече наруши условието. И не смей да ми казваш какво трябва и какво не трябва да правя. Няма да изтърпя да ме прекъснеш още веднъж.

Гавин млъкна.

— Хайде, провери дали говоря сериозно — подкани го Ейрени. — Само една дума.

Вторачи се безизразно в мъжа, пред когото бяха треперили сатрапи и Цветове, и Гавин видя, че тя наистина се надява той да си опита късмета. А Ейрени се разсмя, сякаш само се бе пошегувала.

— Ха! Ако можеше да се видиш отстрани, Гавин Гайл!

Той се подсмихна неуверено.

— Всъщност ще е добре, ако можеш да се видиш — продължи тя и се огледа театрално. — Но не забелязвам тук огледала. Хъм, знаеш ли… Познавам един майстор на изтезанията — според хвалбите му можел да изтръгне нечие око така, че жертвата да види собственото си лице. Дали да не опитаме?

В корема на Гавин сякаш пропълзя змия и той изпита отново онзи страх, с който се изправяше срещу разкъсали халото притеглящи по време на войната и погледът му срещаше напиращото в очите им безразсъдство — те бяха способни на какво ли не. Помнеше един със запален фитил, който искреше и пращеше насред бивак, пълен с бурета барут. Мъжът си тананикаше разсеяно, а в тясната пещера се бяха сврели Дазен и още четиристотин души, за да се скрият от обикалящите патрули на неговия по-голям брат. Никой не можеше да се измъкне оттам, без да го усетят съгледвачите, тоест би обрекъл на гибел всички. Но ако безумецът опреше фитила в някое буре, повечето хора в пещерата щяха да умрат. Гавин — тоест Дазен по онова време — го убеди да угаси фитила. Кротко, без да прибягва до магия.

Той помълча, за да проличи дали Ейрени наистина задава въпрос и така му позволява да говори.

— Сигурен съм, че ще бъда печална гледка за собственото си око.

Веждите ѝ трепнаха, но тя не се усмихна.

— Тоест благодаря, нямам желание да опитам — добави Гавин.

— Въпросът е прост, Гавин Гайл, а аз не съм глупачка, готова да се поддаде на повърхностното ти обаяние и на усмивката, от която жените са овлажнявали между краката на десет левги околовръст. Ако не ми кажеш цялата истина, ще умреш. Ако ми я кажеш, ще се постарая победата ти да бъде почти невъзможна и напълно безполезна. Е, какво ще кажеш?

„Ще кажа, че си шибана слабоумна и ми се иска да забия наточена лъжица в шията ти.“

— Значи искаш да научиш моя план, за да го направиш почти неосъществим, но не и напълно немислим?

— Да, а накрая ще направя всичко по силите си твоята победа да остане безплодна. Виждаш ли, Гавин Гайл — аз вярвам в тебе.

Тези повторения на името му го лишаваха от спокойствие също като нейния тежък, преливащ от омраза поглед.

— Може би времето, прекарано на галерата, те е лишило от остротата на ума — укори го Ейрени. — Да речем, че си мечтаеш да създадеш род от сатрапи, Цветове и Призми. Аз ще те пусна да си тръгнеш, вместо да те убия. Само че ще ти отрежа единия тестис, а другия ще ударя зле. Ти ще продължиш да живееш с надеждата, че все още можеш да станеш баща на синове. Но дори да се случи това, на смъртния ти одър ще те осведомя, че съм скопила сина ти. Сега проумя ли?

— Изглежда, имаш причина да си ми ядосана — подхвърли Гавин.

Тя се загледа в пода и поклати глава, сякаш не вярваше на ушите си. А после се засмя.

— Да, наистина си чаровник. Ясно ми е как караш хората да ти угаждат. Но тук няма да успееш, Гавин. Чакам.

— Какво ще кажеш за равностойна размяна? — предложи той. — Аз дори не знам защо ме мразиш.

Разбира се, това беше лъжа.

— За тебе всичко е състезание, а? — Думите ѝ прозвучаха почти тъжно и Гавин потръпна от предчувствието, че това е лошо, дори твърде лошо за него. — Всичко опира до борба на воля, а Гавин Гайл е самото въплъщение на волята, нали? Това ли си мислиш? Така ли виждаш света? Дори съсипан, затворен в клетка, ти си представяш, че ако се държиш, все едно тези решетки не означават нищо, те наистина са нищо. Може и да е било вярно някога. Ти вече не си Призмата, Гайл. Ти си празна черупка. Нищо повече от доскорошен роб на галера. Обикновен човек, който очаква да отстъпя. Знаеш ли в какво се състои слабостта ти, бивш повелителю?

— Жените — отвърна той. — Особено привлекателните жени. Жена, която знае не само да носи бална рокля, а да изглежда родена за нея, се среща по-рядко от адски камък. Да, също силни, здрави жени. И жени с пищен бюст. Или пък стройни жени. Да не забравяме и умните жени. Ценността на порочния ум в спалнята не е за пренебрегване.

— Опри дланите си в решетката — заповяда Ейрени.

Гавин се подчини.

— Разпери пръсти.

И това не вещаеше нищо добро. Но тя стоеше на такова разстояние от решетката, че Гавин можеше да отскочи, преди да му е направила нещо. Той разпери пръсти.

— Избери число между едно и десет.

Посоката на разговора изобщо не му допадаше.

— Едно — каза той, сякаш не можеше да има друг избор за него.

Тя посочи кутрето на лявата му ръка и се усмихна неприятно.

— Сега ще те поставя пред избор, който според мен ще ти разкрие твоята истинска слабост.

— Признавам, че ми е трудно, когато трябва да броя до повече от десет и пръстите на краката ми са скрити в ботушите.

— Ето го избора, Гавин Гайл.

Оролам да се смили над него — тя изрече името му толкова пъти, че вече го подлудяваше. Все едно знаеше.

— Какво предпочиташ — да татуираме думата „глупак“ на челото ти с най-големите букви, които ще се поберат, или да загубиш кутрето си? Ти избираш — натърти тя и скръсти ръце на гърдите си.

— Твърде зле измислено. Изпитанието изобщо няма да покаже това, което очакваш — възрази Гавин.

— Още една дума освен „пръст“ или „татуировка“ и ще ти се случат и двете неща — предупреди го Ейрени.

Ако Гавин избереше да се лиши от кутрето си, тя щеше да му каже, че е суетен. Щеше да изтъкне суетността като негова слабост. Но коя армия в света би тръгнала след човек с изписана на челото му думата „глупак“? Загубата на способността да притегля беше предостатъчна пречка. А постоянното унижение би го направило напълно негоден за водач. Как да скрие такъв надпис на лицето си?

Изви глава към коридора, където двама слуги стояха зад отворена врата и чакаха знак от лейди Маларгос. Вдиша дълбоко и бавно. Болеше ужасно заради спуканите ребра. Значи ей сега щеше да стане десеторно по-мъчително.

— Името ми е Гавин Гайл! — изрева той с все сила към слугите, към отворената врата. — Моят баща ще даде цяло съкровище на този, който му съобщи, че съм тук! Моят баща е Андрос Гайл! А който помага в тази гавра, ще си плати прескъпо!

Щом се разкрещя, слугите се смръзнаха от паника. Не забелязаха веднага жестовете на Ейрени Маларгос, с които им заповядваше да затворят вратата. Почти всичко извикано се чу и отвъд вратата, преди те да я затръшнат.

А Гавин се свлече на пода, от очите му бликаха сълзи. Опитваше се да вдиша на плитки пресекулки. Май имаше не само спукани ребра. Май имаше и счупени.

— Какво беше това, в ада да пропаднеш дано? — троснато изсумтя Ейрени.

— Ами показах ти пръст, а ти си решавай дали беше среден, или кутре.

47.

Тея не можеше да откъсне поглед от окървавените си ръце.

— Не беше редно…

— А? — сепна се Кип.

— Каквото направихме. Не беше редно — каза тя. Вдигна поглед към него и почувства как срамът я затрупа като пряспа. — Аз убих човек.

Сборният им пункт дори не беше къща, а кокошарник, пристроен до работилницата на бъчвар. Никой от групата не знаеше как Черната гвардия се е сдобила с това място, но сега беше отделено с по-здрава стена от работилницата, а до ниската врата отпред бяха подпрени няколко сечива, за да прилича на барачка за инструменти. Пръстеният под бе издълбан надолу и помещението беше много по-просторно, отколкото изглеждаше възможно отвън. Половин дузина нарове по три един над друг бяха долепени до едната стена. Имаше печка, чийто кюнец беше досетливо вкаран в комина на работилницата. Остатъкът от пространството беше почти изцяло запълнен с храна, оръжия и дрехи.

— Ти… тоест всички ние убихме човек при самозащита — поправи я Кип.

— И каква е разликата? Мъртъв е! Оплесках се!

— Ние сме бойци, Тея — напомни ѝ той, все едно говореше с глупаво дете. — В това е същината на задълженията ни.

— Знам! Знам… — Тея огледа останалите и тръсна глава. Започваше да вреди на групата. Най-добре беше да си затвори устата.

— Както и да е. Ще се оправя. Феркуди, може ли вече да ми метнеш тая шибана кърпа?

— Ще я получиш, като се избърша, кучко — сопна се Феркуди.

Обикновено беше добродушен, но вкиснеше ли се, ставаше същинска гадина.

Кип скочи толкова пъргаво, че Тея не можа да повярва. Награби Феркуди за предницата на туниката, вдигна го от пода и притисна гърба му в стената.

— Тя е моята партньорка. Тя е от твоята група. Знам, че и ти си разстроен. Но… Недей!

Стъпалата на Феркуди не докосваха пода… а той беше едно от най-едрите момчета. Ама че работа. Кип ставаше силен.

Кип го пусна.

— Кърпата. Моля те.

Феркуди даде кърпата, извърна се и избоботи:

— Извинявай.

— Кажи го на нея.

— Извинявай, Тея — със същия тежък глас каза Феркуди. — Не исках да съм такъв… тъпанар.

— Ще ти го върна тъпкано на тренировките — обеща Тея и го тупна по ръката, без много да си мери силата.

Харесваше Феркуди, само че този път бе успял да я вбеси. Но пък не ѝ се разправяше с него точно сега. Кип ѝ подаде кърпата.

— Та какво казваше?

Тя дръпна кърпата от ръцете му сърдито, което беше незаслужена грубост. Само се ядоса още повече на себе си.

— Трошач, не ми додявай. Не си ми баща.

Не беше справедливо да говори така. Зарадва се, че той я защити, но изведнъж гневът ѝ лумна, сълзите също напираха.

— Така е, не съм. Но вече съм убивал. Хайде, изплюй камъчето.

Тея почна да си бърше ръцете. Вторачи се в пръстите си, в кърпата, съсредоточи се върху задачата.

— Ами ако… ами ако те са прави? Говоря за Кървавите халати.

— Всички са за ада — отсече Винсен. — Да ги изтребим, а Оролам да решава какво да ги прави нататък.

Тя вече бе чувала такива приказки, но звучаха като детинско перчене. Винсен обаче говореше сериозно.

— Не — каза Кип. — Тея, чуй ме… Те са прави, разбира се.

— Какво говориш? — обади се Круксър за пръв път.

Оставяше другите в групата да се разберат помежду си, но Тея долови, че той няма да позволи разговорът да се отплесне към ерес.

— Тея, никой не твърди, че Хромарият е безупречен. Налагането на законите си има цена и всички я виждаме. Хромарият има власт и на някои места злоупотребява с нея. Такива сме си хората, ако още не си проумяла. Но и беззаконието си има цена. Аз израснах в Тирея, която е толкова близо до рая на беззаконието, проповядван от Кървавите халати, колкото можеш да си представиш. Но в Тирея нямаше нищо райско. — Кип се подсмихна презрително. — Помисли за Черната гвардия. Помисли за нейните предводители. Командир Железни може и да е най-свестният човек, когото познаваме. Стражеви капитан Кинжала — много добър човек. Малко лишен от въображение…

— Трошач, не можеш да… — прекъсна го Круксър.

— Мога, разбира се! — възкликна Кип. — Ние сме черногвардейци! Не се боим от истината! Забрави ли? Да, малко лишен от въображение, но усърден, трудолюбив, верен до смърт. Превъзходен заместник на командира. Загубихме стражеви капитан Белодъб, но и тя беше напълно подходяща за работата си. Стражеви капитан Темпус? Малко си пада книжовник, но е схватлив, по-добре ръководи в мирно време, отколкото води в битки, обаче е способен човек. Стражеви капитан Берил? За офицер тя малко прекалява с дружелюбието, но си върши работата добре. Блънт? На него пък не му достига дружелюбие, но и той си върши работата добре. Ако трябва да преценя по-старшите групи от нас, възхищавам се на повечето от тях. А като гледам нашата, не мога да се сетя за по-свястна. Прав ли съм, капитане?

— Затова се отказах от повишението — тихо отговори Круксър. — Това поне е едната причина.

И Тея, и останалите знаеха другата причина, защото важеше и за тях — Светлоносеца.

— Какво се опитваш да ми кажеш? — попита тя Кип.

— Ако Круксър не беше готов да рискува изхвърляне от Черната гвардия, сега и Ейрам щеше да бъде в тази група. А той беше мръсник и въпреки че имаме толкова способни предводители, беше на косъм да се промъкне. Може би щяха да разберат що за твар е, преди да положи последните обети, но на Черната гвардия толкова ѝ липсват хора, че се съмнявам в това. Може би само година по-късно щеше да бъде пълноправен черногвардеец. И то като знаем, че в Черната гвардия почти всичко се прави както трябва. И някои от онези, които бяха приети, не са чак толкова безупречни. Опитваха се да изнудват или да подкупят някои от нас. Защо? Защото сме силни и скоро ще бъдем още по-силни, защото имаме каквото други искат. Някои от нас се препъват, други сред нас са си гнили до мозъка на костите, макар че имаме какви ли не предимства, нали? Уважават ни, плащат ни добре, имаме всичко необходимо, отделят ни достатъчно внимание, Хромарият ни дава най-доброто, с което разполага… и въпреки това сред нас има слабост, алчност и предателство.

— Не е чак толкова зле — възрази Феркуди.

— Напротив — не отстъпи Кип. — Още не ти се е налагало да се сблъскаш с това.

— Никой не се е опитвал да ме изнуди или да ме подкупи.

— Ферк… — Кип го изгледа с досада. — Не са се опитвали, защото си мислят, че си прекалено тъп, за да те подкупват, и прекалено непредсказуем, за да те изнудват, а и прекалено приказлив, за да те омаят тихомълком. За първото грешат.

Феркуди примига като куче, което някой е пернал по муцуната. А Кип продължи, без да се запъне:

— Не това е важното в случая. Ако в толкова малка общност с такова богатство, добри предводители и всички предимства като Черната гвардия може да има покварени хора, как да очакваме, че несравнимо по-голяма и по-могъща общност, разпростряла се из всички сатрапии, и то с лоши предводители на някои места, ще бъде по-добродетелна от нас?

— Говориш за Хромария — каза Тея.

— Да.

— Аз пък очаквам това, защото полагат клетви пред Оролам — чак сега се обади Големия Лео. — Защото те са десницата на Оролам на земята. Не бива да изменят на такова свещено призвание.

— Прав си, не бива — съгласи се Кип. — Хората не бива да погазват клетвите си.

— Но го правят — вметна Феркуди.

Все напомняше очевидното. Понякога обаче и това е полезно.

— Кървавите халати са лъжци, водещи след себе си наивници — натърти Кип. — Не желаят да спазят клетвите, които са положили — щом се превърнат в опасност, да приемат безропотно края си. Те са страхливци и предатели, затова говорят, че клетвите нямали никакво значение. Искат да наложат властта си над останалите, затова заявяват, че Хромарият несправедливо налага властта си над тях. Хромарият твърди, че всички са равни пред взора на Оролам, а нашите сили и преимущества ни правят още по-задължени слуги на общността, в която живеем. Не се възхищавам на магистра Кадах, но поне за това е права. А според Цветния принц притеглящите по самата си природа били над другите хора… обаче обещава, че щял да отмени робството. Я вие ми кажете — ако смятахте, че притеглящите са над другите, щяхте ли да отмените робството?

Всички в бараката мълчаха. Накрая Круксър каза:

— Нуждаел се е от армия. Идваше от Тирея и трябваше да мине през рудниците в Лаврион, където има десетки хиляди роби.

— Всявай раздор сред враговете си — каза Даелос. — Войски, които се тревожат какво могат да направят робите им, докато те отсъстват, няма да се отдалечат много от домовете си.

— Разберете, че каквото и да прави Цветния принц, винаги е в името на властта. Така ще знаете причината за всичко сторено от него — добави Кип.

— Не може да е чак толкова просто — възрази Тея. — Иначе защо ти го виждаш, а другите — не?

— Защото съм лош човек и разбирам как мислят другите лоши хора — отговори Кип.

Това пък какво трябваше да означава, да му се не види? Комплименти ли си просеше?

Но той продължи:

— Не съди за човека по собствените му приказки какви са неговите идеали, а по постъпките. Помисли какво направи досега Цветния принц. Те са злото, Тея. Те са лъжци и убийци. Това не означава, че всичко сторено от нас е правилно. Нито че и нашият дом не се нуждае от пълно прочистване. Само че според мен не е нужно да го изгорим до основи, за да го прочистим.

Феркуди закима.

— В моя край казват: „Ако кучето ти има бълхи, това не е причина да пуснеш вълк в къщата си.“

— И баща ми казваше нещо подобно, но за съпругата, пъпките, постелята и курвата — подхвърли Винсен.

— Не се съмнявам, че го е научил от собствен опит — ухили се Гос.

Феркуди се засмя с всички, после си призна:

— Май не схванах.

— Ами една от ония шеги, Ферк… — проточи Гос.

— А-а, като я обясниш, вече не е смешно — каза Феркуди.

Не му беше за пръв път.

— Трошач, наистина ли мислиш, че е толкова просто? — попита Тея, която не ги слушаше.

— Във Войната на Лъжепризмата генералите на Гавин заповядали Гаристън да бъде поразен с огън. Тъпо решение. И погрешно. Пожарите се разпрострели и погубили десетки хиляди хора. Не го направили, защото стратегията им изисквала това — отмъстили си за случилото се в Ру, но по много по-страшен начин. Гавин обаче трябвало да победи във войната. И след победата не можел да накаже виновните, макар да съм убеден, че е искал. Те казвали и може би дори си вярвали, че извършеното от тях било необходимо за победата. Той ги наградил с медали и им показал вратата. Никой от замесените в изгарянето на Гаристън отдавна не е на Ясписите. Да не мислиш, че е случайност? Просто онези хора вече нямат властта да повторят направеното. Е, решението на Гавин спрямо тях добро ли е? Не, но поне е било най-доброто по силите му.

— А това? — Тея показа все още изцапаните си с кръв ръце и парцала, с който не успяваше да ги почисти докрай. — Това най-доброто ли е?

Кип се взря настойчиво в очите ѝ. Взе кърпата с чистите си ръце и кръвта остана първото на едната му длан, после и на другата.

— Не е най-доброто, Тея. Но най-доброто по силите ни?… Хиляда пъти „да“.

Гледаше го в очите и най-сетне му повярва. Войната беше страшно проклятие, но Тея не беше прокълната за това, че се сражава в нея. И притисналата я тежест олекна — малко, но достатъчно.

След двайсетина минути групата изглеждаше спретнато, Круксър бе изслушал всеки поред и всички се строиха пред вратата, за да се върнат в Хромария и да докладват. Задължение, което Круксър очевидно не очакваше с удоволствие.

— Тея — каза той. — Застани отпред.

— Ъ?

— Сега си втора по старшинство след мен.

Тя погледна Феркуди, чието място заемаше. Не ѝ се стори сърдит.

— Тея, аз предложих да те повиши — каза ѝ Феркуди. — Ние направо се смръзнахме там. Поне аз бях като дърво. Заслужаваш повишение.

Заслужавала… Тя пък направо бе полудяла в онзи момент. Не знаеше как да отговори, затова стисна устни и застана зад Круксър.

— А Трошача? — попита изведнъж.

— Трошача си е Трошача — натърти Круксър. — Той… ъ-ъ, не се вписва добре в йерархията. Когато е нужно да го слушаме, ще го слушаме. През останалото време той слуша нас. Така справедливо ли е, Трошач?

Погледът на Кип беше посърнал, но решителен.

— Значи се започва? — попита тихо.

Тея нямаше представа за какво говорят.

— Започна отдавна, Трошач — отговори Круксър. — Остава само въпросът дали ще се противиш на съдбата, или ще се опиташ да я насочваш.

— Съдба ли? — промърмори Кип. — Ти ми лепна прякора Трошач.

— Ау, хвана ме — ухили се кисело Круксър.

— Да, капитане, справедливо е — каза Кип. — Ще направя тази половин крачка извън строя. Макар че повече от всичко исках да имам място в него. Знаеш това, пали?

— Знам какво е да искаш… невъзможното.

Устните на Круксър се изкривиха и Тея позна, че мисли за Лусия.

— Ти си най-добрият сред нас — увери го Кип. — Във всичко. Не смей да умираш, разбра ли?

— Ха, аз съм непобедим. Сега да се прибираме на бегом. Да видим може ли да смъкнем още малко от това.

Сръга Кип в корема и двамата прихнаха.

Момчета, какво да ги правиш. Колко ги обичаше и двамата.

48.

След няколко седмици отново бяха строени пред треньор Фиск, който оглеждаше свирепо огромния двор под кулите на Хромария. Навсякъде черногвардейци обучаваха мъже и жени, които не принадлежаха към Черната гвардия. Но той се бе вторачил в една част от широкия кръг с неприкрита омраза.

Слуховете за Бялата гвардия се потвърдиха. Новобранците споделяха безмерната враждебност на своя наставник. Един подпис на новия промахос беше достатъчен да създаде Бялата гвардия като лична армия на Андрос Гайл. Заяви, че задачата ѝ била да брани Големи и Малки Яспис, но се подчиняваше само на него.

Черногвардейците разбираха какво прави Андрос, дори да изглеждаше, че никой друг от властниците не се досещаше. Бялата гвардия се състоеше от наемници, разни главорези, ветерани от предишната война и всеки друг, готов да изпълнява заповедите на Андрос Гайл в замяна на добро заплащане и неговата закрила срещу съдебно преследване или възмездие за досегашните им злодеяния. Командваха ги предимно бивши черногвардейци и синове на бедни благородници, които жадуваха да свържат бъдещето си с амбициите на Андрос.

Новата армия получи дълги бели куртки с големи месингови копчета и медали, раздавани за безсмислени дреболии. Още по-лошо беше, че получи и някои от правата на Черната гвардия — например разрешение войниците ѝ да се движат въоръжени в Хромария.

А безпрекословната заповед на промахоса задължаваше Черната гвардия да ги обучава. Все едно сам да се изкормиш с ръждив нож.

Фиск плю към Бялата гвардия, обърна им гръб и каза на новобранците:

— Днес имаме специални занятия.

От няколко седмици имаше почти само специални занятия, а и офицерите не упорстваха много в преструвките, че обучението продължава. Най-добрите сред новоприетите вече не полагаха последни обети като пълноправни черногвардейци. Командир Железни не искаше и на тях да бъдат възлагани задачи като подготовката на Бялата гвардия.

Някои черногвардейци пътуваха със свои задачи — едни търсеха Гавин, други изчезваха за дни или седмици, а когато се връщаха, трябваше да спазват клетвата за мълчание. И все пак в Черната гвардия се разчуваше какво са вършили. Търсеха цветна напаст. Казваха, че все някъде има средоточия на всеки от седемте цвята. За Кип това означаваше, че пак ще се сражават срещу богове.

Завърналите се говореха за странни гледки и чудати явления, на които се натъквали. Един се върна с малък гущер от Аташ, където наричали животинчето пясъчен дракон. Новобранците си казваха, че по-скучен дракон не може да се намери. Нито бълваше огън, нито вършеше нещо интересно, но когато го убиха, успяха да го запалят без никакво друго гориво и трупът не угасна три денонощия. Незнайно как тези твари насищаха телата си с червен луксин също като дървото атасифуста някога. А това беше първият открит пясъчен дракон от много години.

В Рутгар разказвали за равнините, които в този сезон трябваше да са посърнали и кафяви, но се раззеленявали отново в огромни звезди с девет лъча. Възможно беше да е дело на изменници сред зелените притеглящи, които искат да се разнесе славата на Цветния принц. Но двама черногвардейци бяха видели такава звезда и според тях била твърде голяма, за да я сътворят дори трима или четирима зелени притеглящи заедно.

В Пария една група се натъкнала на град, където половината кладенци били пълни с оранжев луксин. Старейшините се заклели, че наблизо не са се мяркали оранжеви притеглящи. А седмица по-късно луксинът просто изчезнал.

Имаше още по-щури слухове — огнени бури в Тирея, където вместо мълнии от небето падали огромни пламъци заедно с дъжда, суграшицата и снега. В Аборнея в земята зейвали огромни ями. Край Перикол морската вода кипяла. Животни се държали странно и дори растения сякаш действали по своя воля. Невъзможно беше да пресеят истината от глупостите, а скоро много книги, които бяха пред очите на групата им в забранените библиотеки, изведнъж станаха недостъпни. Книжници, подбрани лично от Андрос, нахълтваха, събираха цели наръчи томове и свитъци и ги изнасяха, без да продумат.

И през цялото време войната продължаваше. Врагът настъпваше. Други се биеха вместо тях в далечни земи.

Когато всички се строиха, Фиск каза:

— Днешната задача на всяка група е да отиде на кейовете при Източния залив. Там ще бъдат прочетени Списъците. Тръгвайте.

И млъкна.

— И какво, сър? — обади се една от стрелците с лък — Керея. — Какво да правим?

— Ще слушате. Имаше ли нещо неясно в заповедта, която чухте? Тръгвайте!

Всички тръгнаха.

— Това пък какво беше? — не се стърпя Феркуди още преди да доближат Стеблото на лилията.

Круксър гледаше навъсено. Не отговори. Кип реши да постъпи като него и също не отвори уста. Знаеше предварително какъв урок им предстои, но защо да притъпява въздействието му върху онези, които не се досещаха?

— Ще отидем на бегом — реши Круксър.

Тичаха леко по покрития мост, огрян от изгряващото слънце. Кип направи две открития. Първото беше, че вече не се обърква от чудесата на магията, които виждаше на тези острови. Да бяга в тръба от луксин на равнището на вълните някак си се превърна в нещо нормално за него. Непохватния селяндур вече го нямаше. Не преливаше от увереност обаче, че това е само за добро. Безброй жители на двата Ясписа всеки ден виждаха магии, каквито един тирейски градинар никога нямаше да зърне. И всеки ден се разминаваха с хора, които впрягаха за свои цели самото дихание на Оролам. Целият свят се въртеше около Ясписите, само че Ясписите не бяха целия свят.

Освен това откри, че няма и следа от нападението на морския демон, който за малко не бе разбил моста. Всъщност никой не бе виждал морския демон след Деня на светлината и мрака, нито черния кашалот. Всичко бе разчистено веднага, мъртъвците бяха отнесени, а и никой от тях не беше сред познатите на Кип, нито сред познатите на познатите му. Все едно изобщо не се беше случило.

Такъв беше животът в малкия космос на Ясписите. „И тук светът се променя, но светът не е един, много са, а ние забелязваме другите чак когато ни настъпят по мазолите.“

Добраха се до кейовете и забавиха крачка в тълпата. Круксър вървеше напред като острие, Големия Лео го следваше, за да отваря пътека за останалите. Носеха сивите си униформи на новобранци и никой не им се сопна.

Имаше висок пиедестал, украсен с дърворезба. На него можеше да се побере само един глашатай. Някакъв мъж вече се качваше по стълбата, за да застане там. Бръкна в окачената през рамо торба и извади свитък. Счупи печата, гъмжилото притихна, а той остави свитъка да се разгъне.

В тълпата замърмориха, щом видяха, че свитъкът е по-дълъг от самия глашатай. И пак млъкнаха — мъжът започна да чете със звънлив, разнасящ се надалеч тенор, който се чуваше въпреки шумовете от разтоварването на кораби и скрибуцането на овехтели каруци наоколо.

— Това е списъкът на загиналите или изчезналите и смятани за мъртви, които са от Големи Яспис или от Хромария, за периода от битката при Руишки нос до края на битката при Биволски брод. Доколкото ми е известно, списъкът е пълен и правдив, в което се заклевам аз — върховният командващ на обединените армии на сатрапиите, Каул Азмит.

Глашатаят започна да изрежда имена — първо благородничките, после благородниците. Не бяха много. След това бяха притеглящите — жени и мъже. Като подчинени служители черногвардейците, макар и притеглящи, бяха последни преди простолюдието.

— От Черната гвардия: Елесия, Лая, Тугертент, Аханен, Джур, Норл Джъмпър и Пан Харл.

Продължи нататък, сякаш тези имена бяха само част от стотиците или хилядите, които трябваше да изброи, сякаш това беше обикновена работа за него. Всъщност точно така си беше.

— Норл Джъмбър, Оролам да те прокълне дано, Джъмбър! — тихо изръмжа Големия Лео.

А умникът Бен-хадад изтърси най-голямата глупост:

— Може само да са изчезнали, нали? Това не означава, че непременно са мъртви. Поне не всички. Списъкът е на загинали и безследно изчезнали, нали?

Круксър дори не изви глава да го погледне.

— Има надежда, която дава сили, и надежда, която ти избива опората под краката. Не ги смесвай.

Някой се задави от усилието да не изхлипа. Феркуди ли беше? Кип се чудеше защо не чувства нищо освен неловкост, че не чувства каквото подобава. Какво не беше наред в него? Ами ако някой от групата го погледнеше и видеше, че докато те стоят и скърбят, той само си стои?

Помнеше Елесия. Нисичка, с крива усмивка и криви зъби, необичайно светлокожа, често охраняваше Бялата. Лая — червена притегляща, от по-възрастните черногвардейки. Кип си спомни как тя плачеше на палубата, когато се връщаха от Гаристън. О, да… Наложило се да убие партньора си, който разкъсал халото насред битката. Тугертент беше ненадмината в стрелбата с лък. Някои се кълняха, че я виждали да поразява врагове иззад ъгъла, а тя нито веднъж не отрече. От Аханен помнеше само неизменното му изражение на човек, който току-що е отпил юнашка глътка оцет. Негов партньор беше Джур, който обичаше да жонглира с два пистолета и нож в смайващи въздушни фигури, за да забавлява съратниците си. Падал си и комарджия, и то с лош късмет, както бе чул Кип. Норл Джъмбър беше дребничък и усърден, макар и не особено схватлив, затова пък винаги толкова щастлив, че разведряваше и околните. Пан Харл беше новобранец като Кип и другите от групата му. Изобщо не би трябвало да се е сражавал.

Не можеше да ги няма. Просто така — прочетено на кея име, и това е. Какво ги е сполетяло? Дали са загинали геройски, или са попаднали на лошо място в лош миг и картата им е била изтеглена от колодата?

Някаква жена започна да вие плачливо само на десетина крачки от него. Устреми се към глашатая, но други жени я хванаха и я издърпаха назад. Кип се усети, че му се губи малко време. Глашатаят бе чел име след име от сатрапия след сатрапия, според старшинството на благородниците, на които са били подчинени тези хора. В списъка сигурно имаше повече от хиляда имена.

Хиляда — и то само от Ясписите. Някой бе споменал, че рутгарските войски били понесли най-тежки загуби.

Милостиви Оролам, колко ли бяха мъртвите?

Всички черногвардейци стояха неподвижно четвърт час. Име след име след име. Някой започваше да ридае или да пищи, или припадаше. Други се стараеха да не издават прекалено облекчението си. Но списъкът се проточваше безмилостно и тълпата помръкваше все повече. Яркото слънце сияеше над тях, сякаш им се присмиваше, сякаш Оролам не виждаше нищо.

В далечен край на струпаното множество някои от опечалените се сбиха. Размахваха ръце яростно, сякаш можеха да отблъснат истината, да накажат невинните.

Когато глашатаят млъкна, останаха тишината и плачът, зашеметени приятели отвеждаха покрусените.

На Кип му идеше да им се разкрещи: „Да не си мислехте, че е игра?! Когато умираха тирейци, беше вълнуващо, но сега изведнъж стана сериозно, така ли?!“ Намрази ги за миг, но това отмина и мъката им потисна и него.

Не беше победа за никого, че се научиха да плачат заради войната. Никой не печелеше от това, че научиха що е загуба.

Глашатаят обяви къде на площада ще бъдат разлепени списъците на мъртвите от всяка сатрапия и слезе от пиедестала. Не каза нищо повече.

Не обявиха победи в битките, нито дори успех в спирането на вражеското настъпление. И това заедно с броя на имената увери Кип, че е имало само разгром.

— Ето защо… — запъна се Круксър и всички се вторачиха в него. — Ето защо трябва да сме най-добрите.

49.

Тея пак вървеше след Убиеца Шарп в друг квартал. Поне този път в мразовитата зимна нощ нямаше мъгла. Не че това ѝ помагаше много да се чувства по-добре.

— За цепенето на светлината… — каза му тя.

Изпитанието предстоеше тази нощ, тревогата и опасенията тежаха като буца в корема ѝ.

— Въпрос ли ми зададе?

— Не мога да разбера. Не, разбирам нещо. Призмата няма нужда от очила. За него е удобно, сигурна съм, но аз съм монохромен притеглящ, а за парил очила не са нужни. Дори ако можех да цепя светлината, на какво щеше да прилича?… Все едно съм най-ловкият жонгльор във всички сатрапии, но нямам ръце?

— Точно така.

— Наистина ли?

— Не.

Влязоха в къща с тъмни прозорци насред Невестулков камък, дадоха им робите с качулки и ги въведоха в мрака.

— Съблечи се гола.

Гласът беше басов, променен нарочно, закачулената фигура — само по-плътно петно в тъмнината. В почти непрогледната чернилка наоколо светлинка се процеждаше само през тъничката пролука под вратата, направо да се подмокриш от страх, но Тея вече не беше ничия робиня. Нито на Аглая Красос, нито на Кип, нито на Андрос Гайл. И в никакъв случай на страха.

— Е, научих отговора на един въпрос — каза тя на неясната фигура под многото покривала. — Няма съмнение, че си мъж.

В гласа ѝ звучаха подигравка и надменност, но не и ужас. Тази топка в корема ѝ не беше от страх, а от неувереност, тревога, враждебност, сприхавост, презрение… и позорна плашливост.

„Мамка му. Не, мамка му на този!“

— Съблечи се!

Несъмнено мъжки глас, несъмнено раздразнен и несъмнено лишен от умението да промени тембъра си, когато се ядоса. Ако не грешеше в догадката, този си падаше и по пушека — личеше по дрезгавото звучене.

— Няма да стане — заяви Тея.

Шибани аматьори. Псуваше наум, когато опитваше да си внуши, че е корава. Коленете ѝ не потреперваха от страх. В това проклето място беше ужасно студено.

„Гадост. Множко ми идва. Ако се проточи, голямо пране на бельо ме чака.“

— Непокорството ти ще бъде отбелязано. Ако изпитвах удоволствие да унижавам жени, щях да го правя с курви. Това не е изпитание на твоята добродетелност. Нито на твоята твърдост. Ще проверим как се справяш с цепенето на светлината.

Нещо в душата ѝ трепна от неочаквана надежда, но тя не се издаде.

— И трябва да съм по гол задник ли?

— Най-лесно е, когато…

— Отговорът си остава „не“.

— Когато започваш да…

— Има две възможни обяснения защо ме искаш гола. Или за да ме унижиш, да ме накараш да се чувствам уязвима, или за да задоволиш извратените си желания. Върви в ада.

— О, Тея… — Кротко и весело, но прозвуча още по-заплашително, когато произнесе името ѝ. Проклет да е. — Извратени желания ли? Да видя гола една привлекателна млада жена? В кой свят това може да е извратено? Вярно, тялото ти се закръгля малко по-късно, но забелязах промяна дори през последните няколко…

— Я си го начукай!

Беше потресена. Този я е зяпал?! От месеци? На Оролам пъпчивите топки! Как смее да говори за… Мамицата му! Няма да се притеснява още повече от тялото си заради приказките на този мръсник.

Озърна се в тъмната стая. С нищо не се отличаваше от хиляди други стаи в хиляди други къщи из по-неприятните квартали на Големи Яспис. В каква игра се бе оплела? Защо беше тук? За каква се смяташе, че се надхитряше с тези хора?

Нали бе чула Списъците? Знаеше какъв е залогът. Може и да бе имало време, когато положението на новобранец в Черната гвардия би я опазило навсякъде по света заради страха от необузданото отмъщение на съратниците ѝ.

Но това време бе свършило с идването на войната. Тея не се залъгваше — сега не беше в безопасност дори на Големи Яспис.

Най-лош беше хомотът на тайната. Не можеше да изтърве и думичка пред другите от групата, пред Кип. Това я разкъсваше отвътре, но нямаше друг начин да ги предпази.

— Не сме тук да спорим — каза ѝ мъжът срещу нея. — Или ще служиш, или ще умреш. Да те загубим в този момент ще е недопустимо прахосничество, но ако не се подчиняваш още отсега, как да ти поверим още по-голямо могъщество?

— Ти си гадна твар — сопна му се Тея. — Ще остана по долни дрехи.

Той помълча.

— Добре. Нямаше да ти повярвам, ако се бе примирила твърде лесно.

Промяната в дрезгавия глас не беше толкова пресилена както преди и Тея си позволи радостта от малката победа.

Съблече се. Бездруго тук беше тъмно като в гъз, нали?

— Сложи това — заповяда той отново с престорено басовия глас.

Тя насили очите си да виждат в подчервено и откри, че мъжът не подава вещта точно към нея. Тея бе пристъпила встрани, докато сваляше дрехите си. Значи той не притегляше в подчервено. Нито в парил. Трябваше да запомни това. Някой ден щеше да ѝ послужи. Може би. Поне не се чувстваше чак такава жертва. Взе предмета.

Торба… не, поредната маска с черти на невестулка и мечка, но с разни парчета и ремъци по нея.

— В това изпитание не бива изобщо да си служиш с очите. Всеки мами. Неизбежно е.

Неизбежно значи? Дали го чуваше от устата на човек, който се е провалил на изпитанието?

Тя нахлупи качулката на главата си. Нямаше представа дали я е сложила правилно, нито как да нагласи ремъците, пък и не можеше да вдиша…

Някой докосна голото ѝ рамо.

Тя подскочи, но не като стреснато момиченце, както би се случило само преди година. Едното ѝ стъпало се отмести назад, главата се отклони встрани от очаквания удар, центърът на тежестта ѝ се спусна, докато опряният назад крак стана основната опора, и единият ѝ юмрук се стрелна напред с цялата сила на напрегнатите докрай мускули и нерви.

Юмрукът ѝ се заби в корем. В подготовката на черногвардейците едно от по-мъчителните упражнения беше понасянето на удари с коремните мускули. Стоиш срещу партньора и си разменяте удари. Подходът се различаваше според това дали си едър, или дребен. Стягаш корема и отстъпваш леко, за да не поемеш цялата мощ на удара, но ако си грамаден и корав като скала, стягаш корема и пристъпваш напред, за да посрещнеш удара, преди да е достигнал максималната сила. Този корем не беше тлъст, но юмрукът ѝ огъна отпуснатите мускули с лекота.

В кратък миг на пълна тишина Тея осъзна какво е направила. Стъргане на подметка по пода, когато мъжът залитна назад, после шум от падане. След малко — тежко пресекливо вдишване.

Тея се вцепени. Други хора из стаята се подсмиваха. Петима… може би шестима?

— Гледайте към стените! — изсъска им старшият. — Не бива да я виждате!

Тя чу как удареният се надигна.

— Не! — спря го друг глас. Господин Шарп ли беше? — Искахме да е боец. Такава е. Удариш ли я, ще те ударя аз.

Онзи застана съвсем близо, Тея усещаше дъха му на маската си. Стоеше напълно неподвижно, за да не му дава още поводи… и щом долови колко е висок, се постара да запомни това.

— Моля за извинение.

Вложи в думите си искрена молба за прошка.

— Изпитанието — напомни старшият. — Нека не пропиляваме цялата нощ.

— Ще наглася качулката — обясни другият. — Само да повториш тази глупост и ще те…

Аха, говор на благородник. С произношение на рутгарец. Сравнително млад. „Вече мога да те позная“ — увери го тя мислено.

Той завъртя маската така, че две дебели парчета да закриват очите ѝ, а пред устата да има дупка. Слава на Оролам, сега можеше да диша! Той стегна ремъците на тила и под брадичката ѝ. Имаше много слоеве плат и кожа между затворените ѝ очи и света. Мъжът се отдръпна.

Нещо се промени, но Тея не можеше да отгатне какво е.

Старшият заговори:

— Да разцепиш светлината означава да докоснеш първичната плът на сътворението и да я подчиниш на волята си. Когато притегляш светлина, ти се приобщаваш към божественото, но ако можеш да боравиш с нея в чистата ѝ форма, самата ти си божествена. Адрастея, търсим искрата на божественото в тебе. Началото е лесно. Това изпитание ще определи дали виждаш цветове с кожата си.

— Какво?! — изтърси тя неволно.

Пак прозвуча като уплашено момиченце, точно както се чувстваше. Проклятие.

— Ще чуеш звънче и ще имаш няколко секунди да назовеш цвят. Ще продължим изпитанието дотогава, докато стане ясно, че не ги налучкваш. Ако се провалиш, няма да излезеш оттук.

— Какво?!

Този път беше още по-зле.

— Ако се провалиш, значи си безполезна за нас, а вече знаеш твърде много. Постарай се.

— Червено! — възкликна тя.

— По-полека. Не сме започнали. Успокой се.

— Не, исках да кажа, че не различавам червеното от зеленото. Сигурно вече знаете това! Не мога да…

— Тогава бъди по-усърдна в налучкването.

Нямаше начин да успее. Те искаха да я убият. По-добре да свали маската и да си опита късмета срещу всички.

После я обзе съмнение. При първоначалното изпитание в Хромария винаги се опитваха да сплашат всеки дисципул и дисципула, за да се знае кои цветове притеглят. Зениците се разширяват от страх. И тези ли правеха същото? Или лъжеха? Нима нямаше да им е полезна и ако е неспособна да цепи светлината?

Само че разширените зеници нямаше да ѝ помогнат, щом очите са закрити, а дори ако би имало някаква полза от нея, щяха ли да сметнат, че това надделява над опасността, която представлява за тях? „Оролам, смили се… Съжалявам, че споменах топките ти. Съжалявам, че се отнесох толкова зле към…“

Чу звън. Първо ѝ хрумна, че сигурно стои на светло по долни дрехи пред поне двама по-възрастни от нея мъже. Това не ѝ помагаше.

„Изхвърли тези глупости от главата си. Ще имаш време за отмъщение. Скрий го за по-късно, първо се погрижи за неотложното. Опитай да усетиш.“

Направи усилие да съсредоточи цялото внимание върху тялото си. Беше настръхнала и притискаше бедрата си едно в друго толкова силно, че би могла да счупи орех с коленете си — правеше го и за да се стопли, и от свенливост.

„Тея, сега притесненията само те разсейват. Дръж се както на бойното поле. Усещай кожата си. Нали умееш да оцеляваш?“

Звънчето прозвуча отново.

— Цвят? — подкани я някой.

Не можеше да е друг освен Убиеца Шарп. Тези гнусни типове искаха да я видят съблечена, нали? В каква светлина биха пожелали да я зяпат?

— Бяло — отговори тя с увереност, която не изпитваше.

Мълчание.

— Правилно — каза той. — По-скоро беше досетливост, струва ми се. Продължаваме.

Звън. Девет ада! Без никаква пауза ли щяха да го правят? „Добре, да продължим тогава. Ще се справя. Проклятие, все пак е възможно наистина да имам дарба за цепене на светлината, нали? И логичният извод е, че имам шанс да издържа изпитанието.“

Нов звън преди дори да е насочила вниманието си изцяло към усещанията си.

— Мамка му! — избълва тя.

— Това не е цвят. Какъв е отговорът ти?

Е, имаше само седем възможности. С бялото — осем.

— Синьо.

Кратка тишина.

— Много добре.

„Значи познах? Как, да му се не знае?“

Звън. В ада да се продънят всички! Що за мръсници?! Колко пъти можеше да ѝ провърви? Разбира се, ако се канеха да изредят цветовете, шансовете ѝ нарастваха всеки път. Едно към осем, едно към седем, едно към шест… Не е ли така?

„Стига си мислила. Усещай!“ Нищо. Не усещаше нищо. Звън.

— Жълто? — промълви Тея.

— Правилно.

Не пролича Убиеца Шарп да е доволен от нея. Звън.

Стига бе! Докога ще продължи този късмет? Ами докато им даде повод да я убият. Беше влязла в капан. Трябваше да се измъкне. Трябваше да смъкне проклетата маска от главата си, да притегли парил и да ги избие до последния. Трябваше да…

Звън!

— Зелено! — кресна тя.

Той дори не каза нищо. Звън.

Да, щеше да се разправи с всеки прокълнат от Оролам изрод тук…

— Червено! — изпищя Тея, без дори да чака звънчето.

— Правилно — потвърди глас до ухото ѝ. — А това?

Звън. Нещо в ледения глас я принуди да се опомни. Какво правеше? Налучкваше ли? Трябваше да помисли, да види положението си отстрани. Нямаше никаква причина да изреждат всички цветове, преди да ги повторят, нали? И за тях беше очевидно, че така ще я улеснят. Не оставаха три цвята. Оставаха всички… или нито един.

Звън.

— Свръхвиолетово — каза Тея.

Звън.

И изведнъж усети сгорещяване по кожата си. Този път нямаше нужда да гадае. Сълзите ѝ едва не бликнаха.

— Подчервено.

Той не си направи труда да потвърди. Тея знаеше, че е права. Звън.

Уж оставаше само оранжевото, но тя не усети нищо. След топлината на подчервеното, която не можеше да сбърка, разликата просто се натрапваше. Не трябваше ли оранжевото да е хладно след подчервеното? А и в самата стая си беше студеничко. Но…

— Тъмнина — отсече тя. — Тоест черно, или както ви харесва.

Звън.

— Оранжево — каза Тея. — Но сега налучквам, защото вече ми показахте всички останали.

„Не си от най-потайните, Тея.“

Звън.

„Още ли? Оролам, имай милост!“ Те я разбираха твърде добре. И знаеха, че късметът все някога свършва. Освен ако… „Хайде де, усещай!“

Звън.

— Парил.

Дълго, много дълго мълчание. Стори ѝ се, че в стаята е по-светло.

— Нямаме притеглящ чи, твоето изпитание завърши — каза старшият. — Ти се справи. Безупречно. Облечи се и излез. Ще се свържем с тебе, когато е нужно.

След като се облече, някой ѝ помогна да свали маската и я избута през изхода. Преди вратата да се затвори, тя пак чу гласа на старшия:

— Братя и сестри, трябва да обсъдим много неща.

Значи беше издържала изпитанието, така ли? Беше се справила?!

И то безупречно? Дори с червеното и зеленото? Как е възможно? С късмет? Шансът да налучка десет цвята беше… как да го сметне… една десета по една девета по една осма по една седма и така нататък, нали? Макар че не можеше да сбърка с подчервеното… Не, нямаше как да е късмет.

Или… може би я разиграваха? Може би я въвличаха в дълга игра на заблуди, защото смятаха, че могат да я използват за друго?

Не ѝ се вярваше. Всеки път имаше трудно доловима разлика в усещанията. Но ако беше вярно, значи тя…

Милостиви Оролам! Не знаеше какво означава или защо е важно, но… „Не съм робиня. Мога да разцепвам светлината.“

50.

Дори когато седеше в библиотеката, за да провери следи ли я някой, Карис нямаше как да не си признае, че се наслаждава на шпионските занимания много повече, отколкото е редно. А опасенията ѝ, че не би могла да се възползва от уменията, развити през шестнайсетте години в ролята на телохранител и воин, се оказаха напразни. Зоркият поглед, свикнал да търси и най-малките следи от нещо подозрително, си оставаше все така полезен. Навиците в намирането на прикрити оръжия вече не бяха толкова важни, което обаче не се отнасяше за способността да различава кой само се вглежда с любопитство във властниците и кой ги наблюдава като хищник.

А вече разполагаше и с интересни играчки. Оказа се, че поколения наред Белите изобретявали или съхранявали иззети приспособления, чието съществуване не споделяли с никого.

Но досега не бе използвала този предмет.

Опипа нашийника с шипчета, скрит в скута ѝ под тежкия том за владетелите на Аташ през миналото столетие. Тази магия спадаше към забранените, но само формално, а и всяка от Белите я бе проверявала за безопасност поне от един век. Нашийникът трябваше да е достатъчно стегнат, за да боде до кръв, и тогава собствената магия на носещия го притеглящ променяше гласа му по желание.

„Тъкмо за най-интересното, което научавам, не мога да кажа на никого.“

Въртеше пръстена с големия рубин на ръката си. Понякога се питаше дали само този пръстен потвърждава, че наистина е омъжена. Дори да го погледне беше мъчително.

Може би идваше времето да се примири някак с вероятността, че той е мъртъв.

Горещо-ледената вълна обля тялото ѝ с такава сила, че ѝ спря дъха. Тя примига и се застави да овладее чувствата си. Не биваше да допуска това. Кип бе казал, че той е жив.

„Кип иска той да е жив. И до днес не се чу дори шепот за Призмата. Всички пияни моряци ли могат да си държат езиците зад зъбите в пристанищните кръчми? Колко вероятно е това?… Имам работа!“

Изправи се ѝ тръгна към асансьора. Спусна се два етажа, щракна с пръсти, сякаш е забравила нещо, и се изкачи пет етажа. Разбира се, ако я следеше цяла група на смени, тези хитрини ставаха безсмислени, но човек не може да се опази от всичко.

„Не надценявай враговете си — каза ѝ Бялата. — Не забравяй, че и те грешат също като нашите хора.“

Всеки път, когато Карис възлагаше някаква задача, чуваше мислено второто изречение. Както в онзи случай, когато прислужницата изръси кодирано съобщение от кошницата с дрехи за пране. И накрая съобщението попадна с наглед недокоснат печат в кутията с изгубени вещи на първия етаж.

Предпазливостта изискваше да се откажат от този шифър, всеки ръководител на шпиони и самите шпиони трябваше да получат новия. То се знае, Карис пък беше длъжна да запомни, че тази прислужница е непохватна или подкупена с повече пари от някой друг. Толкова сведения се налагаше да съхранява в паметта си, че изглеждаше нелепо, а в никакъв случай не можеше да си ги записва.

Имаше две срещи следобед, а вечерта — с най-важния ръководител на шпиони. Тоест с фризьора си. Работата му даваше чудесни поводи да се вижда с Карис задълго, както и да изслушва на спокойствие подчинените му шпиони — мнозина от тях сред благородничките, а също и да чува навреме най-новите слухове. Но сумите, които този човек искаше за услугите си, все още я смайваха. Всичките му прищевки и пороци струваха прескъпо. Понякога ѝ беше трудно да го понася.

„Прекалено дребнава съм за тази работа. Хъм, корените на косата ми обаче се нуждаят от нова боя. Още бели косми ли се появиха? Този път косата ми ще е черна.“

Очакваше първата среща днес да мине леко. Щеше да установи нов за нея контакт с човек, който не биваше да научи, че разговаря с Карис. Среща с бившата робиня Тея, станала черногвардейка. Карис бе провеждала тренировки, в които участваше и Тея. Харесваше това момиче, виждаше в нея себе си на младини. Е, да, Тея бе минала през робство и не бе направила същите грешки.

„Да, можехме да сме близначки… ако пренебрегнем слепотата ѝ за два цвята, притеглянето на парил и факта, че тя не е станала повод за война, опустошила Седемте сатрапии.“

Не можеше да отрече симпатията си към момичето, но не забравяше и за миг, че Тея е на шестнайсет. Твърде млада за бремето, което се бе стоварило на раменете ѝ. Карис знаеше как се понася такъв товар. Тея още не беше готова да ѝ поверят повече, отколкото е неизбежно. Замесила се беше с хора, които без миг колебание биха я изтезавали, за да научат за кого работи. По-добре бе да не знае, макар че Карис копнееше да бъде наставница на момичето.

„Това пък защо? Незадоволени майчински чувства? Толкова самотна ли съм?“

Шмугна се в необитаемите покои, които използваше на този етаж за такива срещи. Затвори вратата плътно. Стаята беше разделена от дебела завеса, за да не я виждат шпионите, на които възлагаше задачи и които изслушваше. Зад завесата имаше кресла, поне можеше да се настани удобно. Също и незабележими процепи в завесата, през които можеше да наблюдава. Безбройни предпазни мерки, които в миг можеха да се окажат напразни, ако неподходящият човек мине по коридора в най-нежелания момент.

Поредната проява на предпазливост — щом седна, Карис нагласи на главата и раменете си качулката на ризница така, че само очите останаха непокрити. Сигурно изглеждаше много смешно, но Тея беше проницателно момиче, а и любознателно. Не би се сдържала да не използва парил, за да научи кой е насреща. Карис още се притесняваше от способността на Тея да вижда през плат.

Е, другите ѝ дарби бяха още по-изнервящи.

Трикратно почукване и вратата се отвори, докато Карис още стягаше нашийника с малките шипове.

— Влез и седни пред завесата. Не притегляй — нареди със странен мъжки тенор.

Тялото на Тея беше напрегнато като опъната струна, в пълна готовност за нападение. Изострените възприятия бяха добър отговор на страха за една черногвардейка, но излишното напрежение забавяше реакциите.

— Предадоха ми, че трябва да се явя, за да докладвам — каза Тея уговорената фраза.

Добре, спазваше указанията въпреки страха.

— Ще докладваш, малко цвете — отговори Карис с паролата.

— Мразя цветята — отвърна Тея. — Не знаете ли? Другият ми ръководител знаеше. Впрочем какво става тук? Да, разбирам — Бялата не може да се среща лично с мен, но двама ръководители за два месеца?…

Карис затаи дъх. И друг ли имаше? За миг я обзе облекчение, че носи качулката.

— Да ви кажа още нещо — не млъкваше Тея. — Сигурно си имате сериозни причини да се криете от мен и аз се старая да не надничам зад тази завеса, макар че мога. — „Значи още не се е опитала. Иначе щеше да спомене ризницата.“ — Но да не се познаваме е опасно. Ако научат паролите, някой може да се представи за вас и да ме заблуди.

— Проникнала си в група, която с удоволствие ще те измъчва, за да научи моето име. Искаш ли да добавиш и тази тайна към товара си?

— Ще се справя и с това — заяви Тея.

Познатата самонадеяност на младите. Понякога Карис съжаляваше, че я е изгубила. За черногвардееца е добре да вярва, че всичко му е по силите. Но нали затова черногвардейците си имат офицери, а те на свой ред се подчиняват на хора, които не са от Черната гвардия.

— Може би след време — обеща Карис. — Ти вече понасяш толкова тежко бреме, и то превъзходно. Сега искам да ми разкажеш за последните случки.

Карис бе получила кратък шифрован доклад за изпълнените от Тея задачи — на хартия с луксинови нишки, за да пламне, ако я докосне чужд човек, или за да бъде изпепелена веднага след прочитане. Също като предишни доклади и този просто се появи на бюрото в нейната стая.

През процепа в завесата видя как Тея опря лакти на коленете си.

— Орденът ме подложи на изпитание. Дори не знам как го направиха. Казаха, че мога да разцепвам светлината. Значи издържах изпитанието. Обещаха да ме убият, ако се проваля.

— Разкажи ми всичко.

Тея не пропусна нито една подробност, а Карис опита да се възползва от всеки способ за запомняне, на които я бе научила Бялата, за да запази всяка дума в паметта си. Общо взето се досещаше в какво се е състояло изпитанието и се изненада, че Тея още не разбира. Но пък момичето си бе имало предостатъчно други грижи и една от по-неприятните сред тях бе събличането пред страховити, маскирани, подхилващи се мръсници.

Щом си представи това преживяване, Карис се изненада от друго — как е успяла да се справи Тея. Ако трябваше да е честна пред себе си, не знаеше дали би успяла да сдържи гнева си в подобно положение.

— Знаеш ли кой е предишният ти ръководител? — попита Карис.

— Да, вече ви казах.

— Е, кой беше?

Тея вирна глава.

— А вие не знаете ли?

— Има ли някаква причина да не ми кажеш?

— Извинете, но за мен е твърде странно, че вие не знаете. Може би е по-добре да…

— От тебе се иска да изпълняваш заповеди — сурово я прекъсна Карис. — Сега се подчиняваш на мен.

— Говорите като човек, минал през армията. — Тея очевидно се мъчеше да отгатне кого има насреща си. — Но в тази работа всичко е доста по-оплетено.

„Ех, момиче, дано не те убият. Май си родена за тези занимания.“

Карис не би допуснала подчинен на нея шпионин да подозира, че не може да се справи със задълженията си. Ако не ѝ се доверяваха и чуеха от нея заповед, която не можеха да проумеят с ограничения си достъп до сведения, може би нямаше да я изпълнят.

— Можеш да гадаеш за самоличността ми, но е добре да си втълпиш, че колкото по-близо до истината си, толкова по-вероятно е да застрашиш живота ми. Няма никаква полза да научиш…

— Вече ви казах каква е ползата.

— Не сме тук, за да спорим — рязко напомни Карис.

В същия миг си спомни как някога чу същите думи от покойния си баща. Тогава още недораслата Карис му се озъби: „Ами че ние вече спорим!“ В онези години тя все се заяждаше на дребно.

А Тея вирна брадичка.

— Не съм робиня.

— Изобщо не намеквам, че…

— Но бях робиня доскоро. От мен да знаете — робите умеят да изпълняват заповеди така, че да не свършат работата, която се иска от тях. Хора като вас си мислят, че робите са тъпи. Робите обаче са достатъчно умни да се възползват от тази заблуда. „Господарке, толкова съжалявам, че разбрах думите ви буквално.“ Ако се отнасяте с мен като с глупачка, това ще получите, и нищо повече.

Червеното почти пламна в Карис, малко оставаше да загуби самообладание. Тя командваше тук. И щеше да наложи покорство. А в следващия миг опита да си представи как Бялата крещи на свой подчинен.

„Е, да. Бялата си е Бялата. Освен обаянието има и огромната си власт. Когато застанеш пред нея, се изправяш пред цялата мощ на Хромария. И все пак…“

Колко голяма беше групата хора, сред които можеше да отгатне предишния ръководител на Тея? Най-важно оставаше не това, че някой е проницателен, амбициозен и решителен — сред по-високопоставените в Хромария почти не се срещаха хора без тези качества. Не биваше да забравя, че този човек е имал възможността да съобщава на Бялата всичко научено. А все по-явната немощ на Бялата я бе затворила в покоите ѝ през последните месеци.

Значи е човек, който е имал лесен достъп до този етаж. Кой? Цветовете… но повечето от тях си имаха собствени цели, имаха и собствени шпиони, които им помагаха в постигането на тези цели. Кой друг? Черногвардейците.

Милостиви Оролам… Черногвардеец ли? Разбира се, и то такъв, който сам определя времето, когато изпълнява някое от задълженията си, за да отиде при Бялата незабавно, ако случаят е неотложен. Значи някой от стражевите капитани… каквато беше и тя доскоро.

„Кинжала е твърде прям, за да се справи с тази работа. Берил е клюкарка, и то от съвсем млада. Темпус? Възможно е. Любител на книгите, добър администратор. Но той не се движи сред хора. Или е дежурен, или е в кабинета си. Блънт е прекалено ограничен. Не че е глупав, но трябва да е извънредно хитроумен, за да успява. Или се преструва? Не. Не може да е Блънт.“

Тоест никой от тях. Тя издиша рязко. Ами ако… Командир Железни? Винаги беше зает, винаги се срещаше с хора и обикаляше къде ли не. Карис открай време го смяташе за сдържан човек, но дали не беше потаен?

Струваше ѝ се обаче, че командирът се набива на очи. Толкова е известен, веднага го разпознават. От друга страна, задълженията му в Черната гвардия му даваха възможност да се среща и с най-издигнатите, и с най-незначителните хора. Никой не би се учудил, ако отиде на проверка в кухните. Никой не би заподозрял нещо, ако говори с домашен роб. Нито ако заприказва някого от Цветовете или личната им охрана…

Съвършеният шпионин. Имаше достъп до всичко, а догадката ѝ изглеждаше немислима. Можеше да крие заниманията си, докато е пред очите на всички. Значи предишният ръководител на Тея е бил командир Железни.

— Марисия — призна Тея, която явно не издържа на проточилото се мълчание.

На Карис пак ѝ беше трудно да си поеме дъх.

— Защото единствените роби, които не са невидими за всички наоколо, са красавиците — добави момичето. — А щом са красиви, значи ги бива само за едно, нали?

Язвителният ѝ тон сякаш пръскаше киселина по лицето на Карис. „Всеки друг. Само не тя…“

— Чудна работа, тя не се опита да скрие от мен коя е — натърти Тея. — Но за вас аз съм си бивша робиня.

Карис бе ранявана в битка. И продължи да се бие с гадното чувство, че нещо се е объркало гибелно, но не можеше да спре, за да прецени колко е зле. Защото да спре означаваше да умре. Същото ѝ се случи и сега. „Не спирай, не спирай, съсредоточи се върху задачата.“

Тея беше добро момиче. Опърничава, но всеки черногвардеец е като от стомана. „Опознай я, научи се да използваш всички нейни достойнства, не позволявай да те ядосва или трогва. Трябва да останеш на разстояние, Карис. Знаеш какво е вероятно да я сполети. Просто ще изчезне от живота ти. Така постъпват в Ордена. Опълчваме им се в онова, което е най-силната им страна. Та нали за тях може да се каже, че са измислили шпионажа?“

— Сравнително скоро ще поискат от тебе да откраднеш искрящо наметало — каза Карис, все едно бурята бе отминала, без да остави и следа у нея.

— Какво? — сащиса се Тея.

Личеше, че се е настроила за продължителна свада. Излъгана в очакванията си, тя беше като кораб, заседнал в плитчини.

— Бялата изучава искрящите наметала. За да ги използваш, ти трябва способността да разцепваш светлината. Досега смятахме, че я имат само Призмите. Заблуждавали сме се. Но в твоя случай е важно, че цепещият светлина е безполезен без такова наметало. Никой от сегашните им Сенки няма да ти даде своето, не мислиш ли? Значи ако Орденът може да те използва, за да откраднеш наметало, дори ако ти ги шпионираш за нас и накрая се наложи да те убият, пак печелят. Ако не ти се доверяват, ще ти възложат тази задача, и то скоро.

Тея се прегърби на стола. Стигаше ѝ умът да разбере, че това е като смъртна присъда.

— Трябва да запомниш — продължи Карис, — че те са майстори на потайността и лукавството. И имат необикновени умения в разкриването и премахването на внедрени при тях шпиони.

Момичето се загледа в завесата между тях. Очите ѝ бяха като на мъртвец.

— Очаквате да се проваля. Затова няма да науча самоличността ви.

— Твърде вероятно е.

В гласа на Тея остана само горчиво примирение. Глас на войник, изпратен на сигурна смърт, който знае, че гибелта му ще е напълно безполезна.

— И какво да правя? Да ги убеждавам, че съм простодушно момиченце?

Да се преструва, че е достатъчно глупава, за да не си послужат с нея враговете на Ордена, но не и толкова, че да не може да я използва самият Орден? Трудно би стъпвала по тази тънка линия, без да залитне на едната или другата страна.

Изведнъж Карис си спомни какво е по-старшите да изтръгнат от ръцете ти бъдещето ти, защото за тях си недостойна да решаваш сама. Беснееше, бунтуваше се и накрая остави след себе си само разруха. Още плащаше за своя бунт и още се опитваше да избегне истинската му цена — изоставения син, вечното клеймо.

Протегна ръка колебливо и дръпна завесата встрани. Тея вдигна глава, стиснала зъби. Страхуваше се. Карис разхлаби нашийника, който променяше гласа ѝ, и го махна. Свали качулката на ризницата от главата си.

— Е, сега сме заедно в този капан.

Очите на Тея бяха мокри.

— Надявах се да си ти.

51.

Трепери-юмрук беше засмян. Кип трудно вярваше на очите си, но винаги начумереният великан се хилеше.

Всички групи новобранци се бяха побрали някак в тренировъчната зала на Призмата, всяко момче и момиче гледаха втренчено и почти не мигаха от страх да не пропуснат някой решаващ момент. Противникът на Трепери-юмрук беше брат му Железни. И двамата носеха тренировъчни брони, наситени с луксин, който проблясваше зрелищно в яркожълто, за да отбележи всеки добър удар. На главите си имаха стоманени шлемове с тънки пръти, преплетени като тръстика, на ръцете — дебели и дълги кожени ръкавици. Държаха бамбукови мечове.

И се движеха непрекъснато. Как се движеха… Мечовете трещяха един в друг и сякаш отбиваха ритъма на небесните сфери.

Но не за дълго. Точките се постигаха за не повече от пет секунди. В схватка на толкова изкусни бойци една-единствена грешка стигаше за попадение.

Бяха толкова бързи, че понякога Кип не успяваше да различи кой е постигнал точката. Друг път виждаше само краткото сияние на луксин.

Железни и Трепери-юмрук не почиваха между точките, не се връщаха в средата на кръга, а само заемаха начална поза, мечовете им се докосваха за миг и двамата подхващаха схватката отново. Засега точките бяха пет на пет. Трепери-юмрук застана в готовност, но вместо да чукне със своя меч по неговия, Железни отдръпна лявата си ръка от дръжката.

Брат му кимна и също хвана оръжието си само с дясната ръка. Кип бе тренирал с такива мечове и макар че двамата мъже в кръга бяха по-високи и по-яки от него, все пак учебните им оръжия си оставаха твърде тежки и дълги, за да боравят с тях удобно само с една ръка. Боец с огромна и силна ръка като Железни запазваше големия си обсег с оръжието, но губеше от бързината си. Не особено важна загуба, ако държеше и щит, но левите ръце на противниците бяха празни.

Братята обаче започнаха двубой в стил, какъвто Кип виждаше за пръв път. Не държаха мечовете с една ръка. Допираха оръжията с левите си ръце почти по средата на остриетата. Последва чудата смесица от бой с мечове, бой с тояги и захвати за поваляне на противника. Мушкане, отбиване, подсичащи ритници. Оставаха си все така пъргави, но похватите им бяха по-силови, двамата кръжаха в неспирно движение, използваха не само върха на меча, но и острието, и дори предпазителя, навеждаха се, отклоняваха се, отскачаха с недоловима за неопитното око ловкост. Бързината им беше невероятна, но Кип вече разбираше, че вижда в какво може да разцъфтят семената на собственото му обучение. Изплъзването, ударите, завъртането на бедрата за допълнителна сила в замаха.

Забързан трясък на бамбукови пръти. Трепери-юмрук се изви на една страна, върхът на меча му беше отбит ниско встрани… но той само се подготвяше да нападне. Извъртя се рязко в предишното положение, върхът на меча му мина зад коляното на Железни, после той го дръпна светкавично към себе си и нагоре.

Железни скочи, за да избегне подсичащия удар, който с режещо острие би му разсякъл сухожилията, направи задно салто, но преди да стъпи, Трепери-юмрук насочи меча с лявата си ръка към корема му. Железни нямаше опора и отлетя назад. Нямаше как да се задържи прав. Плъзна се по гръб извън кръга.

Да видят Железни повален беше все едно да зърнат как луната грейва по-ярко от слънцето. Новобранците се опулиха. Разбира се, всички бяха слушали за прочутата схватка между братята преди повече от десетина години пред очите на целия Хромарий. Знаеха, че като боец Трепери-юмрук е почти равен на по-големия си брат. Но оттогава той бе успял някак да стане незабележим. Дори не беше стражеви капитан, а Железни се бе превърнал в жива легенда. За него говореха, че в битката при Гаристън унищожил сам цели вражески батареи. Някои като че ли бяха готови да повярват, че може да ходи по вода. Да гледат как някой постига надмощие над него беше потресаващо. Същинско светотатство.

Но той само се изправи със скок и поклати глава, а Трепери-юмрук се засмя. Подновиха схватката. Ту единият постигаше точка, ту другият. Трепери-юмрук обаче водеше през цялото време. Железни едва изравни, когато брат му се отдръпна заднешком, но не беше достатъчно пъргав и главата му се килна встрани от плъзгането на бамбуковия меч по стоманените пръти на шлема. В истински бой острието изобщо нямаше да го докосне.

Железни сложи учебния меч на поставката и посочи Големия Лео и друг новобранец — Антеос.

— Изберете оръжия.

— Бич’хва с нокти и мечотрошач — каза Антеос.

Необичайно съчетание, защото и двете оръжия се смятаха за помощни. Разбира се, тъкмо в това беше забавлението, когато гледаха майсторите — не само да наблюдават как ще се справят в странно положение, но и какво могат да постигнат. Командир Железни неведнъж напомняше, че в хаоса на битката в ръцете им може да попаднат всякакви оръжия и трябва да победят с тях.

Големия Лео се ухили.

— Тежка верига.

Той се учеше да борави с по-големи вериги. Когато омотаваше такава верига около раменете си на пристанищен хамалин, гледката вдъхваше страхопочитание. Но оръжията с вериги бяха голяма мъчнотия, а и твърде груби. Тренировките с тях си оставаха най-опасните.

— Това е оръжие за смазване и пребиване — възрази Железни.

— Не е само за това — възрази Големия Лео.

— Лео, това е целта на атаката с верига — заядливо се намеси Тея. — Така ще накараш единия от тях да се бие с половин оръжие.

— Ами тогава…

Едрият младеж изведнъж усети, че погледите на всички са впити в него, и се притесни. Посърна и вече изглеждаше просто най-грамадния в залата освен Железни и Трепери-юмрук.

— Въжено копие — подсказа Тея.

— Въжено копие! — възкликна Големия Лео като умиращ от глад, най-после докопал къшей хляб.

— Избери число — едно или две — обърна се Железни към Феркуди.

— Едно — веднага отговори Феркуди.

— Избери наум — безстрастно го поправи командирът.

— А… — сепна се Феркуди. — Аха, разбрах. Съжалявам.

— Братко, ти отгатваш — предложи Железни на Трепери-юмрук.

— Две.

— Да, две — потвърди Феркуди.

Кип и другите от групата на Круксър го изгледаха.

— Какво има пък сега? — попита той гузно.

— Избирам бич’хва и мечотрошач — каза Трепери-юмрук.

Кип знаеше, че бич’хва е любимото оръжие на Карис. А разновидността с „нокти“ можеше да се използва и като обикновен кинжал (опашката на скорпиона), и за юмручен удар с остриета (ноктите). Изработваха учебните оръжия от същия преварен сок на каучуково дърво, от който бяха подметките на ботушите, каквито носеха пълноправните черногвардейци. Потапяха ги в червена боя, за да личат ясно нанесените „рани“. Мечотрошачът представляваше къс меч с дебели шипове, разположени нагъсто по тъпия ръб. С тях боецът посрещаше острието на противника и ако умееше да си служи с мечотрошача, можеше да изтръгне оръжието от ръцете му или дори да счупи острието.

Въженото копие беше още по-интересно, но Кип не се изненада, когато чу предложението на Тея. Тя се упражняваше с това оръжие в тренировките с Железни и понякога с него. Въженото копие беше подобие на къс двуостър меч с дълго въже. Можеше да бъде използвано като дълъг кинжал, като остро млатило или пък копие, ако боецът умееше да превръща рязко въртенето в полет на острието към врага. Всъщност въжето правеше оръжието изумително. Някой противник би помислил, че ако влезе навътре в радиуса на тази въртяща се смърт, ще е в безопасност. Изкушението да хванеш въжето, за да обезоръжиш биещия се с въжено копие, беше почти неустоимо.

Само че почти половината бойни похвати с въжено копие разчитаха тъкмо на тази грешка. С едно помръдване на китката боецът можеше да го омотае около шията или ръката на врага. Да хванеш въжето означаваше да си изпросиш края. Въпреки това го смятаха за помощно оръжие, защото от него нямаше полза срещу противник в броня, нито в тесни места. И все пак беше толкова необикновено и трудно за овладяване, че дори командир Железни си призна нуждата от припомняне на позабравените навици, преди да се заеме с обучението на Тея.

То се знае, припомни си ги. И то самостоятелно. Трепери-юмрук вероятно дори не подозираше, че току-що е дал в ръцете на брат си рядко използвано оръжие, с което Железни се бе занимавал усърдно напоследък.

Въпреки това Кип не би избрал въжено копие срещу мечотрошача, измислен тъкмо за да приклещва и да отнема оръжия.

Нямаше значение в момента. Железни не се биеше срещу брат си, за да забавлява събраните тук млади черногвардейци. Не му беше присъщо. Пак се опитваше да ги научи на нещо.

Но на какво? Явно не как да използват тези оръжия.

Двубоят започна и беше смайващ. Почти всички новобранци сигурно си мислеха, че Железни е взел оръжие, за което дори не се е сещал от години, но и днес го владее майсторски. Командирът обаче имаше преимущество пред Трепери-юмрук, който очевидно не бе тренирал отдавна със своите оръжия.

И въпреки че уж му се падна по-лошо оръжие, Железни победи с девет на шест точки. Братята решиха да завършат учебния бой с двуръчни мечове. Този път надделя Трепери-юмрук, макар и трудно — десет на девет.

— Строй се — заповяда командирът.

„Започва истинският урок“ — каза си Кип. Групите вече бяха много чевръсти в строяваното. След секунди стояха в безупречно прави редици.

— Благодаря ти — каза Железни на брат си и му се поклони като на равен.

Трепери-юмрук отвърна с малко по-нисък поклон, но устните му се извиха в сдържана усмивка. Железни му кимна, че може да си тръгне, и изръмжа:

— Група Йод! Вие сте най-зле, но това си има своите предимства. Свободни сте до края на деня. Вървете!

Новобранците от Йод се споглеждаха. Някои бяха достатъчно глуповати да се зарадват, че до вечерта могат да правят каквото поискат. По-умните явно бяха жегнати от решението на командира и от думите му, че са най-зле от всички. Разбира се, това беше самата истина — десети от десетте групи. „Предимството“ на това срамно положение не им допадаше. Но всички се поклониха и излязоха.

— Група Тет — обърна се Железни към деветата група. — Какво научихте днес?

— Че сте шибано непобедим — прошепна някой отзад.

Думите се чуха по-добре, отколкото новобранецът очакваше. Настъпи тишина, щом всички проумяха, че и командирът е чул.

— Група Тет, черногвардейците мислят, преди да говорят. Един час бягане. — Момчетата и момичетата изпъшкаха тихичко и провесиха носове. Железни ги изгледа. — Но половината наказание отпада, защото думите са правдиви.

Всички новобранци се разсмяха и заподвикваха одобрително. Командирът се подсмихна.

— Група Тет, свободни сте.

На излизане всички потупваха по рамото онзи, който се беше обадил, и се бутаха весело. Щом затвориха вратата, Железни попита:

— Група Хет, какво научихте?

Новобранци от Хет, Зайин, Вав и Ге изброиха бойни похвати или съчетания от прийоми, които не бяха виждали досега. Някои проявиха ума си, като изтъкваха, че удар или защита са били успешни само заради изключителната сила и бързина на Железни или Трепери-юмрук.

Когато и група Ге излезе, командирът огледа трийсет и тримата най-способни новобранци в останалите четири групи. Взря се поред във всяка.

— Далет, Гимел, Бет, Алеф. Слабаците си имат преимущества, но същото важи и за най-добрите. Е, в какво се състоят вашите преимущества?

— Ние се обучаваме по-дълго, те почиват по-дълго — отговори Бен-хадад.

— И какво означава това?

— Означава, че те са наказани за своята некадърност — обади се едно момче от Гимел. — Въобразяват си, че печелят нещо, като имат повече свободно време, и с това отново доказват, че не са най-способните.

— Всички ли се радваха, че ги пуснах да си вървят? — попита командирът.

— По-схватливите посърнаха — обади се Кип.

— Значи те ще удвоят усилията си да напреднат — добави Круксър. — И ще изпъкнат сред останалите.

— А това показва, че… — пак подхвана Кип.

— Почакай — спря го Железни. — Група Далет, свободни сте.

Осмината новобранци от Далет помръкнаха. Преди малко бяха чули, че са част от елита, а сега бяха напъдени. Никак не им се искаше да излязат.

— Моля за разрешение да останем — каза старшата Ария.

Прозвуча достойно, не като хленчене.

— Най-добрите не искат разрешение, а извоюват правото си да останат — укори я командирът. — Свободни сте.

Група Далет излезе в пълно мълчание. Железни не обърна внимание на унинието им. Кип не се съмняваше, че всички от тази група също ще удвоят усилията си.

— Трошач, продължавай — нареди Железни.

Кип си пое дъх и каза:

— Като ги отпращате, вие подтиквате най-способните сред тях да се усъвършенстват още по-упорито. Но ние тренираме повече и ще продължаваме да бъдем най-добрите.

— Има ли друг начин?

— Бихте могли да се занимавате най-много с най-слабите групи — предложи Круксър.

— Така те ще напреднат за ваша сметка — вие няма да сте толкова добри, колкото бихте могли. Тук не предпочитаме посредствените.

— Можете да ги накарате да тренират колкото нас — напомни Тея.

— Правят го и без това. И те бяха тук, видяха същото като вас, но аз съм убеден, че най-уместните изводи ще чуя от Гимел, Бет и Алеф, а не от групите с по-лоши постижения. Защото вече сме минавали през това неведнъж. Виждали сме многократно как най-слабите дори сред толкова старателно подбрани кандидати пречат на останалите и ги дърпат назад. А моето време е ограничено. Не мога да обучавам сто новобранци толкова бързо и толкова добре, колкото десет. Нито десет колкото един. Жалко, но е така. Когато има елит, винаги има поне малко несправедливост. Все ще се намери някой, който почти се е справил, но ако разширим кръга заради него, има следващ, който е бил на косъм от успеха. Винаги си задаваме въпроса: „Какво печелим с цената на тази малка несправедливост?“ Черната гвардия може да наброява хиляда души. Или само десет. Ние търсим равновесието. Решаваме кога да разширим кръга, за да влезе в него и онзи, който не се справя блестящо като вас.

— Но на някакво равнище има подобие на равенство — възрази Кип. — Или поне… разликите не са важни. Някоя като Тея има такива дарби, че е глупаво да не бъде привлечена в Черната гвардия, ако ще да няма никакви бойни умения. Вие сам ми казахте това. Бен-хадад не може да бъде предводител като Круксър, но е толкова умен, че ни дава други предимства. Големия Лео може да загуби осем от десет схватки срещу Круксър, но е канара и самото му присъствие понякога ни избавя от необходимостта да се бием. Случва се човек да е толкова надарен, че дори да не е най-способният във всичко, си остава прекалено ценен, за да се откажем от него.

Останалите новобранци се взираха в Кип, сякаш бе изрекъл изумителна мъдрост.

— Съгласен съм — кимна Железни. — Затова сега говоря на три групи, а не само на Алеф. Е, Гимел, вие какви поуки извлякохте?

— Разбрахме, че навиците от тренировките понякога могат да ни навлекат смъртта в сражение. И че винаги трябва да помним докъде се простират границите на ползата от учебните боеве — заяви един особено грозен младеж с прякор Цепеняка.

— Това е правило, което ви набиваме в главите от първите дни на обучението — напомни командирът. — Какво по-точно научи този път?

— В първия бой вие направихте една-единствена грешка, с която незабавно допуснахте да ви бъде нанесен удар. Може би защото Трепери-юмрук се е бил срещу вас много пъти и вече познава напълно уменията ви. Но според мен обяснението е, че този път с безогледната си атака той рискуваше само да загуби една точка. Можеше да се нахвърли въпреки риска, за да се възползва от вашата грешка. Щеше ли да нападне толкова самонадеяно, ако рискуваше живота си? Според мен — не.

Командирът кимна.

— Победителите в показни двубои често изтребват мнозина врагове в първата си битка, но загиват преди края ѝ. Браво на вас, група Гимел. Свободни сте. Група Бет, искам да чуя от вас нещо по-добро.

Щом последният от Гимел затвори вратата, Тенсит — необичайно яко момиче, каза:

— Вие надхитрихте Трепери-юмрук, нали?

— Как?

— Обучавахте Тея да се бие с въжено копие. Малцина използват това оръжие, а тя не тренира пред други. Трепери-юмрук е очаквал, че нямате навици в боя с въжено копие. Но не знам как уредихте Тея да избере оръжието за вас.

— Аз разбрах — намеси се Круксър. — Новобранците, които овладяват необикновено оръжие, винаги копнеят да видят как с него борави истински майстор. Вие знаехте, че Големия Лео ще избере тежката верига, но можехте да откажете, а Тея стоеше до него. Тренирате с нея и знаехте, че тя веднага ще се възползва от шанса да предложи въженото копие. Да, наистина надхитрихте Трепери-юмрук.

Лукава усмивка огря широко лице на Железни.

— Велик тактик е казал навремето: „Опознаеш ли и себе си, и врага, няма от какво да се плашиш.“ Браво на вас, група Бет. Свободни сте.

Новобранците се поклониха почтително и излязоха.

— Най-добрите също имат своите преимущества, група Алеф — каза командирът. — Но и се трудят най-дълго. Докажете, че сте най-умни, а не само най-умели.

— За пръв път видях Трепери-юмрук да се усмихва — замислено каза Тея.

Командирът се начумери.

— Така е, но какво е тактическото значение на това? Има ли изобщо значение?

— Аз не… Съжалявам.

Никой друг не продумваше. Железни въздъхна.

— Може би знаете, че рожденото име на моя брат е Ханишу. Моето е Хардун. Получих името си на черногвардеец, след като пробих с юмрук врата и обезвредих стоящия зад нея разбойник, който държеше заложница.

— „Обезвредил“, а? — прошепна Феркуди. — Аз пък съм чувал, че едва не му откъснал главата.

— Ханишу сам избра новото си име — продължи Железни, престорил се на глух.

Кип умуваше колко различни са тези поуки от уроците на магистра Кадах. Тя се присмиваше, подценяваше и властваше чрез страх, а Железни, от когото групата имаше причини да се страхува, ги учеше, все едно се впрягаше в един хомот с тях. Всеки трябваше да напряга силите си докрай, за да тегли заедно с него, но винаги знаеше, че и той си върши работата. Магистра Кадах пък впрягаше ученика сам в хомота и после го укоряваше, че тегли зле.

Погледна съратниците си. Те бяха напрегнати, съсредоточени, бояха се да не разочароват Железни, но не се страхуваха. Той бе заслужил всеотдайната им преданост не защото ги залъгваше с незаслужено уважение, а защото очакваше от тях да дадат от себе си всичко, на което са способни. И защото беше убеден, че могат много повече, отколкото самите те си мислят.

Спокойно, ненатрапчиво величие, на което Кип искаше да подражава.

Командирът почака, като че ли не искаше да задава въпроса, но смяташе, че дължи това на групата.

— Знаете ли защо Ханишу избра…

— По-добре да го наричат Трепери-юмрук вместо Колача — каза Кип.

Мълчанието натежа неловко, но накрая Железни го наруши.

— Обучението ни създава. Войната ни съсипва. На Ханишу му се случи нещо ужасно и възмездието му също беше ужасно. И оттогава не смее да си вярва. Никога не поиска да бъде предводител. Това е лична история и няма да задълбавам в подробности. Но това може да се случи и на други. Като водачи и като приятели трябва да знаете какво се случва с другите, да им помагате и никога, за нищо на света, да не ги изоставяте. Така… Какво друго научихте днес?

Никой не се престрашаваше да говори. Кип отвори уста и се поколеба. Круксър му кимна.

— Той е по-добър боец от вас — промълви Кип.

Железни изви вежди.

— Трошач… — Големия Лео поклати глава. — Нали преди малко видяхме как командирът победи? Както вече се е случвало.

— С хитрост! — сопна се Тея.

— И хитростите са част от битката — възрази Бен-хадад.

— Не говоря за днешните двубои — продължи Кип. — А за онзи прословут показен двубой между вас пред много хора. Онзи преди години. Тогава не е имало чудати оръжия и Трепери-юмрук е бил по-умелият боец от двама ви, но вие сте победили. Защото той ви е оставил да победите.

— Трошач — не се стърпя Круксър, — сред зрителите на онзи двубой е имало стотици опитни воини. Невъзможно е било никой от тях да не забележи нагласена победа.

„Ах, как вярва в доброто нашият Круксър…“

— При толкова изравнени сили? — Кип го изгледа. — Когато разликата е една-две точки?

— А защо би го направил? — попита Железни тихо и наежено.

— По същата подбуда, която го е подтикнала да избере името Трепери-юмрук. Не е искал да бъде предводител, не е вярвал в себе си, но е вярвал във вас. Знаел е, че хората неволно ще сравняват имената ви, без да мислят за това. И дори когато се прояви блестящо, те ще си казват: „Щом Трепери-юмрук може това, какво ли може Железен юмрук?“ Отнел си е шанса да се издигне, за да помогне на вас да се издигнете. В онзи показен двубой силите е трябвало да бъдат напълно изравнени. Трябвало е да бъде невероятно зрелище. Но накрая е трябвало да победите вие. Той се усмихваше днес, защото би могъл и да победи. Днес не беше важно. На всеки може да му провърви, нямаше да накърни славата ви.

— Справихте се чудесно, група Алеф — дрезгаво каза Железни. — Свободни сте. Напуснете.

Побързаха да излязат. Кип тръгна с останалите, но когато доближиха асансьора, най-сетне прозря очевидното.

— Олеле… Ей сега ще се върна.

Върна се припряно по коридора и отвори вратата, но думите заседнаха в гърлото му. Командир Железни беше на колене, притиснал длани към лицето си. Плачеше.

Той не бе знаел до този ден. През всички тези години си беше мислил, че брат му просто е имал лош ден. През всичките тези години е вярвал, че брат му е избрал името Трепери-юмрук само защото е бил съкрушен. През всички тези години не беше знаел, че брат му е пожертвал толкова много за него.

Кип се отдръпна безшумно… и се озова лице в лице с Трепери-юмрук. Преглътна сухо, вдигнал глава да погледне великана в очите, но огромният мъж само отпусна ръка върху рамото му, стисна го леко и влезе в залата. Кип затвори вратата зад него.

Никога не научиха какво са си казали братята, но след този ден Трепери-юмрук сякаш излезе от сянката. Зае се с обучението на група Алеф и понякога се усмихваше.

52.

Карис събра цялата си смелост, за да отвори вратата на собствената си стая. Нямаше къде да избяга. Ако Марисия не я чакаше вътре, щеше да влезе по-късно, когато Карис нямаше да е готова за това. А и колкото по-усърдно размишляваше, толкова по-силна ставаше увереността ѝ, че Марисия вече знае — неизбежно е новият ръководител на шпионин да го попита кой е бил предишният.

Отвори. Марисия седеше пред бюрото си до едната стена, перото в ръката ѝ драскаше тихо по листа. Вдигна глава и сложи перото в поставката. Изглеждаше невъзмутима. Съвършената дама въпреки белезите по ушите, които показваха, че е робиня. И вбесяващо красива.

Навън бушуваше зимна буря, дъжд заливаше прозорците, гръмотевици разтърсваха кулата.

Карис тръгна право към бюрото, чувстваше се като млада черногвардейка, която трябва да докладва на своя стражеви капитан. А не като господарката на дома, решила да говори с робиня. Коленете ѝ омекнаха.

— Бялата ми каза отдавна: „Който има власт над сведенията, има власт над всичко“ — промълви Марисия.

Карис се чувстваше странно изтръпнала. Придърпа стол и седна срещу Марисия, която я наблюдаваше безметежно с трудно за разгадаване изражение.

— Баща ми казваше друго — отвърна Карис. — „Който има власт над Призмата, има власт над всичко.“

Гледаха се дълго и за пръв път Карис видя Марисия като жена. За пръв път се взираше в очите ѝ. Как бе могла да е толкова сляпа досега? Разбира се, знаеше с каква вещина в задълженията си се отличава Марисия. Черногвардейците предпочитаха такива роби, които се грижеха нищо да не им пречи в работата. Марисия се разпореждаше безупречно с малката армия подчинени лично на нея други роби, грижеше се всичко да бъде направено точно както е необходимо и навреме. Това можеше да се окаже непосилно за много жени, камо ли робини.

„Камо ли робини?“ Твърде глупаво. Навсякъде из сатрапиите робите произхождаха от коя ли не прослойка. Едно необмислено решение, небрежно натрупани дългове, които семейството ти не иска да плати, нападение на разбойници или пирати, без да има кой да плати откупа. И да си го навлечеш сама, и да си напълно невинна, робството може да те сполети изневиделица.

Като малка Карис си играеше с Тайра Апълтън. Но във Войната на Лъжепризмата лорд Апълтън избра да подкрепи Дазен Гайл. А имението им се намираше на границата между Кървавата гора и Аташ, точно на пътя на настъпващата армия на Гавин. Лейди Апълтън знаеше, че с тях е свършено, ако изпълни заповедта на своя съпруг да вдигне всички на оръжие срещу Гавин. Въпреки това му се подчини, верността надделя над благоразумието. И до днес Карис не знаеше дали постъпката на онази жена е достойна за възхищение, или за презрение. Седмица по-късно имението на лейди Апълтън беше превзето, шестимата ѝ сина — убити, а четирите ѝ дъщери — продадени в робство с подрязани уши.

Марисия гледаше Карис, която ѝ отвръщаше със същото, като счупени огледала една за друга, косата на Марисия естествено червена, а на Карис — също червена, но боядисана в черно.

Къде ли беше Тайра сега? Къде ли бяха сестрите ѝ? Макар че знаеше колко е лесно да попаднеш в робство, Карис винаги се държеше отчуждено с робите, отнасяше се с тях като с различни хора. Така положението им ставаше по-поносимо за нея. А една погрешна стъпка би стигнала сега да е на мястото на Марисия и да служи на някой господар.

Хрумна ѝ, че ако нейният отвратителен баща не бе решил пресметливо родът Белодъб да подкрепи Гавин и Андрос Гайл…

О, не, само това не. Никога не си бе представяла решението му така. Винаги си внушаваше, че се е дължало само на страхливостта му.

Помнеше лицето на баща си на онова пиршество, когато истинският Гавин Гайл ръсеше просташки шеги за стряскащите прищевки, които ще си позволява в леглото с дъщеря му. Баща ѝ гледаше като попарен. Имаше вид на най-жалкия слабак. Но какво можеше да стори?

Когато Дазен опожари тяхното имение на Големи Яспис, Белодъб загубиха голяма част от богатството си и най-добрите си хора. И имаха огромни дългове към благородници, застанали на страната на Дазен. Дългове, които нямаха с какво да изплатят. Но имаха надеждата да се отърват от тези дългове, ако Гавин победи във войната. От гледната точка на баща ѝ родът Белодъб не можеше да си позволи нищо друго, освен да се обвърже необратимо с истинския Гавин Гайл и баща му Андрос.

Ами ако баща ѝ си е казвал, докато отвеждаха младата и пияна Карис, за да бъде… да, за да бъде насилена: „По-добре да я изнасилят веднъж и да се омъжи за Призмата, вместо да стане робиня и с нея да се гаври който поиска до края на живота ѝ“?

Слаб и отвратителен. Но не себичен. Не чужд на обичта. Сам си пръсна главата, когато Карис го намрази.

Тя не проля и една горчива сълза за баща си, след като реши да не се отърве от плода в утробата си.

Връхлетя я внезапен пристъп на гадене, но се помъчи да остане съсредоточена. Никаква слабост — не и тук, не и пред тази жена.

Марисия отвори шкафа до себе си, подвоуми се, после избра и извади кристална гарафа, пълна с кехлибарена течност. Взе само една кристална чаша с изящни орнаменти и я напълни щедро с повече от двойна порция. Сложи чашата точно в средата на малкото бюро. Спазваше прастар обичай от Кървавата гора, роден от желанието бедността да не пречи на гостоприемството. Дори ако някое семейство можеше да си позволи само една хубава чаша в къщата, домакинът и гостът си я поделяха.

Ако семейството се замогнеше, изборът дали да спазват обичая, или да се откажат от него, като слагат чаша пред всеки, показваше достатъчно красноречиво как се отнасят към традициите и произхода си.

Марисия взе чашата, вдигна я срещу Карис за безмълвна наздравица и отпи.

Но в Хромария традицията повеляваше роби и господари да не пият заедно. Когато се налагаше хора с такава разлика в общественото положение да се хранят или пият на една маса, нисшестоящият трябваше да се държи почтително с високопоставения.

Погледът на Марисия сякаш подканяше дръзко Карис да отговори: „Аз твоята домакиня ли съм, която дели питието си с гостенката, или робиня? Каква съм за тебе?“

Всичко да пропадне в ада дано! В това Марисия превъзхождаше Карис. Откога поддържаше цяла мрежа от шпиони? Пък и в Кървавата гора сипваха на госта вино или бренди, никога уиски. Може и да бе дошло времето за нови традиции.

Карис взе чашата и отпи голяма глътка. Течността сякаш я запали отвътре, но това беше най-приятната болка в живота ѝ. Същинска победа беше, че не се закашля. Докато чакаше огънят да се разпростре в корема ѝ, тя се взираше в чашата, все едно се възхищаваше на цвета. Май любителите на това питие имаха такъв навик.

— „Голият хълм“?

Имаше малцина ценители на уиски, преди всичко заради огромните разстояния, на които трябваше да бъдат пренесени бъчвите — от Зелени пристан в планинските подножия край Кървавата гора, и смайващата цена. Карис не би могла да си позволи тази слабост със заплатата, която бе получавала в Черната гвардия. Предположи, че това уиски е „Голият хълм“, само защото беше едното от двете най-ценени.

— „Зъберът“ — отговори Марисия, която също се загледа в цвета на течността преди втората глътка.

— Хъм…

„Значи е другото. Да му се не види…“

— Лесно е да се заблудиш. Това е „шестнайсетица“. Когато отлежи шестнайсет години, става по-меко, влиза по-лесно в гърлото, досущ като „Голият хълм“. Предпочитам го, защото запазва огнения нрав и сложния вкус, но времето отнема от грубостта му.

Карис се вторачи в Марисия. „Шестнайсетица“? „Огнен нрав и сложен вкус“? Погледът на другата жена пак искреше палаво.

Проклета да е, нямаше да ѝ става приятелка.

— А как му действа още по-дългото отлежаване?

— „Зъберът“ се наложи на пазара сравнително наскоро, но не се съмнявам, че след време ще поваля на колене дори Цветове и сатрапи.

Ту едната, ту другата вдигаше чашата, унесена в мислите си. Гледаха как бурята стоварва цялата си ярост върху Хромария, мълнии се впиваха във върховете на кулите, но мощта им се пренасяше до земята долу и се стапяше, без да навреди никому. Дъждът заливаше прозорците с такива потоци вода, че нищо не се различаваше навън. Вятърът блъскаше кулата така, че тя се поклащаше, но издържаше. И дали от топлината на уискито, на огъня или — чудна работа — на компанията, Карис се наслаждаваше на стихията.

Докато изпият втората чаша, бурята вече отминаваше и на хоризонта между облаците се появи светло петно.

Карис остави чашата на бюрото, изправи се и тръгна безмълвно към вратата. Отвори я и се обърна — жена, буря и светлина. Окото може да гледа всичко наведнъж, но вижда ясно само едно нещо. Облаците още тъмнееха свирепо.

— Знаеш ли, да пийна с тебе е…

„… едно, но съвсем друго е да деля съпруга си с…“

Не довърши изречението в ума си, камо ли да го изрече докрай. Гърбът на Марисия се изопна сковано, в очите ѝ се мярна мъката по всичко, от което беше лишена. Както Карис се бе сражавала на бойното поле за Хромария, така и Марисия се бе впускала в своите потайни битки. Може би и двете не искаха повече да се сражават сами.

Карис започна отново:

— Да пийна с тебе беше най-хубавото нещо, което ми се е случвало от месеци.

53.

Самила Сайех

Днес е денят, в който ще създадем бог. Тълпите се събират, покланят се на мен и на останалите Избраници, и на Цветния принц над нас. Всички са тук днес. Необикновен ден, но идват и за да празнуват нашата великолепна победа при Биволски брод, и за да скърбят за мъртвите.

За мен е ужасно отегчително, затова се замислям за математическата точност, с която пресъздадох лявата си ръка чрез син луксин. Не, „пресъздадох“ е твърде натруфена дума. Подобрих я. Сега китката ми превъзхожда почти във всичко човешката, но аз си оставам прост механик. Може би щях да стана творец, ако войните на Гайл не ме бяха превърнали в боец.

И все пак ръката ми е прекрасно творение. Синият луксин е кристален, твърд, здрав, почти нечуплив в една плоскост, но лесен за разтрошаване, ако му бъде оказан натиск отстрани. Да подобриш животинското тяло на човек с цялата му гъвкавост е едва ли не невъзможно, без да засегнеш в нещо неговата функционалност. Искаш да обгърнеш ръката си в черупка от син луксин? Лесно е. После се потиш, но потта и мазнините остават по кожата. Тя омеква и започва да се лющи от постоянното дразнене. Долните слоеве са уязвими за тази пот, мазнини и люспи и след време започва инфекция. Тялото се напада само. Възпалената плът под черупката не може да се подува, кръвообращението се прекъсва, започва треска и нетърпима болка.

Аз предполагам, че безумието на цветните бесове до голяма степен няма нищо общо с луксина. То е последствие от непрекъснатата болка, от изтезанието, което за жалост си навличат сами, защото съчетават несъвършено своята плът с луксин. Може би тези безумци наистина са толкова опасни, че за доброто на останалите трябва да бъдат унищожавани. Но да смяташ лудостта за зло е сериозна грешка. Един философ от времето преди Луцидоний е казал: „Всяка постъпка е насочена към някакво добро.“

Опустошенията, причинени от бесовете, се дължат на невежество. А невежеството не се наказва със смърт. Бориш се срещу него със знание. Не чрез мрак, а чрез светлина.

С моята спътница провеждаме дълги разговори за това. Не е истинска, разбира се. Тя не е нищо повече от помощно средство за моите размисли. Представям си я като по-зряла двойница на моята племенница Мийна, убита при Голямата пирамида. Спътницата оспорва моите проучвания, аз ѝ отговарям. Измислицата е единственият начин да имам равен на мен събеседник.

Това е причината да ми липсва Хромарият. Толкова изтънчени умове има там. То се знае, забраняват тъкмо изследвания като моите, но ако можеха да преодолеят страховете си като мен… Разбира се, известно ми е, че Цветния принц има в Хромария свои хора, които се опитват да привлекат още съмишленици. Хората тук са въодушевени, но не са дисциплинирани мислители. Въобразяват си, че свободата означава да са свободни от последствията на своите действия, свободни от природните закони. А принцът не сметна за нужно да ги разубеждава. Поне засега, докато още има нужда от войници и притеглящи, които да умират за него. Обещава ми, че по-късно ще се постараем да усмирим тези разгорещени фантазии.

„Светлината не може да бъде окована, но може да бъде насочвана“ — повтаря ми той. Изглежда, този израз му харесва и ще го използва отново. По-късно. След победата, когато му е послужил, за да има всеотдайни мъченици, и му е спечелил власт, ще наблегне на второто твърдение, с което ще лиши от сила първото. И ще проличи, че глупавите мъченици са умрели само за да сложат нов крал с различна титла на нов трон, но на все същото място. Примката на тирана се затяга винаги по подобен начин, така ми се струва. Той вече съчинява наум бъдещата си реч, затова казва: „Целият свят е открит за светлината, но във всеки миг нашите очи гледат само в една посока.“

Откривам ритъма на историята с помощта на Мийна. Как деветте крале се превърнали в седемте сатрапа и как от провалените опити да бъда коронясан върховен крал се е стигнало до успешния опит за налагането на Призма, и как след това властта и на Призмата, и на сатрапите е била подкопана от жадуващите за своя власт Цветове. Както вълкът е винаги гладен за месо, така и човекът е винаги гладен за власт. Неразумно е да заставаш между тях и плячката им. Никого не осъждам, отбелязвам факт. И само глупак би позволил да се превърне в плячка.

Затова днес друг ще се превърне в Мот, а не аз, макар да изпъквам сред заслужаващите тази чест. Твърде съмнителна чест според мен. Всички сме „дарени“ с огърлица от черен луксин, както твърди Цветния принц. Вероятно е само умно измислена илюзия, но аз въпреки това се притеснявам.

С Мийна обсъдихме подробно моето положение. Тя смята, че… О, пак се развикаха. Всички на подиума ръкопляскат. И аз правя същото.

Тя смята, че ще се дразня, ако над мен има висшестоящ. Аз изтъквам, че няма особена разлика между един и двама висшестоящи, щом и в двата случая ще бъда наставлявана как да изпълнявам повелите на Цветния принц. А и онези, които не се вслушват в заповедите му, скоро си понасят последствията. Дервани Маларгос и Джерош Зеления се бореха с нокти и зъби кой от тях да се превърне в Атират и когато принцът направи избора си, отреди на единия божественост, а на другия — куршум от мускет в мозъка. Скоро след това смъртта сполетя и Дервани, макар че с него се разправи Гавин Гайл. Да бъдеш бог е опасно призвание.

И все пак Мийна е убедена, че ще се дразня от господството на посредствен ум. А няма съмнение, че Рамия Корфу е такъв, затова пък е хубавец. Не бива да пренебрегваме въздействието на красотата. Забелязвам промяна в себе си. Минаха много месеци, откакто спах с Юсеф Теп. Любихме се девет пъти през седмицата преди Освобождаването, защото знаехме, че това ни е за последен път. Дори се измъкнахме от редицата преди самото Освобождаване, за да го направим отново — не заблудихме никого какви са желанията ни, а и не се опитвахме. Човешките задръжки се смъкват лесно под разяждащия взор на смъртта. Не жадувах всеки ден за тези удоволствия като Юсеф, но досега би трябвало да усещам остро липсата им. Похотта ми обаче се е укротила. Гледам лицето на Рамия с правилните му пропорции и разбирам, че други жени виждат само момчешки чар и своенравие наред с поразителната му хубост. И аз виждам същото или поне знам от спомените си как би трябвало да влияе това на другите. Но почти няма въздействие върху мен.

Няма значение. Единствената ми стратегия спрямо Рамия Корфу е да се представям за такава, каквато съм — незаменима и напълно лишена от амбиции. Мийна се преструва, че това я задоволява, но подозирам, че е по-амбициозно настроена за моето бъдеще.

Цветния принц говори на хората и май се справя добре. Обикновено е така. Накрая дава знак на Рамия да се изправи.

Рамия става с нагла усмивка и внезапно осъзнавам, че ще я намразя само след… о, та аз вече я мразя. Кима към нас, сякаш сме големи късметлии да ни озарява присъствието му. Лицето ми остава безстрастно, но някои от останалите настръхват. Едно е да тържествува, друго е да показва, че е заслужил да бъде избран, защото ни превъзхожда.

А защо бе избран? Знам, че Цветния принц го харесва, но предполагах, че иска да бъде заобиколен от привлекателни хора, защото неговата външност е съсипана безвъзвратно. Да, сега Цветния принц е приказна гледка, но не и красавец в ничии очи. Всички, които се опитаха да споделят постелята му, бяха отблъснати. Говори се, че пожарът го лишил от мъжката му сила, значи изгарянията са били страшни. В Хромария никога не са учили открито на това, но от прастари времена притеглящите използват по какъв ли не начин луксин в секса.

— Рамия Корфу, Повелителю на въздуха, излез пред всички — казва Цветния принц и младежът застава до него. — На мен като водач на свободни мъже и жени е отредено да признавам и да възнаграждавам достойните. Когато се въздигнеш, ти не ще се прекланяш пред никой мъж или жена, а само пред своя принц. Налагаме ред не за да имаме владетели, а поставяме владетели, за да имаме ред. Рамия Корфу, заклеваш ли се да ми обречеш своята магия, меч, воля и покорство?

— Заклевам се — изрича Рамия Корфу.

Опира коляно в пода и докосва стъпалото на Цветния принц.

— Щом е тъй, днес обявявам възстановяването на Стария ред — казва Цветния принц. — Не желая да управлявам. Желая да видя народ, който се управлява сам. Свободни жени. Свободни мъже. Каквато власт сте ми поверили, аз ви я връщам. Бялата светлина на слънцето е от всички цветове, съчетани в едно. Нашите прадеди, някогашните девет крале, са забравили това. Затънали в междуособици и заради слабостта им избуяла ерес. И Призмите ги разпръснаха. Ние няма да се провалим като тях. Аз бях вашият Цветен принц — нищо повече от човек, и то увреден, върнал си целостта с много цветове. Но днес ви казвам, че си представям как ще бъдем единни в свободата си под светлината. Призмите разцепиха светлината, разединиха сатрапите, разделиха ни на хора, които крадат и от които крадат. Но ние ще обединим всички и ще намерим сила в единението си. Девет крале, девет кралства и всички народи заедно начело с Белия крал. — Той вдига многоцветна ръка със сини повърхности, зелени съединения и луксин, движещ се непрекъснато под тях. — Твърде жалък съм за Бял крал. Един ден, когато си възвърнем кралствата, ще се преобразя. В деня, когато вие обедините сатрапиите, аз също ще си върна целостта. Приятели мои, ще служите ли…

— Да! — крещят мнозина.

— Ще служим!

Но той им дава знак да млъкнат, за да угоди на по-недоверчиво настроените.

— Ще служите ли не на мен, а на този възвишен идеал?

— Да!

— Ще дадете ли всичко от себе си, за да видим възраждането на деветте кралства?

— Да!

Той продължава, но аз вече не го слушам. Просто се опитва да разгорещи тълпата. Интересна нова идея — отъждествява своето изцеление с „изцелението“ на Седемте сатрапии под неговото знаме. Изцеление чрез война. Слушат го десетки хиляди, не може само аз да съзирам мрачната ирония. Особено когато им втълпява, че търси онези, които ще се проявят великолепно, че „има място на върха“. Едва прикритото внушение е „служете ми и аз ще ви направя могъщи“, но си остава неоспоримият факт, че когато има връх, е неизбежно да има и подножие. Не би могъл да противоречи по-стъписващо на собствените си приказки за равенство.

Дори да не обръщам внимание на всичко останало, важно е, че Цветния принц си присвои нова титла — сега е Белия крал. Аз обаче помня как каза преди време, че сред нас нямало да има крале. Никой друг ли не помни?

Докато се точи дългата му реч, Рамия Корфу е опрял коляно пред него, вече си личи колко е неудобна позата и колко е ядосан младежът.

Когато стихват воплите „Белия крал! Белия крал!“, новоизпеченият властител пристъпя отново към Рамия Корфу. Вади изпод дрехите си малка кутия от слонова кост и я отваря. Взема кристал с много върхове, държи го с палеца и показалеца. Кристалът се върти — наглед по своя воля, — блещука в хилядите оттенъци на небесната синева.

Белия крал дава кристала на Рамия Корфу. Младежът се изправя. Задълго стои неподвижен, но накрая оглежда всички събрани на подиума. Взира се в строените наблизо войници. После и в краля.

Очите на Рамия Корфу са като осветени отвътре сапфири, кристали плъзват по кожата му, разпадат се от неговите движения и пак се образуват мигновено.

— Крал? — казва той. — Какво е кралят в сравнение с един бог? Ти ми даде власт над луксина в собственото си тяло!

Изведнъж се обвива целият в толкова яка кристална броня, че и топовно гюле би отскочило от нея. Вдига ръка с остри като бръснач ръбове и верните на краля хора наоколо възкликват от уплаха.

— А ти ми даде чудесна възможност да внуша на всички каквото искам — казва Белия крал.

Обвивката от син кристал се пръсва на късчета около шията на Рамия Корфу и той се свлича като кукла, чиито конци са срязани. Главата му се търкулва встрани и докато цялата му синя броня се разпада на прашинки, във въздуха натежава миризмата на тебешир и кръв.

Повечето хора в тълпата не могат да видя какво го обезглави, но аз видях. Огърлицата — същата като онези, които Цветния принц даде на всички свои приближени и заповяда да ги носим винаги. Така нареченият черен луксин се впи в шията на Рамия, мина с лекота през прешлените, нанизът се стегна и отряза главата.

А може и да не е „така наречен“. Може би наистина е черен луксин. Може би от самото начало съм изучавала погрешния цвят.

— Тъжно е, но не всички сред нас са достойни за доверие — казва Белия крал. — И ние ще се избавяме безмилостно от такива предатели. Сред нас има обаче и искрено предани хора, обрекли се докрай на нашето дело, те никога няма да ни изменят. Ще служат на всички ни — и висшестоящи, и подчинени, с всичките си сили… а силите им наистина са великолепни.

О, не… Как можах да се досетя чак сега?

— Самила Сайех, героиня от предишните войни, избрала сама да застане на наша страна. Самила Сайех, ще служиш ли като Мот, нашата синя богиня?

Надигам се неуверено, усещам отровната тежест на кристала от черен луксин на шията си. Свеждам глава онемяла. И си представям Мийна, застанала до нашия крал. Гледа с ликуваща свирепост. Тържествува.

Гледа така, сякаш отдавна е замисляла тъкмо такъв обрат.

54.

— Ти не беше напълно откровена с мен — започна Карис, щом секретарите и робите излязоха от стаята, та двете да говорят на спокойствие.

— Опасявам се, че съм напълно откровена единствено с Оролам, и то само когато ме принуди — отвърна Бялата.

— Не отплесвай разговора към религия — възпротиви се Карис. — Ти ми възложи да се занимавам с твоята шпионска мрежа не защото си затворена по неволя в стаята си и не можеш да обикаляш сама за срещите с тези хора.

— Тъй ли?

— Или поне това не беше единствената причина.

Бръчките на Бялата се откроиха от усмивката ѝ. Разбира се, имаше бръчки в изобилие, но онези от грижи бяха по-дълбоки.

— Мила, избутай ме пред прозореца.

Карис се навъси, но изпълни молбата ѝ. Нямаше как да бута стола на колела из стаята, без да забележи печално колко тънка и провиснала е кожата на старицата, колко крехки изглеждат костите ѝ. Смъртта сякаш обявяваше ненатрапчиво скорошната си поява чрез приликата на Бялата със скелет и напомняше, че земните ѝ дела не след дълго ще свършат.

— Я почакай… Нарочно ли ми напомняш колко си немощна, за да не ти крещя?

— Момиче, не всичко е хитрина — засмя се Бялата.

Карис се намръщи още повече.

— Е, извинявай.

— Но това си беше хитрина.

Карис не можа да сдържи усмивката си в отговор на нейната. Отхвърли мислите си за смъртта. Тази жена щеше да живее вечно. Орея Пулор успяваше да бъде хем момиченце, хванато да отмъква сладкиши, но отърваващо се само с усмивката си, хем най-мъдрата стара жена на света.

Карис не можеше да си представи, че ще я загуби. Седна на пода и опря гръб в стената от син луксин. Вдигна глава да погледне старицата, която се превърна за нея и в образец, и в майка.

— Моля те, не ме оставяй.

Изпусна думите неволно.

— Не и докато не ми дойде времето.

Карис пак се начумери.

— Това е безсмислица.

Бялата махна нехайно с ръка.

— О, хората често говорят безсмислици, когато краят им наближи. Какво ще кажеш за тази: „Докато носиш образа ми в душата си, няма да изчезна“ Ха! Моля те, момиче, не ме затваряй в душата си след като умра. Страх ме е от тесни места.

— А защо не обещаеш „Аз ще бдя над тебе“? — подхвърли Карис с не особено шеговит тон.

— Защо не… но не се заседявай много в клозета, това не ми се гледа.

Карис прихна. Но не се престраши да зададе въпроса, заради който бе дошла. Смелостта не беше с нея в този ден.

— Поприказвали сте си с Марисия — помогна ѝ Бялата.

— Тъкмо идвам оттам, как научи?! Нали уж всичките ти шпиони са ни подчинени?

— Че за какво са ми шпиони, щом си имам сетива?

— Това пък какво…

— Направо вониш на онова нейно уиски. Щом ти е сипала от „Зъбера“, значи е искала да се сдобрите. Иначе щеше да ти пробута онази помия „Голия хълм“.

„Виж ти… Не всичко се свежда до шпиони и предателства. Трябва да разчиташ и на ума си.“ Карис вдиша дълбоко.

— Ти ми каза, че ме привличаш да се занимавам с твоите шпиони. Но вече си имала Марисия. Тя е вършила тази работа от години, нали?

— Да — потвърди Бялата.

— Тогава защо поиска аз да правя това, което тя вече е правила, и то вероятно по-добре, отколкото аз ще мога някога? Просто се опитваше да ми дадеш цел ли? Да не помисли, че сама ще си посегна, ако съм лишена и от Гавин, и от Черната гвардия?

— Не те смятам за човек, склонен да се заколи сам.

— Нищо не искаш да ми кажеш. Моля те…

Бялата се усмихна тъжно.

— От много години Марисия ръководи моите шпиони в Хромария. С външните шпиони се занимавах лично. Тя е изключително способна. Дори по-способна от мен, ако не беше фактът, че аз съм Бялата и личните срещи с мен въздействат силно на хората. Но в сегашния случай не е ясно дали трябва да го смятаме за вътрешен проблем на Хромария, или за външна заплаха.

Значи Бялата просто прехвърляше шпионин от един ръководител на друг.

— Това ли било? — поиска да се увери Карис.

— Не стана ли дума за това, когато се дърлехте? — отговори с въпрос Бялата.

— Не приказвахме много.

— Ох… Скъпа, не си ѝ чупила кости, надявам се.

Карис запази невъзмутимото си изражение.

— Ще се изненадаш, ако научиш каква болка мога да причинявам, без да нанасям непоправими вреди.

Бялата трепна.

— Само това ли е? — не отстъпи Карис.

Макар че беше забавно да заблуди Бялата в безобидна дреболия, Карис си призна, че се е измъчила напразно заради нещо съвсем незначително. А Бялата разпери ръце.

— Не във всичко трябва да търсиш зловещи замисли.

„С тебе човек трябва винаги да е нащрек“ — едва не изтърси Карис, но каза:

— Все пак можеше да ме предупредиш.

— Най-добре беше сами да се разберете. Очаквах да го направиш отдавна. Може би да не притегляш червено и зелено ще се окаже още по-полезно за тебе, отколкото се надявах.

— Като спомена за това, да те попитам — колко дълго ще…

— Не.

— Но…

— Не.

— Аз бях…

— В никакъв случай.

— Както кажеш — примири се Карис. — А сега те моля да ме извиниш, но у мен напира желанието да отида в тренировъчната зала и да строша нещо на парченца.

— Свободна си. Сигурна съм, че и Марисия няма търпение да сподели с мен своята версия.

55.

Кип се събуди от поредния кошмар плувнал в пот, юмруците му сковани така, че притисна и разтърка длани една в друга, за да не се свият пръстите отново. Но да си припомни подробностите беше все едно да лови дим. Надигна се и седна.

Пръскаща се глава, целуната от куршум. Пак ли…

Навън тътнеха гръмотевици. Тежкият сън май бе предизвикан от бурята, стоварила се върху Ясписите. Нищо нямаше да сполети града.

Само че… този сън беше вторият. А в първия се озова на палубата на „Скитник“, пронизваше баща си, обзет от неистова ярост, че е бил изоставен, а очите на баща му се облещиха и…

Гавин бе погледнал Кип. И в този поглед Кип откри, че той е приел да се жертва за сина си. Видя в него безмерна обич, осъзнаване на цената и примирение с нея.

Не видя обаче призматични очи. Въпреки лошата светлина на палубата — все пак корабът бе обгърнат от нощта — зрението на Кип се бе приспособило. И той си спомни. Без никакво съмнение.

Надигна се, разкъсал докрай паяжината на омразата от видението, и излезе.

Никога не бе ходил при луксиатите, но помнеше как Куентин спомена, че неговата стая е в синята кула, на етажа Справедливост, тоест шестия. Луксиатите понякога назоваваха етажите с имената на грехове (тъмната страна на кулите) или на добродетели (светлата страна). Прастарият похват на новопосветените в стремежа им да запомнят разположението на стаите се бе превърнал в традиция.

Намери етажа и влезе нахално в стаята. Голямо помещение като казармите на Черната гвардия или спалните на дисципулите, но той не се затрудни в намирането на леглото, на което спеше Куентин. Побутна спящия луксиат.

— Ох, не може вече да е време за сутрешните молитви…

Куентин млъкна, щом видя надвесилия се Кип, и очите му се бялнаха около ирисите.

Някои хора ти се нахвърлят, ако ги стреснеш. Куентин беше от онези, които се смръзват.

За един проточил се миг нито мигаше, нито дишаше. Мигът продължи повече, отколкото очакваше Кип. Куентин би трябвало да го е познал веднага, нали?

— Искам да ти задам един въпрос — каза му съвсем тихо, за да не събуди другите в просторната стая.

Гласът му помогна на луксиата да се опомни и той вдиша тежко. Стана от леглото. Тялото му беше мършаво, мускулите изобщо не изпъкваха. Кип дотолкова бе свикнал около него да има яки черногвардейци, че малко се стъписа да види телосложение, което сигурно беше по-обичайно от тяхното.

И пак му хрумна: „Баща ми направи това нарочно. Насади ме сред най-добрите, за да се сравнявам само с тях и винаги да се усъвършенствам.“ Мъничко циничен подход, но и много умен — отначало жестоко, но полезно в края на краищата. „Да му се не види, Гавин Гайл заслужено е жива легенда.“

Куентин излезе с него в коридора и промърмори:

— Ами… сетил си се навреме. Тъкмо разгадах системата, по която подреждат книгите.

— А?

— В библиотеката.

— О, това ли? Чудесно. Слушай, искам да ми обясниш как избират Призмата. Хайде да повървим.

Куентин тръгна до него, говореха приглушено.

— Избират, казваш… Не ги избират. Откриват ги. Тоест да, избраници са — избрани от Оролам.

— Да, това се знае. Но как ги откриват?

— Всички луксиати събират и предават сведения на по-старшите, съобщават за всеки възможен кандидат в техните земи, сведенията се предават нагоре в Магистериума, а Висшите луксиати се срещат със Спектъра, за да обсъдят и да подложат на изпитание всеки, който са поискали да бъде изпратен при тях.

— Нека отгатна — подбраните за изпитанието винаги принадлежат към някой от най-влиятелните родове.

Куентин примигна, после погледът му се съсредоточи, като че ли ровеше в паметта си.

— С едно спорно изключение и едно неоспоримо — да, прав си поне за последните двеста двайсет и три години.

— Не ти ли се струва, че е малко странно?

— Няма нищо странно. Не си първият, който е забелязал тази особеност, Кип. Тоест Трошач… Впрочем защо някои те наричат… Както и да е. Смята се, че това само потвърждава одобрението на Оролам спрямо политическото устройство на Седемте сатрапии. Изключенията пък потвърждават, че взорът на Оролам не пропуска никого и че когато е недоволен от благородниците, той няма никакво намерение да се съобразява с нашите политически интриги.

— Много удобно обяснение. Обръща се като палачинка.

В мълчанието на Куентин се долавяше укор. Накрая той каза:

— Събуди ме, за да се заяждаш ли?

Кип не се сърдеше на него. Дори признаваше, че Куентин се отърсва полека от наивността си, макар и твърде мъчително. Вбесяваше го дядо му. Не можеше ли поне домът на Оролам да остане неопетнен от политиката? Куентин обаче нямаше никаква вина за това.

— Не се заяждам с тебе. Исках да те попитам как… ъ-ъ, издигат Призмата? Или както там наричате ритуала. Има ли някаква церемония?

— Всъщност за Призмите казваме, че ги посвещават.

— И как се прави?

Куентин май не беше доволен, че Кип го е събудил заради този въпрос.

— Всичко се пази в пълна тайна. Има пир. Има жалейка за покойника или покойницата. В Хромария и в града гасят всички светлини освен големите светилници, които запалват в Звездните кули. Хората се събират, пият, пеят и оплакват своите починали близки.

— Кажи ми нещо за самата церемония.

— Само Спектърът и Висшите луксиати знаят за нея. И вече си мисля, че дори Цветовете научават какво да правят едва в самото навечерие. Нали разбираш — Висшите луксиати не са никак приказливи за важните според тях неща, а е трудно да се сетиш за нещо по-важно.

— Кои от Спектъра са участвали в церемонията преди седемнайсет години?

— Когато Гавин е станал Призмата ли?

— Точно така.

— Твоят дядо, разбира се. Бялата и Надвиолетовата… други няма, ако не греша. Тези седемнайсет години не са били леки за никого.

— Дали ще намеря нещо в забранената библиотека… — промърмори Кип.

— За какво?

— За един нож.

— Какво?!

— Нож. Може би свещен нож… — Кип го погледна. — Защо пребледня?

— Не съм!

— Куентин, знаеш ли нещо за този нож?

Спряха пред забранената библиотека и Куентин помоли:

— Почакай, докато влезем.

Кип задейства разпръснатите в тъмната библиотека светилници от жълт луксин. На светло Куентин изглеждаше още по-пребледнял.

— Кип, аз… аз се заклех да отговарям на всеки твой въпрос.

— Ами да.

— И… не че някой ми е забранил изрично да говоря, но знам, че не бива да споделям наученото с никого. Но щом искаш това от мен, клетвата ми е по-важна от негласни забрани. Все пак съм много объркан.

— Хайде де, не увъртай.

— Значи настояваш непременно да ти кажа?

— И още как.

— Един от Висшите луксиати спомена неволно пред мен, че преди шестнайсет-седемнайсет години са загубили изключително важен предмет. Каза, че го взел Андрос Гайл, а после заявил, че е изчезнал.

Кип наклони стола си на задните му крака и издиша шумно.

— Прав съм бил. Събудих се и вече знаех.

Значи е бил Заслепяващият нож или както го нарече Андрос — Ножът на Заслепителя. Ако Кип не се трудеше, не учеше и не се биеше от сутрин до вечер и ако не го мъчеха кошмари половината нощ, преди да подхване същото, но още по-усърдно, на следващия ден, щеше да се досети по-рано.

Намушка с ножа Вокс, убиеца на Янус Бориг, и онзи не можа да притегли зелено тъкмо в решаващия миг на сблъсъка си с него. Острието спаси живота на Кип. Тогава Вокс кресна: „Атират! Атират, върни се!“ Призоваваше зелената богиня.

Наръга с ножа една от полубогините близо до върха на зелената напаст и така я лиши от нейния цвят.

Когато бягаха след битката при Гаристън, му се стори, че Зимун рани Гавин с ножа. И пак беше прав.

Помъчи се да си спомни добре схватката на кораба. Опита се да махне от картината разкривеното от ярост лице на Гринуди, обърканите удари, напрегнатото внимание на Андрос Гайл, саможертвата на Гавин и собствените си угризения, че беше толкова непохватен и баща му едва не загина заради него. Когато откъсна ума си от всичко и се замисли за онова, което търсеше, виждаше само очите на Гавин и ножа. Гавин се обърна да го погледне и очите му не искряха с пречупената светлина на Призмата, а ножът се уголеми в тялото му.

Когато ги издърпаха на кораба на Топчията, Кип видя как извадиха оръжието от Гавин. И вече не беше кинжал с един-единствен син кристал, а лъскав черно-бял меч със седем сияещи скъпоценни камъка по острието.

Напрягаше се да си спомни какви бяха очите на баща му в онези минути, но сложиха Гавин на пет крачки от него в тъмнината, той викаше от болка и въртеше глава.

Реши да се върне към онова, което бе видял в очите на Андрос Гайл — разкъсаното хало. А след това очите му бяха различни. А нали успя да намушка Андрос в рамото онази нощ?

Заслепяващият нож създаваше Призмите. И същият нож бе отнел дарбата на Гавин.

— Какво си знаел? Какво означава това? — попита Куентин.

— Е, аз няма да ти кажа. Защото знам, че не можеш да пазиш тайни.

Младият луксиат посърна.

— Куент, майтапя се с тебе.

— Кажи ми тогава.

Кип завъртя глава.

— Не се шегувах, че няма да ти кажа. Защото няма. Ти си симпатяга, Куент, но не те познавам добре и не знам какво от нашите разговори луксиатите искат да споделяш с тях. Не бих ти се разсърдил, ако те принуждават. Много е трудно да се възпротивиш на някои от тях. Шегувах се, че не можеш да пазиш тайни.

— Но и това не беше шега, нали?

— Да, така си е. — Кип сви рамене. — Можеш да кажеш, че сам си противореча.

— Мога — изсумтя Куентин, — но от това няма да се почувствам по-добре.

Ето защо Андрос Гайл се беше настървил толкова заради ножа. А Кип го бе сметнал за чудовище, защото ножът беше по-важен за него от собствения му син. За Андрос обаче това не беше оръжие, а бъдещето на всички сатрапии. Заслепяващият нож беше разковничето за създаването на Призмите.

А майката на Кип — неговата хлътнала по опиати, преливаща от омраза майка, откраднала ножа преди седемнайсет години и избягала.

Което означавало, че Гавин не може да бъде заменен. Повечето Призми издържали по седем или четиринайсет години, но въпреки раздорите на Гавин със Спектъра и с баща му нямало как да изберат друг. Били останали без единственото средство, чрез което въздигали Призмите… и чрез което вероятно ги поваляли. Убивали Призмата с ножа, който отнемал цялата сила на този мъж или тази жена, а после някак я пренасял върху следващия или следващата.

Догадката му не обясняваше всичко. А как е било възможно Призмите да са двама по време на войната? Или как Дазен се е преструвал на Призма? Кип обаче знаеше, че оръжието е източник на огромна мощ. Убеди се сам в това.

Милостиви Оролам… Какво ли се е случвало, ако Призмата не иска да се откаже от властта и да умре? Обикновено са били млади. Защо да умират?

„За това си имаме Черна гвардия. Да охранява Призмата за благото на сатрапиите и да опази сатрапиите от Призмата.“

Не биха го превръщали във всеобщо зрелище, ако Призмата ядоса Спектъра толкова, че да гласуват за убийството. Задължително участва командирът и може би още един-двама. Убиват Призмата и отнемат дарбата. За доброто на сатрапиите.

Нямаше нищо чудно, че пазеха старателно тайната. Може и да беше необходимо. Всички притеглящи се изчерпваха и накрая трябваше да бъдат премахнати. Сигурно имаше някаква цена и за неспирното притегляне на Призмите. Дали не полудяваха накрая?

Призмите извършваха Освобождаването на другите притеглящи. Но пък ако го правеха черногвардейците — ако те погубваха накрая тези уплашени, съпротивяващи се мъже и жени, това нямаше да укрепи вярата на набожните, дори щеше да я разколебае.

Затова тези нощи бяха време за скръб и тъма.

— Изглеждаш много умърлушен — каза Куентин.

— Защото съм.

Значи Гавин Гайл вече не беше Призма. Дори ако черногвардейците го намереха, щеше да е безполезен за Хромария.

„Най-добре да намеря ножа, за да не ме изпревари Цветния принц.“

Андрос Гайл бе проумял всичко това незабавно. И бе започнал да осъществява плановете си, без да протака. Кип не знаеше дали да му се възхищава, или да го намрази още повече.

Но Гавин не беше мъртъв. За разлика от всички предшестващи го Призми, той бе оцелял. Защото беше единствен по рода си. Може би единственият в цялата история.

— Куентин, нали каза, че си разбрал как подреждат книгите по рафтовете тук?

— Едва вчера, честно. Сега вече няма да има трудности да намерим каквито и да било сведения за нечий род… или дори за Черните карти.

— Трябва да ти се доверя, Куентин. Но мога ли?

— Въпросът е нелогичен, не си ли съгласен? Ако не заслужавам доверие, няма ли да те уверя в обратното?

— Но ако заслужаваш доверие, ще изтъкнеш липсата на логика във въпроса — натърти Кип.

Куентин вдигна показалец с намерението да възрази, после отпусна ръката си. Отначало гледаше озадачено, но после в погледа му се прокрадна смътно задоволство, сякаш току-що бе научил от Кип особено полезно умение.

— Аха… Разбрах. Благодаря ти. И как да ти помогна?

— Няма да се занимаваме нито с родословия, нито с Черни карти. Искам да знам всичко, което успееш да намериш за Светлоносеца.

56.

— Аз благоговеех пред майка ти — каза Ейрени. — Тя ме взе под своя закрила, когато моята майка умря. Знаеше, че край мен няма други жени, които да ми бъдат пример. Разбира се, сега съм зрял човек и разбирам другата причина да се занимава с мен. За помирението между Маларгос и Гайл не беше задължително да има сватба. Понякога и близкото приятелство е достатъчно. Знаеше ли това?

Гавин седна на нара в килията. Взираше се в своята мъчителка изпод натежалите си клепачи. Третото ѝ идване при него през тези месеци. Вече бе загубил два пръста след тези срещи. Ако останеше без още един, не би могъл да хваща нищо както трябва с лявата ръка.

— Обясни ми ти, ако обичаш — изстърга гласът му.

Не бе говорил много през последните седмици. Тя го оставяше да изгние в това подземие.

— Въпросът ми не беше реторичен — увери го Ейрени. — Известно ли ти е какво се случи? До един момент Фелия Гайл ме навестяваше често, канеше ме да ѝ гостувам, а после… нищо. Дори не говореше с мен. Е, какво стана?

Той долови как отново я обзе странното напрежение. И най-лошо беше все по-силното му подозрение, че Ейрени Маларгос не е луда. Представяше си я като нормална жена, тласната към крайности от обстоятелствата, в които бе попаднала. Обстоятелства, твърде тясно свързани с рода Гайл.

— Не знам — отвърна той и докато си разтъркваше очите, едва не се одраска с превързаната ръка. — Убеден съм обаче, че все някак ще изкараш мен виновен. Как се справяш с убеждаването на твоя племенник да си мълчи?

— Случи се преди петнайсет години. Помисли. Защо Фелия Гайл изведнъж ме отритна?

Гавин си придаде глуповато изражение, докато умуваше. Нямаше нужда от много време, за да се досети. Отначало допусна, че причината е във войната или измамата, с която бе заел мястото на Гавин, но всичко това беше преди шестнайсет години. А преди петнайсет години Фелия Гайл бе научила, че Дервани Маларгос е оцелял във войната и след като бродил дълго из пущинаците, се запътил към дома си, понесъл в главата си тайната на Гавин. Нали преди своето Освобождаване тя призна, че първо се опитала да го подкупи, а след това изпратила пирати да пресрещнат кораба му. Отначало се оставила да я залъжат, че са го убили.

Фелия Гайл — готова да погуби някого, за да опази последния си жив син, но неспособна да застане с усмивка пред дъщерята, живота на чийто баща е отнела. Да, такава си беше неговата майка. Корава, ако се наложи, но само пред останалите. Не приличаше на Андрос Гайл, който дори не би помислил да потърси приятелството на някой Маларгос. Но ако бе избрал тази тактика, щеше да играе ролята си без колебания.

„В този свят има само два вида хора — злодеи и усмихнати злодеи.“

— Естествено, че знам причината — заяви Гавин. — Защото крих случилото се при Разцепената скала дори от нея. Две години не изтървах нито дума, докато тя не чу слуха, че баща ти е жив. Попита ме, защото бях подхвърлил мимоходом пред нея, че е мъртъв. Искаше да знае дали е възможно да съм се заблудил.

— Ти какво ѝ каза? — попита Ейрени.

„Тъпа кучко, с каква наслада ще те убия. Май изобщо не ме разбираш. Ще ти режа пръстите един по един и ще те принуждавам да ги ядеш.“

— Казах ѝ, че някой се представя за твоя баща. Нямаше да е нито първият, нито последният, целият в белези и измислил убедителни лъжи.

— Той не беше лъжец — сопна се тя.

— Беше.

— Не, не беше!

— И защо си сигурна?

Гавин вече виждаше мишената. Значи Дервани е изпращал съобщения на Ейрени. Предположи обаче, че не са се срещнали нито веднъж. Вероятно е доказал някак самоличността си, но с предмет, който може да се фалшифицира, или с подробност от общия им живот, която може да е известна и на негов близък съратник.

— Аз задавам въпросите — напомни му Ейрени.

Ясно, можеше да се развихри. Нямаше нужда от безупречна история, стигаше да хвърли сянката на съмнение върху другата версия. „Аз съм върховният измамник. Сега ще ме видиш в цялото ми великолепие.“

— Знам, лейди Ейрени, защото бях там. В края. Дервани беше близък с Дазен. — Истина. — Способен боец. — Пак истина. — Не най-надареният сред притеглящите, но си служеше умело със зелен луксин. — Отново истина, макар и подправена с преувеличение. Малко сладост, която слушателят иска да чуе, му помага да преглътне и горчивата лъжа. — Оцеля и когато мнозина загинаха, стигна до последния сблъсък между мен и моя брат. — Първото беше вярно, второто — не. — И той беше там, при Разцепената скала. В края. Остана жив и насред разбушувалата се магия. — Да, Дервани бе останал жив и участваше в битката. Само че оцеля, защото в края не беше близо до средоточието на магическата буря. Там никой не можа да издържи освен Гавин и Дазен. — Дервани ме нападна в последния момент, опитваше се да спаси Дазен. Той… умря като герой.

Това вече нямаше нищо общо с истината.

— Лъжеш! — озъби се тя.

Гавин се извърна. Пак я погледна. Сви устни.

— Той се опита. Нахвърли се срещу мен, събори ме. Насочи пистолет към лицето ми, но оръжието засече. Щом скочих на крака, му отнех пистолета и… той се прекърши. Грабна копие и го запрати по мен през рамо, докато бягаше. Не видях трупа му, но… Немислимо е да е оцелял от онова, което се случи там. — Замълча за миг. — Взех пистолета и го разгледах. Малко оръжие. Украсено със сребърни врабчета, ако не ме подвежда паметта. Може да е бил резервният му пистолет — за краен случай. Не се сещам за друга причина още да е бил зареден след такова сражение. Пистолетче колкото дланта ми. Чудата гледка насред битката. На мястото нямаше други оръжия освен него и онова копие. Тогава нямах сили да притегля дори нищожно количество луксин, а брат ми вече изпадаше в несвяст. Отидох при него и опрях пистолета между очите му. В моята ръка не засече.

„Няма нужда мъртвешкото изражение на лицето ми да е престорено. Оставам толкова близо до истината, че онези спомени изплуват сами.“ Особено добро хрумване беше пистолетът на Дервани. Как иначе би могъл Гавин да знае за резервното пистолетче, което е носел един от приближените на Дазен?

— Не — прошепна Ейрени. — Не…

— Майка ми не разбираше. Никога не е виждала битка. За нея бягството превръщаше баща ти в страхливец. Истината обаче е, че ничий героизъм не е неизчерпаем, а баща ти беше много по-храбър от повечето хора. Втурна се към двама вкопчени един в друг богове и намесата му щеше да реши чия да е победата, ако не го подведе едно отчупено кремъче. Когато ме нападна, той не знаеше, че нямам сили да притеглям, а след като бе видял на какво съм способен, това си беше същинска доблест… Има и друго — майка ми не можа да ме намрази като убиец на собствения ми брат. Само аз ѝ бях останал. И реши да стовари вината върху твоя баща. Представяше си, че ако той не е сложил неволно в ръката ми пистолета, другият ѝ син е щял да остане жив… Според мен разсъдъкът ѝ знаеше, че е несправедливо да обвинява него и да се настройва срещу цялото ви семейство. И все пак тези чувства се вкорениха в душата ѝ. Знаеше, че няма да даде воля на омразата си, която всъщност беше насочена към мен. Но не би могла да сложи маската на мила любезност в срещите си с тебе. Не знам дали не е била права донякъде. И аз се чудя понякога щях ли да пленя брат си, ако имах подръка само онова копие, или щях да забия острието в гърлото му. С пистолета ми беше по-лесно, но… Напразно умуване. Аз жадувах да убивам. Майка ми обвини твоя баща и може би очакваше да обвиняваш нея на свой ред, ако ти бе научила какво съм направил.

— Ти… ти си демон! — промълви Ейрени.

— Ако ще се почувстваш по-добре от това, наистина съжалявам, че войната, разпалена от моя брат, те е лишила от твоята наставница наред с всички други загуби. Кълна се в брадата на Оролам, бих дал два пръста, за да върна живота на баща ти.

И размърда останалите на осакатената му ръка пръсти. „Карис, ти ми каза веднъж, че нещо в мен копнее да бъда унищожен. А аз отрекох. Какъв глупак съм.“

— Я си го начукай! Да гориш в ада дано!

— Знаех за Дервани, че не би паднал до изтезания на безпомощни хора. Говореха за него, че е голям инат, но има чест. За разлика от тебе.

Адски тъпо да настройва още по-враждебно жена, в чиито уши току-що е изсипал такъв куп лъжи. Но нали трябва да накараш някак рибата да захапе кукичката? Щом се беше вбесил толкова, че да ѝ каже в очите такива думи, не можеше същевременно да е плел мрежата си от измислици с хладнокръвно лукавство, нали?

Тя се вторачи безмълвно в него, скръстила ръце на гърдите си така, сякаш опитваше да се прегърне сама. Лицето ѝ беше неразгадаемо.

Но Гавин знаеше, че трябва да успее и в по-голяма игра. Най-тежкото изпитание беше скрито под повърхността. Ейрени държеше в ръцете си истинската власт в Рутгар. Сатрапата Евтерпа Птолос ѝ се подчиняваше. А Дервани — бащата на Ейрени — се бе присъединил към Цветния принц. Какво ли още бе правил през тези шестнайсет години? Гавин не се съмняваше, че се беше натъкнал на Дервани — позна го на мига. Но каквото ѝ да беше правил преди, накрая бе застанал на страната на езичниците. Като се опитваше да забие клин между Ейрени и баща ѝ, Гавин всъщност се бореше за Седемте сатрапии. Защото ако омразата у тази жена успееше да засенчи всичко останало, тя можеше да завлече със себе си целия Рутгар при Цветния принц.

А това щеше да е още по-голяма тъпотия. Невъобразимо слабоумие. Властниците нямаше какво да спечелят в революция, каквато предлагаше Цветния принц. Да покани сама озверяла армия в своя град? Човек не бива да допуска в града си дори войските на приятелите си.

Но омразата и завистта пораждат самоубийствени пориви във всяко сърце, което допусне семената им в себе си. За да повали рода Гайл, тази бездетна жена би могла да рискува загубата на всичко, което притежаваше нейният род.

„Значи лъжа заради възвишена цел. Както винаги.“

А тя не откъсваше поглед от него.

Не биваше да прекалява. Ако тя се почувстваше тласната насила към някакво решение, след време щеше да се усъмни в правилността му. Каквото и да направеше, трябваше да е убедена, че е проява на собствената ѝ воля, и то неизбежна заради наученото. Тогава нямаше да се отметне от съюза с него.

А неговите пръсти? Може би никога нямаше да настъпи моментът тя да си плати. Или поне щеше да отлага дълго отмъщението. Беше принуден да затрупа с пръст жаравата на яростта си, да не я раздухва прибързано. Някой ден. Може би. Но не днес. Не скоро.

Не искаше да я гледа в очите. Погледна я, изви глава, пак я погледна и раменете му се отпуснаха, сякаш се чувстваше твърде уязвим. Не я предизвикваше. Важно беше тя да обмисли всичко.

Накрая Ейрени заговори.

— След войната моят род имаше владения къде ли не, но много от тях бяха опустошени. Нужни бяха купища злато за възстановяването им. Десетки хиляди данари, за да внесем нови лози за лозята, да купим нови роби за полята с памук, да платим обучението на притеглящи и да ги обвържем в служба на рода, да наемем и след това да купим баржи, за да превозваме стоките си. Нови брадви за секачите, желязо за здрави водни колела в мелниците, нови воденични камъни — ако бяха изсечени от местни, по-меки скали, щяха да ни струват наполовина по-евтино, но щяхме да ги използваме тройно по-кратко. И при всяко пресмятане в счетоводните книги на баща ми… е, с тях се занимаваше неговият иконом Мелантес, но той загина в Кървавата война… всеки път виждах и други вписвания: „разходи за наемна стража“, понякога „подкупи за горските разбойници“ или „загуби от нападения на пирати“. Имаше и други в края на годината: „разходи за покриване на щетите от набези“ и „разходи за привличане на притеглящи вместо умрелите при набези“.

— Разбира се, скоро запълних тези книги и започнах нови, но тези вписвания останаха. Проучих колко ни струваше всичко това. Мелантес беше наш иконом четирийсет и пет години, успяваше да предвиди тези разходи с точност до четири-пет на сто. Когато знаеш, че ще загубиш един кораб от десет заради нападения на тирейски оранжеви, можеш да пресметнеш необходимата печалба, за да рискуваш отново следващата година. С времето тези загуби натежават. Баща ми дори нямаше възможността да проумее, че само с помощта на Мелантес още имахме владения към края на Войната на Лъжепризмата и Кървавата война, макар че загубихме твърде много синове и дъщери… — Ейрени спря да си поеме дъх. — Щом отворех книгите, за да взема решение за превоза на едно или друго, виждах и колоната за тези разходи. Но не ми се налагаше да харча тези пари.

— Аз умея да смятам, и то много добре — продължи тя. — Сравнявах моите записи с останалите от Мелантес. Научих нещо, което не мога да оспоря, та ако ще и безброй пъти да преглеждам счетоводните книги — длъжница съм ти, Гавин Гайл. Доколко съм ти задължена е друг въпрос и отговорът зависи от догадките ми. Защото макар че онези четири-пет на сто загуби са неизменни и аз щях да загубя и хора, и ценности заради бандитски набези, убийства и пиратски нападения, най-важното беше кога щеше да се случи това. Ако загубиш породиста двойка жребец и кобила от хергеле, в което имаш стотици, не е добре, но ако ги загубиш, преди да са дали разплод, свършено е с тебе. Местех топчетата на сметалото как ли не и изчислих всичко, доколкото е възможно. Реших да не включвам в сметките покрусата и гнева от погубени близки или доверени служители и роби. Открих, че няма как да пресметна и възможната, но неясна загуба на време за самата мен, ако толкова членове на моя род бъдат изтребени, че съм принудена да се омъжа и да раждам деца. Жените в нашия род обикновено се възстановяват бързо след раждане, но как да предвидя колко бременности бих могла да издържа или колко работа бих могла да свърша в напреднала бременност или скоро след раждането? Разбира се, не се опитах да определя доколко е ценно, че останах неомъжена и бездетна. При сегашното си богатство бих платила много повече за това предимство, отколкото ако обстоятелствата се бяха стекли другояче. Както виждаш, ти ме въвличаш в сложни пресмятания.

— Май се оплетох по някое време в разсъжденията ти — каза Гавин.

Всъщност си мислеше, че схваща логиката ѝ, но рядко е грешка да внушиш на врага колко по-умен е от тебе.

— Защото ти прекрати войната, Гавин. После помете пиратите. Няколко пъти. А още не съм добавила и намаляването на налозите, защото вече никой не беше принуден да събира пари за война. По един или друг начин, Гавин Гайл, твоят род ме лиши от баща, от последния ми жив чичо и от четирима далечни братовчеди. Но според моите изчисления аз ти дължа от четири години и двайсет и три дни до двайсет и седем години и шестнайсет дни. Години на мой труд. Години от моя живот. Възможно е да си ми спестил хиляда пъти по хиляда данара. Даде ми шанс да възродя семейството си, а като сложи край на Кървавата война, ти несъмнено спаси мнозина от хората, които обичам. Желанието ми да те убия е неистово до болки в корема и щом се сетя за тебе, имам такова главоболие, че може да срути цяла империя. Известна съм, може би дори прочута с почтеността си в сделките. Никога и никого не съм мамила, макар че много пъти можех да си го позволя през последните години с могъщество като моето. Но как да сложа на везните кръвта?

— Да, оставям противоречиво наследство в този свят — намусено отбеляза Гавин.

— Кръвта се уравновесява с кръв — каза Ейрени.

— О, въпросът бил реторичен. Но ти гледаш и твърде мрачно, и твърде ликуващо, за да очаквам от тебе думите: „Гавин, ти спаси любими за мен хора, затова ще те пощадя.“

— Какъвто ще да си, Гавин Гайл — а ти си какъв ли не, — поне не си глупак. Чу ли за битката при Биволски брод?

— Прекалено зает бях: все ми се струваше, че греба неспирно в кръг. Пропуснал съм новините.

— Хромарият е загубил петдесет и пет хиляди души за един ден. Трийсет и пет хиляди от тях бяха рутгарци. Мои сънародници.

Гавин се почувства като след ритник в корема.

— Какво е станало?

— Генерал Азмит си наумил да притисне войските на Цветния принц до река Ао и да ги разгроми.

— Ао? Но тази река не е чак толкова дълбока, нали?

— Достатъчно дълбока е през дъждовния сезон.

Гавин бе виждал реката само през лятото.

— Генералът се опитал да приклещи Кървавите халати, докато прекосявали брода. Но техните цветни бесове сътворили мостове за няма и половин час, нашата армия била обкръжена и изтласкана към реката. Отрядите от Кървавата гора възразявали, че планът му е гибелен, и се зарекли да напуснат армията, ако упорства. Генерал Азмит обаче не се отказал. Нападнал без тях. И така Цветния принц навлязъл в Кървавата гора, без те да загубят никого, но моят народ понесе удар, от който може и да не се опомни.

„Моят народ.“ Каза го не като една от рутгарците, а като тяхна предводителка. Значи държеше сатрапата Птолос в малкия си джоб. Но това не беше най-лошото. След битката при Ру Седемте сатрапии бяха претърпели втори разгром във войната. А колкото и да беше богат Рутгар, сатрапията не можеше да си позволи загубата на прекалено много хора, без да рухне.

— Не последвало нищо добро — продължи Ейрени. — След Биволски брод разделил войските си на две и изпратил половината нагоре по течението към изворите на Ао, за да прекъснат пътищата за снабдяване на Цветния принц.

Твърде дълъг път и твърде дълго време без половината армия. Гавин би поверил задачата на малки отряди по цялото течение на реката, които да тормозят врага с набези.

— Генерал Азмит умолявал хората в Гарванов камък да издържат, обещал да ги спаси. И те се сражавали, но той им се притекъл на помощ прекалено късно. И генералът с армията си побягнал, като изоставил и оръдия, и барут, както и цели обози с припаси и мускети.

— Очевидно е, че имаш само един добър избор — каза Гавин.

— Какъв?

— Освободи ме.

— Че защо да го правя?

— Защото аз побеждавам в битки. И защото ако толкова държиш да пресмяташ дълговете в кръв, най-много ти дължи Цветния принц.

— Не съм убедена. Според мен и този кръвен дълг е твой.

— Мой?! — искрено се изуми Гавин. — Как би могла да ми припишеш вината за всички онези мъртъвци?!

— Ти допусна да се разпали тази война. Можеше да я спреш още в Гаристън или много по-рано.

— Какво?… Какво?! Всичко, което правех, беше само за да сложа край на войната. Колко некадърни са твоите шпиони, ако са ти съобщавали друго?

— Ти си лъжец, Гавин Гайл. В това са единодушни.

Той би се примирил да го убият в отплата за греховете му, които си бяха многобройни. Но да го убият, защото е виновен за онова, което се мъчеше да предотврати… Реши да опита друг подход.

— Помниш ли номера си в лотарията?

— Сто петдесет и седми. Всеки помни своя проклет от Оролам номер. Два дена стисках сгънатото листче в ръката си и се питах дали означава, че ще умра.

Младият побеснял Гавин бе измислил лотарията, за да спре веднъж завинаги Кървавата война. Само най-видните родове от двете враждуващи страни получиха номера. Две хиляди от най-богатите и влиятелни особи в Кървавата гора и Рутгар бяха събрани по негова заповед. Черногвардейците щяха да се гътнат от яд, че им бе поверена такава задача. Но и това не го спря.

Гавин покани всички онези хора на хиподрума, за да се молят заедно за мир. Но присъствието им там не беше доброволно. На хиподрума не бяха допуснати други притеглящи освен принадлежащите към семействата, а черногвардейците иззеха всички големи оръжия. Позволиха на благородниците да носят само ножове за самозащита, за да успокоят подозренията им. Старейшините на родовете също разбираха, че не е добра идея да има мечове, атагани и копия на такава голяма среща между непримирими врагове.

Всяко семейство се подреди в колона според изтеглените номера. Те си мислеха, че номерата са им се паднали случайно. Фелия Гайл помогна на Гавин да реши кой ще стои в предните редици. Тя помогна и в осъществяването на самата заблуда: Гавин беляза всяко сгънато листче, като повтори написания на него номер със свръхвиолетово. А Фелия Гайл носеше на шнурче около шията си свръхвиолетовите очила на Луцидоний, макар че никой не знаеше какви са очилата, а и не подозираше какви възможности ѝ дават. Сложи очилата и склони глава, сякаш унесена в молитва, докато бъркаше в голямата купа. Поглеждаше през очилата и всеки път вземаше нужния номер.

Така подредиха семействата както искаха — освен едно, хората в което си размениха номерата. Младият и много по-гневлив Гавин сви рамене и каза:

— Искат да излъжат Призмата? Който сее вятър…

Майка му знаеше как завършва поговорката и не възрази.

Колоните на семействата стояха около него, онези с най-малки номера отпред в най-тесния кръг с лица към Гавин. Той им посочи голямата кръгла дървена маса, сложена на подиума, и подхвана молитва за мир — глупотевини, които вече не помнеше. Всички приеха подобаващо абстрактните и необвързващи слова към Оролам, като склониха глави и направиха знака на седемте. Гавин пак протегна ръка към грубо скованата маса.

— Приятели мои, ето я масата на мира. Ще се присъедините ли към мен около нея под благословената светлина на Оролам?

Едно от семействата — Сини камбани — насърчи майката да пристъпи напред. Някога бяха многобройни и свирепи. Сега бяха сянка на величието си. Две дъщери, двама далечни братовчеди и не особено просторни земи, а и нямаха богатства. Крепяха се на косъм от свличането сред простолюдието или изчезването.

Всички други се взираха в своите лейди и лордове, банкони и кони.

— Както виждам, още не сте разбрали — каза им Гавин. — Вашата война опустоши земите ви. Всяка нива се просмука с нечиста кръв, всяко следващо деяние надминаваше предишното по нечовешка низост. Вашата война е оскърбление към Оролам. Това ви е известно, но във вас кръвожадността е по-силна от срама. Не смеете да молите за прошка, защото тогава би трябвало да простите и злодеянията на враговете си. Вашата враждебност и злоба са като набъбнал цирей на лицата ви, цирей, който ви пречи да виждате. Всяка година принасяте в жертва на смъртта своите синове и дъщери, за да съхраните глупостта и гордостта си. И всяка година жертвате още повече хора от онези, които страдат заради вашето безбожие, вашето светотатство, вашата наглост. Вие оскърбихте не само Оролам. Оскърбихте и мен. Вие ограбихте не само своите семейства, семействата на враговете си и невинните. Вие ограбихте Седемте сатрапии. При вас, при бащите и дедите ви са идвали сатрапи и дори Призми, за да спрат тези войни. И вие сте им отговаряли с кратки примирия и лъжи. Време на привидно спокойствие, за да се въоръжите и разплодите отново, за да подберете най-силните притеглящи на най-много цветове сред синовете и дъщерите си. Знам. Да, аз също съм плод на такъв подбор. Но сега съм Призмата. И това, което ще направя днес, не е за моето семейство, а за Седемте сатрапии. Днес вашата война свършва. Питам ви отново — ще седнете ли с мен около масата на мира?

Завъртя се с протегната ръка, сякаш подканваше всички. Никой не помръдна. Пренебрегваха волята на Гавин, който преобръщаше света с лоста на желанията си. На Гавин губещия и водещия, най-измамния притеглящ. На Гавин екзекутора.

Той вдигна глава към слънцето, сякаш се молеше. Денят беше от онези, в които горещината прежуря, въздухът над речното устие е по-гъст от кръв и носи шумовете на града чак до хиподрума. Гавин не се молеше — събираше сила.

— Както искате — изрече гръмко.

Пак размаха ръка и този път шипове от син луксин полетяха по насочващите нишки от свръхвиолетово, които бе прокарал към гърлото и гръбнака на всички в първата редица.

Стоящите пред всяко семейство се строполиха мъртви. Толкова внезапно, жестоко и тихо, че никой не продума. Мнозина дори не разбраха защо хората отпред се свлякоха.

— Войната наглед е ужасен хаос! — кресна Гавин. — Не сте ли съгласни? Кой ще живее, кой ще умре? Като лотария. Но в моята лотария умират само онези, които са виновни за тази война. Мисля, че обикновените хора ще са много доволни. И така! Кой ще седне с мен около масата на мира?

Отначало потресът надделя, семействата се бяха вторачили в своите мъртъвци. Но във всеки от случаите „Оролам“ бе избрал най-гнусните, най-злобните, най-омразните или най-виновните да застанат пред другите. Някои семейства сигурно щяха да се зарадват, че са ги отървали от най-противната твар сред тях. Много повече щяха да са щастливите, че е умрял най-ненавистният им враг в друго семейство.

Но тук бяха събрани хора, отгледани за война — много от тях в буквалния смисъл.

— Полудя ли?! — провикна се някой от рода Върба.

— Ти уби баща ми! — изрева шестнайсетгодишно момче от Зелена ябълка: косата му беше с цвят на пламъци.

Пак проклетата избухливост на благородниците от Кървавата гора. Младежът извади кинжала си.

— Твоят баща беше глупак. Ти също ще си мъртъв глупак, ако ме нападнеш — каза му Гавин.

С нечленоразделен вопъл юношата се хвърли към подиума. Някои хора не понасят добре изненадата.

Гавин изуми множеството, като му обърна гръб и се провикна:

— Не е нужно да има още мъртъвци!

А зад него стремително издигналият се млад черногвардеец Железни, вече стражеви капитан, изникна сякаш от нищото и посече момчето, преди да е доближило Призмата.

Гавин се вбеси от цялата тази безсмислица и викна:

— Седнете около проклетата маса и никой друг няма да умре!

Сините шипове се стрелнаха още веднъж. Мъжете и жените в следващата редица паднаха бездиханни.

Живите изпаднаха в паника и се разбягаха по отъпкания пясък. Гавин очакваше това. Жалки страхливци. Нима си въобразяваха, че не е подготвял засади през Войната на Призмите? Все още я наричаше така наум — също като победените във войната, а не Войната на Лъжепризмата.

Яростта му се разгоря дотам, че се чудеше дали да почака, докато тълпата стигне до капана, преди да го задейства. Не, не. Стига толкова смърт. Важното беше да ги прекърши и подчини, а не да настрои завинаги срещу себе си малцината оцелели.

Докосна широкия кръг от свръхвиолетово, заложен предварително под пясъка, и с все сила тласна в него луксин. Огромен обръч от гибелно остри шипове изскочи и затвори като ограда благородниците. Зелен, син и жълт луксин се преплитаха и преливаха, все едно подканяха жертвите да се нанижат на тях.

В усилията си да спрат хората се спъваха един в друг, блъскаха се и падаха.

А зад сияещата стена на смъртта пред всеки изход от хиподрума имаше черногвардейци с безжалостни погледи, стиснали оръжията си. Стояха в отпуснатите пози на опитни убийци, готови да поразяват и с луксин.

— Не е необходимо да умрете! — пак извика Гавин. — Върнете се на местата си!

Неговите черногвардейци и притеглящи обикаляха около оградата и крещяха:

— Застанете в редици! Веднага!

След броени минути благородниците стояха отново в кръг около Гавин. Той заговори по-тихо:

— Нима предпочитате смъртта пред мира? Безсмислено е да умират още хора и в семействата, и в земите ви.

— Ако те послушам — обади се една старица, — ще се опълча на всички тях. Как моят малък род ще се опази да не го смажат Върба от едната страна и Маларгос от другата?

— Който приеме моя мир, получава моята закрила — заяви Гавин. — Който наруши моя мир, печели само бърза и жестока смърт.

Завъртя се бавно с протегната напред ръка и този път светещи жълти кръгове белязаха следващите набелязани жертви. Но в предната редица вече стояха много деца, любими лели, обичани синове. Оролам да прости на тези семейства, ако дори сега угодят на ината си. Оролам да им прости…

Гавин остави тишината да натежи и когато някой се престраши да отвори уста, размаха ръка толкова светкавично, че цялата тълпа се смръзна в очакване на третото нападение. Гавин се обгърна във вълни от подчервено и въздухът около него затрептя. Беше усъвършенствал този фокус през войната, за да изглежда, че излъчва мощ. Гласът му отново загърмя оглушително:

— Това е краят на вашата война. Кой… ще… седне… около… масата?

И враговете сключиха мир сред труповете на доскорошни убийци и горделивци. Не беше лесно, но се случи бързо. Не можеше да разпростре възмездие върху всички, които го заслужаваха — колко назад да се върне в присъдите си, след кой ужас в дългата верига да каже: „Всичко преди това зверство е простено“? Но мирът бе наложен. Бившите врагове си размениха заложници, други заложници бяха изпратени в Хромария, където Гавин щеше да отговаря лично за безопасността им. През следващите години съвсем очаквано Мирът на Призмата бе подложен на изпитание. И то от негов братовчед — Маркос-Севастиан Гайл, който отмъсти за изнасилване през войната със същата гнусотия. Явно си въобразяваше, че кръвната връзка с Гавин му дава по-голяма безнаказаност. Ако имаше поне частица от ума, присъщ на рода Гайл, щеше да знае, че е вярно точно обратното.

Намериха Маркос-Севастиан обезобразен на градския площад, отсечените му ръце и крака подредени спретнато пред трупа, а под окървавената му брадичка имаше табела: „Същото ще сполети всички, които нарушат Мира на Призмата.“

По-късно се наложи пратеник на Гавин да отиде при един рутгарски лорд, решил да смаже с богатството си свой бивш васал, който го предал през войната.

Лордът се вразуми само със сурово послание. Кръв и думи. Мир чрез меч и воля.

Ейрени Маларгос бе подписала мирния договор първа сред предводителите на най-могъщите родове.

Сега Гавин ѝ каза:

— Още ли вярваш, че в лотарията имаше нещо случайно? Твоят чичо Пераклес беше страхливец, а не воин. Обиждаше се лесно и със същата лекота изпращаше други да умират, но никога не застана до тях на бойното поле. А жена му Тера? Нима тази злобна хиена имаше в главата си достатъчно ум да заведе семейството си на пикник, камо ли да избере мира? Помисли кои умряха тогава. Всички те с печалното изключение на момъка от Зелена ябълка бяха тъкмо хората, които не можеха да понасят дори мисълта за мир или извършиха такива зверства, че другите семейства също не биха помислили за мир, докато те са живи. Ако Оролам е решил кого да погуби, направи го чрез мен. И чрез майка ми. Тя ми помогна да подредим така благородниците. Само тя ги познаваше толкова добре, че да не сбъркаме. Тя те избра, Ейрени. Помниш ли онзи момент, когато седяхме около масата и ти предпочете да заминеш като заложница в Хромария, защото Тизис беше прекалено млада? Но майка ми реши, че ти ще оглавиш рода. Тя прецени какъв номер от лотарията да изтеглиш. Все едно е дали ще кажеш, че ми дължиш всичко или нищо. Но на майка ми дължиш своя живот и властта си.

В очите на Ейрени се събираха сълзи и Гавин не знаеше дали си спомня онези, които умряха през онзи ден, или от какво се е лишила начело на своя род, или Фелия Гайл, чието скъпоценно приятелство бе загубила.

— Тя… спомена ли за мен? Накрая?

Добре е човек да отбягва най-изкусителните лъжи. Така доказва честността си. Гавин бавно завъртя глава.

— Съжалявам. Имахме… съвсем малко време. Цветния принц беше буквално пред прага, трябваше да браним града. Онова Освобождаване беше много… припряно.

Убеди я. Оролам беше свидетел, че я убеди! Щеше да се измъкне въпреки всичко от килията и да се изкатери до самото небе. Щеше да усети слънчевата топлина на лицето си. За Гавин Гайл нямаше нищо непосилно. Разчиташе не само на магията си. Светът не бе познавал досега друг като него. Можеше да се мери със самия Луцидоний. Той беше бог…

— Лейди Маларгос, върни ми свободата. Аз ще победя в тази война и ще ти се отплатя за всичко, което ти дължа, а Цветния принц ще си плати с кръв.

Но тогава вратата се отвори и влезе не кой да е от някогашните приятели, любовници и врагове на истинския Гавин, а онази сред тях, която съчетаваше и трите качества — нукабата на Пария. Носеше обикновени дрехи, каквито една парийска благородница си позволява само у дома сред своите придворни дами и евнуси. Това подсказа на Гавин, че тя е почитана гостенка и близка приятелка на Ейрени Маларгос. Носеше чехли със скъпоценни камъни, шалвари до средата на прасците, стегнати с пояс от брокат с дълъг увиснал край, тънка блуза с дълбоко деколте и елек, подчертаващ гърдите ѝ и украсен със същото изобилие скъпоценни камъни, което се виждаше веднага в няколкото огърлици и по хлабаво вързаната на главата ѝ кърпа.

Ситните татуировки, известяващи ранга ѝ на нукаба, трудно се забелязваха на гладката черна кожа. Една под долната устна и по една под всяко око с красивите старопарийски писмена. Надписът под лявото око гласеше: „Прокълната обвинителка“, а под дясното — „Благословена спасителка“.

— Приветствам те, Гавин — каза най-могъщата жена в Пария. — Знаеш ли какво е това? — Вдигна ръката си, която държеше метална верига с окачен на нея голям кристал. Приличаше на огън, уловен в кехлибар. — Това е зародишният кристал на оранжевата напаст. Освен всички други свойства може да разкрива лъжи. А ти, великолепни шибаняко, си лъжец.

57.

— Разгадах нещо вълнуващо, наистина! — каза Куентин.

Стоеше прав върху масата в забранената библиотека. Косата му беше разрошена, имаше набола от няколко дни рехава брада.

— За жалост заключението ми е очевидно и изобщо не ни помага! — добави той с пресекливия смях на човек на ръба на силите си.

— Куентин, от какво са ти почервенели зъбите? — попита Кип. — Само не ми казвай, че е кръв…

— Хе-хе-хе! — Смехът на луксиата изтъня налудничаво. — А, не е кръв. Кат е. Знаеш ли какво е кат? Ободряващо вещество. Не го бях опитвал до вчера… ъ-ъ, допреди три дни. Наливах се с копи и кат и…

Куентин сведе поглед към няколко съда, сложени под масата.

— Моля те, кажи ми, че не си превърнал вазите с цветя за Висшите луксиати в нощни гърнета — изпъшка Кип.

— Кип, под тънкото лустро на вълнението ми май напира преумората и може да припадна.

— Като те гледам, нищо чудно — отвърна Кип. — А какво си… първо си изпил водата от вазите, така ли?

— Ами да, първо, а не след това. Щеше да е гнусно. Пък и докато бяха пълни с вода, нямаше място…

Кип поклати глава. Вдигна ръце, хвана Куентин и го свали на пода. Не разчиташе хилавият луксиат да скочи сам, без да се нарани. Куентин не тежеше повече от Тея.

— Ъ-ъ… Благодаря. И те моля да не ме докосваш. Аз не… Просто не понасям да ме пипат. Благодаря.

Кип сви рамене. Значи Куентин беше особняк — като всички хора всъщност.

— Е, кажи за загадката.

— Има връзка между Черните карти и Светлоносеца!

— Хъм… наистина вълнуващо. И каква е връзката?

— Това, че не знаем нищо нито за тях, нито за него! Ха!

— Не е чак толкова вълнуващо — измърмори Кип.

— Аз… аз… нали ти казах, че разбрах как са подредени книгите?

— Преди три седмици.

— Да, прав си. Да… Аз… открих всички текстове, в които се споменава Светлоносеца… Ще ти ги покажа след… след малко. И имаме проблем с всички…

— Какъв проблем? — прекъсна го Кип.

— Почакай де! Хрумна ми нещо, започнах да ровя и намерих всички книги за Черните карти. Отначало не можех да ги открия, после започнах да търся не книги за Черните карти — те са били изгорени, откраднати или скрити, а книги за всички карти. Онези, които са били написани преди Черните карти да бъдат обявени за черни, тоест еретични. Схвана ли?

— Досетлив си.

— И установих същото! — възкликна Куентин.

— Кое е същото?

— Същото като в текстовете за Светлоносеца!

— Но ти още не си ми казал…

— О, вярно. Виж.

Луксиатът посочи мъничка книжка на масата. С толкова стари листове, че бяха крехки и осеяни с петна.

— Какво е това?

— Молитвеник на луксиата. Съшили са книга вместо свитък, за да се прелиства лесно и да се побира в джоб. Правили са ги трайни и с много празни страници в края, та луксиатът да записва мисли, молитви или сънища, пратени от Оролам. Или пророчества. Тази е била на самия Дарджан.

— Онзи воин-жрец ли?

— Той е бил старшият адар касис гуарджан. Жрец пазител на зеленото.

— Страниците изглеждат чудновато — подхвърли Кип.

— Текстът ли? И за мен е чудноват. Не знам тези езици. Събрах всички стари книги, които не са на старопарийски или парийски, с преводите им. Доста ми провървя, че и преводите са били преместени в тази библиотека.

Кип обаче говореше не за самия текст, макар че и той не можеше да го разчете, а за празните места по страниците. Изглеждаха като че ли някой е писал с невидимо мастило, но не се забелязваха никакви следи от перо.

— Защо има пролуки?

— Погледни книгата с превода, ето я.

И в превода имаше пролуки. Не съвпадаха съвсем точно с празните места в оригинала, но Кип се досещаше, че и в двете книги липсват едни и същи изречения.

— Във всички тези книги е същото — каза Куентин. — Някой е изтрил много от текстовете.

— Изтрил е мастило?

— Или… или са писали с нещо невидимо. Нали си полихром, ти ми кажи.

Кип заслони очите си с длан от светлината на лампата и разшири зениците си, за да погледне в подчервено. Нищо. Попи малко подчервен луксин от лампата и го прехвърли в пръстите си.

— Кип, притеглянето на подчервено е абсолютно забранено в библиотеките! — настръхна Куентин. — Може да те прогонят!

Опита се да прошепне последната дума, която обаче отекна като вик.

Но Кип вече бе проверил каквото искаше. Нямаше мастила, реагиращи на топлина. Плъзна зрението си към свръхвиолетово, толкова често използвано за тайни послания. Пак нищо. Покри внимателно страниците със свръхвиолетов луксин. Нямаше блещукане. Сложи си поред всички цветни очила. Нищо в нито един цвят.

Но когато взе очилата за свръхвиолетово, едната леща беше счупена.

— Адове… — изръмжа той.

— О, Бен-хадад не ти ли каза, че… Уф!

— Какво да ми каже?

— Нищо в нито един цвят ли не намери? — припряно попита луксиатът.

— Какво да ми каже?

— Всички те помислили за мъртъв. А той искал да направи някакви опити. Случило се нещо. Той май все се чуди кога е подходящият момент да ти каже. Той… е много гузен.

— Добре де, а ти защо ми каза?

— Ами… изплъзна ми се от устата.

— Всъщност питам не защо ми каза, а защо го направи вместо него… Както и да е. Покажи ми всичко.

— Навсякъде е същото. Преписах всички запазени текстове. Във всяка книга, във всеки превод са останали само откъси от пророчествата за Светлоносеца. Отначало предположих, че са писали с лошо мастило. С някои стари ръкописи е така — мастилото избледнява с времето и текстът става нечетлив. Но тогава нямаше да има преводи, в които са заличени същите части.

— Защо не? Нали ако в текста вече е имало празнина, и преписвачите са щели да оставят пролука?

— Преписвачите и преводачите винаги отбелязват, ако в оригинала има нечетлив или заличен текст. И не биха оставили пролуки — никога не са го правили, това е хабене на листовете, а те са скъпи. Значи… значи някой е изтрил едни и същи части и в оригиналите, и в преводите. Разбира се, не сме изгубили всички пророчества за Светлоносеца. Но в тези книги имаме само откъси. А и не всички текстове са преведени. Сам се опитах да преведа другите.

— Чакай, чакай! — слиса се Кип. — Как са трили мастилото?

— Ако е на кожа, можеш да го остържеш. Често мажат почистеното място с нов слой от разтвора за избелване. Ако е на папирус, можеш да…

— Но аз не виждам никакви разлики между изтритите места и оставения текст. Не личи листовете да са били обработвани допълнително.

— Може да е направено преди толкова време, че разликата да не се забелязва.

— Тоест откъсите са заличени отдавна?

— Ако е имало определен период, когато някой е искал да се отърве от опасни писания в много документи…

— Например Службата по вероучение ли? По времето, когато е разпращала своите луксори?

Куентин кимна унило.

— Сигурно са измислили някакви съчетания на луксини, които са извличали мастилото от листовете. С удоволствие биха прилагали такива средства в борбата срещу ересите.

— Тези гадини… — процеди Кип. — Толкова време е минало, откакто са измрели, а още ни вредят.

Каза си, че ако Тея е живяла в онова време, луксорите са щели да я изгорят като еретичка.

— Да оставим това — махна с ръка Куентин. — Ето пророчествата, които събрах. После искам да ти кажа още нещо.

Кип прочете:

Със смърт в ръка, неговата карта, неговата участ,

той воюва срещу/бори се с/убива предумисъла.

— Воюва срещу, наклонена черта, бори се с, наклонена черта, убива? — проточи озадачено.

— Това е мой превод. Съжалявам. Тежко за осмисляне. Дали означава, че е импулсивен? Може би убива, без да обмисли предварително действията си?

— Всички ли са толкова зле? — попита Кип.

Веднага долови, че е засегнал Куентин.

— В някои от тези езици контекстът е много важен, но необходимите за разбирането му части са заличени нарочно. Някой го е направил с ясната цел смисълът на целия текст да не бъде открит.

В здрача на времето ще се възвиси джинът,

в реките ще тече кръв, луната ще свети синя.

От Двестате ще излязат Деветте

да донесат края на времето.

Кип погледна Куентин.

— Това е тъпо. Какъв е този джин?

— Те са духове. И то могъщи. Полубогове, да речем.

— Сигурен ли си, че пророчеството е за Светлоносеца?

— Да. Вярно, не е като всеобщите песнопения или лъвовете, играещи сред агнета.

Бунтовниците се надигат, старите нрави ги няма,

ерес, лицемерие…

— Само това ли е останало? Не ни е много полезно.

Обратно при чекръка

отхвърлен в кръв

жертва на прометейско котило.

— Прометейско ли? — не разбра Кип.

Дали не беше дума от старорутгарски?

— Обикновено е определение за онзи, който прибягва до насилие с добри намерения. Навява мрачни чувства, нали? Но ти още не си видял най-доброто.

Кип се взря. Само заглавие: „За дара на светлината“.

— Ами… чудесно, Куентин. Но къде е стихотворението?

— Не, само това е. Но я виж сега! — Луксиатът доближи книгите една до друга. — Преводът е неправилен, затова не е заличен. Пропуснали са го. Тази падежна форма обикновено означава „за дара на светлината“, но може да се разбира и като „за дарителя на светлина“.

— Гледаш ме, все едно очакваш да ме озари откровение — изсумтя Кип.

— В езика на оригинала обичайната конструкция би трябвало да е doniae luxi. Но редът на думите няма значение освен за открояване на смисъла. Тук е luxi doniae.

— Все още не…

— Преди векове парийското произношение е отстъпило пред рутгарското и luxi вече било транскрибирано като luci.

— Пак не…

— Luci doniae. Което в именителен падеж е… Хайде де! Все едно да обяснявам какво е смешното в някой мръсен виц.

— Ох… Луцидоний! Значи стихотворението е озаглавено „За Луцидоний“? И какво означава това?

Въодушевлението на Куентин се изпари.

— Е, не знам. Все пак разбираме, че Светлоносеца някак е свързан с Луцидоний. Даряващия светлина и Светлоносеца? Дали не са един и същ човек? Ами ако Светлоносеца вече е бил на този свят?

— И никой не е забелязал?

— Всички са забелязали Луцидоний. Той е променил… целия свят.

— Но не са забелязали, че е същият човек, за когото изричат пророчества?

Ръцете му изковани да вземат острието,

кожата му боядисана за война.

От бащата на бащата е повален той,

всичко ще спаси чрез онова, от което всички се гнусят.

Кип беше склонен да се откаже, но Куентин каза:

— Не, не, виж, това дори не е точен превод. Личи по сбъркания ритъм. Ямбите са присъщи за нашия език, но онези хора са предпочитали дактилен хекзаметър.

— Дакти… Какво?!

— Няма значение.

— Но как ни помага всичко това?

— Ами… може би никак. Но аз бих разсъждавал години наред над тези слова! А в този откъс „той“ може би се отнася за Светлоносеца, понеже обяснението също е изтрито. Това е оспорвано пророчество, но не знам дали защото не са сигурни, че е свързано със Светлоносеца, или защото го смятат за невъзможно.

… той ще оскубе брадата на самия безсмъртен и ще открадне шапката от главата му в Голямата библиотека.

Куентин вдигна рамене.

— Скубането на брада е идиом за дразнене, а да откраднеш нечия шапка… за обитатели на пустинята е било същинска наглост. Значи ще го дразни и вбесява? Може би ще разберем думите малко по-добре, ако проучим кога са били употребявани тези идиоми в съответните култури. Но пророчеството е оспорвано и това занимание не ми изглежда чак толкова важно.

— Не разбирам защо го оспорват — призна си Кип. — То поне е ясно и конкретно.

— Така е. За съжаление знаем, че Луцидоний никога не е влизал в Голямата библиотека, която е опожарена преди почти три столетия. Изгорили я теларски отцепници. Жертвали живота си само за да ни отнемат нещо, което сме обичали, защото ни е възвисявало. Оролам да ги прокълне.

— Да, много интересно и, общо взето, безполезно.

— Знам. Още не съм ти казал другото, което е и по-интересно, и… по-безполезно.

Куентин вече имаше толкова изнурен вид, че Кип посегна да го хване, за да не падне. Но щом видя свитите вежди на луксиата, отдръпна ръката си.

— Какво е то?

— В тези библиотеки има изумителни писания. Представи си — научих защо Празникът на светлината и мрака може да се разминава до един месец с есенното равноденствие, както беше миналата година. Той е… и това не е важно сега. Има и ужасни текстове. Колкото и съсредоточен да бях в търсенето, попадах на… Все едно. Но и в тези гадости не е заличен нито един ред. Поне досега се убедих, че никакви писания, чието съществуване може да е било непоносимо за луксорите, не са били унищожени… освен всички трактати за Черните карти. Не знаем дори заглавията. Просто ги няма, Кип. Нищо друго не е било премахнато — само части от пророчествата за Светлоносеца и всичко за Черните карти. Трябва да има някаква връзка между тях. Има сили, които не искат да открием истината. Но тя вече е недостъпна. Нали се убеди, че не са останали дори следи от перо по листовете? Искали са да опазят тайната и са успели. Постигнали са целта си.

58.

— Какво правиш тук? — попита Карис от вратата на тренировъчната зала на Призмата.

Зимните месеци минаха за Кип и Карис в привично удобния ритъм на заниманията им. Шест дни в седмицата прекарваха почти цялата сутрин заедно, после всеки се заемаше с другите си задължения.

— Слязох да побъхтя чувала — отвърна Кип и сви рамене.

Когато започна тренировките си с Карис, не я познаваше толкова добре, че да долавя настроенията ѝ, но с времето осъзна, че тя се е отърсила полека от унинието. Ако беше в лошо настроение, просто ставаше по-сериозна, по-зряла, по-съсредоточена. И сега си бе сложила тази маска. Косата ѝ, сега боядисана черна, беше стегната на опашка.

— Той ще се върне — каза ѝ Кип.

Обърна гръб на тежкия чувал и остави ръкавиците от зелен луксин да се разпръснат. Бяха минали шест месеца от битката при Ру и почти шест месеца, през които тренираше и гледаше как само пълноправни черногвардейци потеглят на плъзгуни да търсят Гавин или цветната напаст. Почти шест месеца само лоши новини от войната — поражението при Руишки нос, набезите в Северен Аташ, разгромът при Биволски брод, твърде кървавата победа при Кръстопътя на двете мелници, неизменното четене на Списъците, в които все повече бяха имената на умрели от мръсотията и заразите в полевите биваци.

Почти шест месеца блъскане на противния чувал с надеждата, че все някога ще накара прокъсания шев да се разпори — но само увеличи пролуката мъничко. Знаеше, че е момчешка приумица да налага тежкия чувал, за да се изсипят плътно набитите в него стърготини. Знаеше, но това не означаваше, че е загубил желанието си да го постигне.

— Все това чувам от тебе — подхвърли Карис и отиде зад един параван в близкия ъгъл.

Излезе оттам в червено подобие на черногвардейската униформа.

Бялата късаше всички връзки на Карис с Черната гвардия. Червените дрехи се появиха в самото начало. После ѝ забрани да тренира в големия двор за черногвардейци в подножието на кулите. Забрани ѝ да притегля. Пращаше я да върши разни дреболии. Дори ако в някои дни изглеждаше, че Карис е плакала, преди да дойде в залата, тя не пропускаше тренировките с него. Кип се убеди, че са приятни и за нея. Мъничък остатък от предишния ѝ живот, съчетан с нова цел.

— Прав съм — настоя Кип. — Последния път, когато се тревожех ще дойде ли Гавин да ни спаси, щом се обърнах — и той вече беше зад мен. Така ме стресна, че направо се напиках.

— Кип! Що за приказки!

— Питах се — опита се да отклони вниманието ѝ той — защо винаги ме наричаш Кип?

— Може би защото вече не съм в Черната гвардия?

— Не това е причината. И други извън гвардията ме наричат Трошача.

— Трошача е бойното ти име.

— Ти ме учиш да се бия повече от всеки друг. Дори книгите, които искаш да чета, са за военна стратегия и история.

Карис отиде при поставката за оръжия и взе дълъг тесен и гъвкав прът със сърповидни остриета в краищата. Опря оръжието на рамо, наведе се и зарови в голям съд с предпазители. Намери каквото търсеше и нахлузи на остриетата дървени калъфи, обвити със сюнгер. Чак тогава каза замислено:

— Имаме други лица, когато тръгваме на бой. Можеш да забравиш Кип за малко и да станеш Трошача, докато край тебе свирят куршуми, в гърлото ти люти пушек, а яростта от луксина и битката се смесват в тебе. Но ти си оставаш Кип. Дори в такива мигове пак си ти някъде в душата си. Някои войници искат да захвърлят другия, треперещ в тях, и да останат само бойци. Могат да постигнат това за известно време. Но другият се връща винаги и ако е бил затворен някъде на тясно, неспособен да расте, да се развива, да приеме онова, което боецът прави и обича, двамата ще бъдат сакати и в мир, и във война. Ако презираш слабостта си, вместо да се примириш с нея, само ще се намразиш, ще намразиш и всеки друг, който е слаб. Свестният командир познава силата на войниците си и ги тласка до пределите ѝ, но не отвъд тях. Свестният човек познава собствената си сила и прави същото. — Усмихна се. — Разбира се, на твоята възраст си склонен да смяташ тези предели и за много по-широки, и за много по-тесни, отколкото са наистина.

— А на твоята възраст си склонна към обратното, така ли?

Кип не знаеше точно какво искаше да каже, но му се стори остроумно. Карис обаче стисна устни, присви очи и гласът ѝ стана леден.

— Значи според тебе съм стара?

Кип се опули.

— Аз… ъ-ъ… — Карис се ухили и той изпухтя. — Адове! Пак ме изигра.

— Внимавай с тези приказки, младежо, да не ти измия устата със сапун.

— Ама аз изтървах само две простотии!

Тя му бе казала, че не иска да чува от него „Адове!“ повече от два пъти дневно. И че черногвардейците не дават воля на езиците си и така нататък.

— Преброих три и не греша.

Кип се начумери. „Адове, адове, адове, адове!“

— Знам какво си повтаряш наум — скастри го Карис. — Престани.

„Адове, адове, адове!“ Кип се усмихна.

— И това чух. Винаги си ухилен, когато се репчиш тайно.

„Ухилен ли? Не е вярно!“

— Вярно е — натърти Карис.

— Налучкваш — сърдито каза той.

— Щом така ти харесва, мисли си го. — Тя сви рамене.

Кип пак се ухили, а после се понамръщи. И двамата отсъстваха от церемония.

— Този… Празник на растящата светлина. Какво правят? Тоест какво могат да правят без Гавин?

Изниза се и почти половин година след есенното равноденствие, когато видяха морски демон и кашалот да се бият заради Хромария или заради Лазурното море. Шест месеца на мудно точеща се война през зимата, превозът затруднен от бурното море и проливните дъждове, потънали кораби и затънали в калта кервани, опити да бъде забавено настъплението на Цветния принц в Кървавата гора. Но вече започваше сухият сезон и всички сатрапии знаеха, че войната ще се разгори отново.

— Първо има шествие в чест на твоя дядо — промахоса. После малко фойерверки. И демонстрации на бойни умения. Парите трябва да се харчат за войната, затова ще бъде много по-скромно от друг път.

— С кое ли не е така напоследък — каза Кип.

Тя поклати глава.

— И аз ли бях толкова премъдра на твоите години? Не, не ми отговаряй.

— Трябва ли да присъствам? — попита той.

— Не искаш ли? Колкото и скромни да са празненствата, не си виждал нищо подобно досега.

— Предпочитам да науча нещо, което може да ми спаси живота, вместо да лапам торти и сладкиши.

Карис го изгледа лукаво.

— Зависи от тортата.

— Шоколадова? Да, за нея си струва да умра.

— Шоколадът не струва, откакто загубихме Северен Аташ.

— Точно затова съм тук.

Карис се усмихна.

— Днес ще ти покажа шарана ру — тигровите ивици. — Хвана гъвкавото копие и го завъртя ловко. — Казват, че го правят от кост на морски демон. Свойствата му не са като на другите материали. Гледай.

Замахна с пръта, спря го с другата си длан и той се уви около ръката ѝ като желе, по-гъвкав дори от зелена клонка на фиданка. И се изправи внезапно.

— Великолепно — призна Кип.

Вникваше все по-задълбочено в боравенето с оръжия и можеше да се досети, че шарана ру е от трудните за овладяване, но е смайващо смъртоносно, защото движенията му изненадват, ако го използваш правилно. И все пак беше чудата гледка. Дали не беше и прекалено крехко заради гъвкавостта си? Можеше ли да отбие меч с него?

— Още нищо не си видял — подчерта Карис.

— И какво ще видя?

Тя май се канеше да обясни, но припреният му въпрос я разубеди.

— Хайде сам да откриеш по трудния начин.

— О, тъкмо за това си мечтаех… — озъби се Кип, макар че сам си го бе изпросил с нетърпението си.

— Меч — заповяда Карис. — Я да го видя това твое жълто. Пет, четири…

Кип притегли малко свръхвиолетово и го изстреля към плочките, задействащи светлините. Жълто сияние обля залата. Той го поглъщаше жадно, внезапно избистреният ум му даваше отчетливата точност за съвършения жълт луксин, от който се нуждаеше сега. Изпъна ръка напред и се напрегна неистово, за да втвърди и изтъни струята жълта течност, която се проточваше от китката му.

— Три, две…

— Много бързо е!

Тя завъртя шарана ру в нехайни кръгове, остриетата цепеха въздуха със свистене. Зае бойна стойка в мига, когато завърши броенето.

— Едно… и-и…

Замахна към него с единия край на оръжието.

Кип вдигна жълтия меч, опитваше се да довърши закаляването още докато тялото му се движеше, за да посрещне атаката. Излишният луксин по меча светна ослепително от енергията на сблъсъка с дървения калъф на острието.

Не успя — жълтият луксин се пръсна на парчета. Но и двамата само присвиха очи при избухването му — бяха свикнали с това. Ударът се плъзна по крака му и остави мастилена черта от калъфа — синина за Кип и попадение за Карис.

Тя го остави да оформи меча правилно. Отне му повече от десет секунди. Подхванаха двубоя отново. Завърши с нелепа бързина за няма и две секунди.

Кип изпсува безмълвно и пак зае изходна позиция.

Отново поражение. И отново, и отново, и отново. „Тигрови ивици“ беше съвсем подходящо име — чертите, за щастие от мастило, а не от кръв, се множаха по корема, ръцете, челото, пищялите и китките му.

В десетия сблъсък и той постигна попадение миг преди Карис да го улучи. Тя кимна. В истинска схватка и двамата щяха да са мъртви. Черната гвардия не искаше нейните бойци да умират, докато убиват противниците си. Искаше черногвардейци без драскотина, които са убили врага. Все пак от мъничкия жълъд израства могъщо дърво, нали?

Дори с дървените калъфи и сюнгера ударите на Карис бяха болезнени. След всяка тренировка Кип имаше натъртвания навсякъде и го боляха дни наред. А Карис изобщо не слушаше оплакванията му. Нейните похвати в двубоите, отработени мъчително трудно срещу други черногвардейци, по нищо не напомняха изящната пъргавина, присъща на майсторите на дуелите. Тя влагаше жестоко цялата си сила в прекия сблъсък. Странично хвърляне, удари с лакът, хващане на острието му с ръкавица или притискане на собственото ѝ острие в шията му. Ритници, подсичания, дърпане за дрехите, посягане към очите, удари в коленете, мушкане в бъбреците — прилагаше всеки мръснишки похват светкавично и смъртоносно.

Внушителното тяло и нарастващата мощ на Кип би трябвало да му дават огромно предимство. Но щеше да има превъзходство само ако използваха тежки брадви или бойни чукове. Карис беше малка и твърде подвижна мишена, умееше превъзходно да обръща силата му срещу самия него. Шестнайсет години тренировки с най-добрите бойци на света бяха превърнали дребничката ѝ фигура в гибелно за враговете оръжие.

Днес не му разказваше и обясняваше. В други дни и това се случваше. Учеше го да отделя част от вниманието си за други неща, за да не го заслепи увлечението в схватката, за да гледа не само каквото е пред очите му. Последния път бе научил от нея за другите отряди по света, които също използваха магии в битките: гвардията на нукабата в Пария — тафок амагез; някогашните Синеоки демони, които Гавин унищожил след войната; някои от най-изтъкнатите бойци сред племената по високите плата в Пария; потайната Сенчеста стража в Рутгар, за чието съществуване Карис бе научила от Гавин — отишъл лично да се убеди, че не са заплаха за Седемте сатрапии. Но във всички тези групи малцина владееха бойната магия като черногвардейците. Кун-и-Вор в дебрите на Кървавата гора бяха стрелци с лък, дебнеха в засади по високите клони на дърветата и се прикриваха майсторски. Някои в Сенчестата стража също бяха изключително надарени в притеглянето. Но нито един отряд не разполагаше с такова разнообразие от цветове и способности, каквото Черната гвардия поддържаше неизменно. Нито един отряд нямаше достатъчно притеглящи, за да поддържат традицията във всеки цвят и да предават уменията си на новите попълнения, вместо всеки сам да ги открива наново.

Тези бойни дружини се раждаха във войни и много често загиваха в тях. В Кървавата война се появили над десет такива отряди. Войната на Лъжепризмата донесла края на поне половината от тях. Някои просто се разпадаха с изчезването на причината, заради която съществуваха — онези от Кървавата война или се бяха превърнали в наемнически отряди като Сините копелета или Нащърбения щит, или мъжете и жените се бяха разотишли по домовете си, бяха станали войници в някоя армия, разбойници, селяни. А и знанията за бойните магии изчезваха лесно поради твърде краткия живот на притеглящите.

Кип прозря, че каквито и потресаващи открития да са правели тези хора, несъмнено са имали предшественици. Но техните знания просто са били изгубени безследно.

— А сега готов ли си за втората половина? — попита Карис.

— Втора ли?

Тя размаха „тигровите ивици“. Кип отбиваше неспирно. И в един миг Карис огъна част от пръта около ръката си, после го остави да се изправи… но това се случи двойно по-бързо и сюнгерът остави следа по корема на Кип преди изобщо да е понечил да се защити.

— Що за чудо е това?!

— Удари го. Със замах над глава, съсечи го по средата.

Кип се подчини, острието на меча му се стовари тежко върху пръта между държащите го ръце на Карис. Шарана ру се огъна силно и тутакси отхвърли оръжието му нависоко.

— Същият удар — нареди Карис.

Кип пак се опита да разсече пръта… и този път трудно задържа жълтия меч в ръката си. Шарана ру изобщо не се огъна. Изведнъж придоби твърдостта на стомана.

— Ето я най-голямата чудатост на шарана ру заради костта от морски демон или от каквото ще да е направен. Единственият немагически материал, който се подчинява на волята. Щом поискаш да стане корав, става.

„Моят проблем по-често е, че ми става корав, когато не искам.“ Слава на Оролам, езикът на Кип не повтори мисълта му.

Карис обаче се взря в него и Кип отвърна на погледа ѝ с най-невинното си изражение.

— Кип… — Тя поклати глава. — Само мръсотии са ти в главата.

И двамата се подсмихнаха.

— Можеш да стиснеш здраво шарана ру — продължи тя — и да го направиш толкова корав, колкото… Оролам да се смили! Сега и аз мисля за… Хъм. Но всичко това става най-лесно, когато си окървавен.

Последната дума помете всякакви щуротии от главата на Кип.

— Окървавен ли? — повтори той с глас, който прозвуча твърде пискливо в собствените му уши.

— Волята е в кръвта. Затова Оролам е забранил пиенето на кръв много отдавна. Някои луксиати твърдят, че кръвта попива частица от душата. А може да е само съвпадение. Както и да е, можеш да наложиш волята си на шарана ру. Имало воинско съсловие на Стъкления остров, преди да потъне в морето и да се превърне в Рифа на белите мъгли…

— Нали е легенда? — усъмни се Кип.

Тя му подхвърли оръжието.

— Значи сега държиш легендарен прът.

Поредната неприлична шега напираше в устата му. Срещу него обаче стоеше Карис. Тя му беше като майка.

Но той си имаше майка. И тя беше срам за човешкия род.

— Значи е истина? — попита той, отърсил се от спомените за вонята в онзи шкаф, където бе останал две нощи и три дни и за малко не бе умрял.

— В Кървавата гора си имат Плаващия град. Днес не бихме могли да го построим, но някога хората са знаели как да направят това. Разбира се, в легендите се твърди, че Стъкленият град бил стократно по-голям. Може да е бил двойно по-голям. Или по-малък. Може да е потънал заради богохулството на жителите му срещу Оролам. Или е попаднал в особено силна зимна буря. Или е вярно и едното, и другото.

— Имали ли са други подобни оръжия?

— Каква е първата ти догадка? — попита на свой ред Карис.

— Лъкове.

— Имали са, но малко. Разказват, че били нужни дълги години, за да развие човек такива умения — най-трудно било да проумее каква сила на волята да прилага, а после да поддържа същото напрежение винаги, ако ще да е уморен, уплашен или разярен. Нито един лък не се е съхранил до наши дни.

— Катапулти? — предположи Кип.

— Убивали първо онези, които се опитвали да стрелят с тях.

— Всъщност какво се случва с човек, чиято воля е била прекършена? — сети се той. — Веднъж го направих срещу Гразнър на тренировка, но после нищо му нямаше, ако не греша.

— Зависи колко е напрегнал волята си, когато я прекършиш. Ако му попречиш да изпълни обикновена прищявка, може да го зашеметиш за миг-два. Но ако някой се напъва да направи шарана ру толкова твърд, че да запрати с него камък на две хиляди крачки, и усилието му се провали… Ще остане слабоумен. Завинаги.

— Милостиви Оролам…

— Както и да е. Вече ти казах, че онова воинско съсловие използвало шарана ру в битките. Имали поне десетина танца, с които изпадали в боен транс. И в повечето си нанасяли леки рани по главите и дланите. Хвърляли се в сражението окървавени и не спирали, докато имало още кръв за проливане. Едно от най-тежките им поражения било пред стените на Зелени пристан. Местните хора говорят, че в близката гора по здрач от време на време още се чували техните бойни танци.

— Звучи… призрачно.

— Да, ако ги чуеш, ще подмокриш гащите — ухили се Карис. — Знаеш ли, Кип, исках да ти кажа, че си станал като…

Погледът ѝ се замъгли.

А Кип почувства как под краката му зейна цял кладенец от копнеж, в който започна да потъва. Довърши изречението мислено, но не можа да го повтори на глас, за да не загуби и последните мехурчета на надеждата.

— Не — промени се рязко тонът ѝ, — станал си не като истински воин. Ти вече си истински воин и аз се гордея, че те обучавам.

Не това се канеше да му каже отначало, той си знаеше. Щеше да каже друго. Нали? Щеше да каже онова, за което жадуваше глупавата му душа, сякаш така всичко щеше да се нареди по-добре.

Кимна, за да покаже, че се радва на похвалата, и изпълзя от кладенеца наполовина удавен, излъганата надежда се стичаше на струйки от него.

Но той кимна и се усмихна щастливо. Лъжеше все по-умело.

59.

Ех, какви неприятности може да навлече едно неуспешно покушение…

— Империята е съсипана, Гавин — каза нукабата.

Странно начало. След внезапната си поява и обвинението в лъжа тя се бе отдръпнала в един ъгъл да поговори с Ейрени Маларгос. Явно стигнаха до съгласие по някакъв план, но сега в подземието стоеше само нукабата.

— Как е съпругът ти? — попита той. — Добре, надявам се?

Очите ѝ блеснаха. Поради обстоятелства, за които Гавин тъй и не можа да чуе някакво що-годе задоволително обяснение, Харуру се бе омъжила за Изил-Удад — главата на рода, който се бе опитал да уреди убийството на майка ѝ. А сега Изил-Удад беше сакат. Мнозина разпространяваха слуха, че нукабата го бутнала да се търкулне по мраморна стълба при една от техните пиянски свади. И най-изкусните хирурзи не бяха успели да направят нищо за разтрошените му колене. Но шпионите на Гавин отдавна го бяха осведомили за истината. Съпругът на Харуру я биел често и жестоко. Една вечер тя го упоила, притеглила оранжев луксин върху стъпалата му, за да се подхлъзне, и накрая раздробила коленете му с чук, докато се въргалял безпомощен. Събудил се без никакви спомени за злополуката или пък толкова се уплашил, че се престорил на безпаметен. Политическите интриги в онзи момент ги принудили да останат съпрузи. Изил-Удад беше прикован на инвалидна количка и се говореше, че Харуру му тровела живота усърдно.

Гавин бе виждал много нейни портрети като по-млада и сред тях изпъкваше шедьовърът в стаята на командир Железни. На тях изглеждаше дори красива, но художниците са склонни да прикриват физическите недостатъци на своите могъщи клиенти. Въпреки годините, откакто бе позирала за онази картина, тя още беше великолепна. Може би впечатлението се засилваше от могъществото ѝ. Носеше безупречно нагънат и може би пъстър хайк, само че Гавин нямаше как да различи цветовете. На раменете беше закрепен с лъскави игли във формата на слънчевия лик с лъчи. Може би златни? Огърлица и обици от корал, но обиците не бяха прокарани през самите уши, а висяха на тях в традиционния парийски стил. Жилави мускули, големи очи, пълни устни, стройна въпреки трите родени деца.

— Каква приятна изненада е да те видя тук — каза Гавин.

Тя се разсмя.

— Знаеш ли, от зародишния кристал научавам, че наистина се радваш да ме видиш. Сложна душа си ти, Гавин Гайл, а?

Той примига.

— Какви са тези приказки за зародишен кристал?

Не се знае. Понякога стига да попиташ и ти казват каквото искаш да научиш. А тя се взря в кристала.

— Искрен въпрос. Нима? Нима?!

Прихна отново. Гавин изви вежди. През последните два часа умът му работеше като мелница със свалени ограничители на механизма… и нищо не постигна.

— Помниш ли мозайката на лявата стена, когато влезеш в моята библиотека? — попита тя.

Тази „нейна библиотека“ беше Библиотеката на Азулай. Самото здание беше отпреди повече от осем столетия и се смяташе, че е издигнато върху останките на библиотека, построена поне два века по-рано. На мозайката имаше изображение на крал Зедекия, кожата му изобразена с оникс, със свитъка-копие на мъдростта в дясната ръка, а онова в лявата му ръка — изчовъркано от крадци в прастари времена. Кралете, кралиците и сатрапите след него все не успяваха да намерят поне двама книжници, които да постигнат съгласие какво е държал. Жезъл? Везни на правосъдието? Меч? Иначе отдавна щяха да възстановят мозайката. Гавин си спомни какво бе научил. Крал Зедекия носеше корона със седем звезди. По една за всеки цвят, то се знае. Може би същите крадци бяха унищожили червеното, синьото и зеленото, най-вероятно изработени от рубини, сапфири и изумруди, но поне тази част от мозайката беше по-лесна за реставриране.

Макар да знаеше много за прочутата библиотека, Гавин не бе стъпвал там. И никога не бе ходил при Харуру. И никога не бе лягал с нея. Не бе давал обещания, вече известни само на нея и Оролам. И не я бе напуснал, без да каже нито дума на прощаване… за разлика от своя по-голям брат, истинския Гавин.

„Много ти благодаря, братко.“

— Короната ли? — изсумтя той недоверчиво. — Сигурно е някакъв символ.

— Зедекия е бил един от деветте крале.

— Чувал съм тези предположения. Наистина ли мислиш, че…

— Не са предположения. Да не смяташ, че издържам всички онези книжници само за да се радвам на щедростта си?

— Не бих очаквал това от тебе — каза Гавин с усмивчица, която трябваше да смекчи думите му, но май постигна точно обратното, ако съдеше по погледа ѝ.

— Те потвърдиха. Научих от тях и още някои любопитни дреболии.

— Слушам те с нетърпение — подкани я Гавин.

Тя сведе поглед към онова, което наричаше зародишен кристал на оранжевата напаст.

— Много ехидство, но и интерес. Надяваш се да изтърва каквото не искам ли? Ще си мериш силите с мен ли, Гавин?

— Доколкото разбирам, тази дрънкулка може да прави и нещо повече от потвържденията дали казвам истината.

— Крал Зедекия е държал меч. Целият от диаманти освен спиралата от обсидиан по него, обвиваща седем скъпоценни камъка. Аха… нямам нужда от зародишния кристал, за да отгатна, че това острие ти е познато.

Тя се приближи до решетката. Имаше ужасна походка — стъпваше тежко като мъж, прегърбен под чувал, без изобщо да поклаща тесния си ханш.

Но щом застана пред прътите, уханието ѝ го лъхна. Лимон, жасмин, балсам и кехлибар. Напомни му за аромата на Карис в онзи проблясък от рая, когато косата ѝ се спускаше върху лицето му, кожата ѝ допираше неговата.

Нукабата обаче го върна незабавно в настоящето.

— Не си ли се питал защо вашата официално одобрена история до голяма степен започва само преди четиристотин години?

— Тогава се е появил Луцидоний. Нито една империя не обича да възхвалява онова, която я е предшествало. — Гавин сви рамене. — Прост похват за затвърждаване на властта. Погреби миналото, за да си сигурен, че накрая наистина е мъртво.

— Поредната истина, обгърнала лъжа. Надяваш се да ме раздразниш, за да ти обясня защо грешиш.

Понякога Гавин се питаше колко добре щеше да управлява, ако не го спъваше неизбежното носене на маска всеки миг. През цялото време, откакто беше Призма, трябваше да стои далеч от нукабата, защото не знаеше всички подробности за любовната ѝ история с брат му, а тя се славеше като една от най-проницателните жени в Седемте сатрапии. Страхуваше се, че един поглед ще ѝ стигне да го обяви за измамник.

Имаше късмет, че нейните религиозни задължения я приковаваха в собствената ѝ страна, а той все си намираше оправдания да не отива там заради голямото разстояние от Хромария. Но ето че бе станал неин пленник и тя имаше средство да разпознава лъжите му.

— Ще ми кажеш ли все пак защо смяташ империята за обречена?

— Защото двете с Ейрени тепърва ще решим дали да се присъединим към Цветния принц, или да останем на страната на твоя баща и Седемте… о, извинявай — Петте сатрапии.

Трудно му беше да вдиша. Измяна… Измяна, за която тя говореше, сякаш обсъждаше цените на кожи от алигатори.

— Чуй ме, Гавин — Спектърът така се е откъснал от света, че е забравил за какво съществува. Заради нас. А не обратното. Кога се случи за последен път някой от Спектъра да отиде в сатрапията си? Преди шест години. И то защото един от братовчедите на Делара Оранжевата умря млад, като остави две различни завещания и четири копелета.

Гавин мълчеше. Духът му приличаше на корабно платно, провиснало в безветрие. Защо тя признаваше, че подготвя предателство, и то толкова прямо?

Ами просто защото той беше безсилен да повлияе на кроежите ѝ. Всъщност тя му казваше, че цялата му власт се е крепяла на магическата му мощ. Ето го отмъщението ѝ.

Не, само началото на отмъщението ѝ. Тя бе намислила да разруши всичко, което той бе изградил като Призма.

— От мен да знаеш — продължи нукабата, — Спектърът беше толкова зает да те спъва на всяка крачка, че остана сляп за всяка друга заплаха. Помисли какво би могъл да постигнеш, ако империята наистина беше империя. Илита можеше да бъде средище на ковашкия занаят, което да направи всички по-богати. Вместо да има десетина хиляди пирати, двеста ковачи и стотици хиляди окаяници, тънещи в мизерия. Пет сатрапии ли казах? Нека са четири. Помисли и за Тирея. Да, ти си видял със собствените си очи в каква пустош се превърна. И това изобщо не беше нужно. Ако мъж с твоята сила не можа да обедини тази империя, значи тя е твърда слаба, за да устои.

— Значи вече си решила? — вметна Гавин.

Тя се усмихна едва ли не свенливо.

— Да, реших. Цветния принц си въобразява, че може да ни наложи властта си. Виждаш ли това?

Пак вдигна кристала. Звезда с шест лъча, завършващи с черен връх. И цветът — той предполагаше, че е оранжев, — и черното пулсираха, сякаш имаха собствен живот. Нукабата бе сложила кристала в стъклена кутийка, окачена на верижка.

— Зародишен кристал значи? — подхвърли Гавин.

— Не намери ли такъв, когато унищожи другата напаст?

— Това да не е някаква зла шега?

Никак не му допадаше заплахата, скрита в думите „зародишен кристал“. А тя поклати глава.

— Такива усилия, толкова погубени хора… И всичко напразно. Цветната напаст се възстановява, ако не вземеш зародишния кристал. Само за няколко месеца. Винаги се стреми да се сдобие с носител — притеглящ, който получава неимоверно могъщество. А Цветния принц незнайно защо си е наумил, че може да господства над всички тях. Но докато аз владея това нещо, а не то мен, причината за неговата самонадеяност не ме засяга. Той си мисли, че една притегляща оранжево поради самата си същност жадува да се преобрази в богиня. Но на мен ми стига умът да избера свободата. И от Хромария, и от него. Аз обаче няма да се отцепя без Рутгар. За да извоюваме условията, които и двете искаме да постигнем, трябва да сме единни.

— О, остава ми да се уповавам на Ейрени Маларгос? Каква утеха…

— Аз мога и да я принудя. Впрочем баща ти предлага да те откупи.

— Така ли?

Баща му знаеше, че е тук? Това премахваше някои затруднения. Естествено, пораждаше и нови.

— О, ти се подлъга, че той знае къде си? Не. Само е предложил огромен откуп… да де, награда. Ти ме уязви, Гавин. И аз ще ти го върна тъпкано.

Намеренията ѝ вещаеха страшна беда, ако дрънкулката наистина беше каквато тя я описваше.

— Разкажи ми за този зародишен кристал.

Но нукабата не би му позволила да насочва разговора.

— Ти настрои братята ми срещу мен. Ти ги накара да ме изоставят.

— Това ли те вбесява? А не другото?

— Да не очакваше, че още тъгувам за тебе след шестнайсет години? Ти ми отне девствеността, а не разсъдъка.

Гавин загуби дар слово. Знаеше, че тя е намразила брат му. Предполагаше, че истинският Гавин я е зарязал, но не можеше да ѝ изпрати писмо с въпрос какво се е случило, нали?

— Още ли си ядосана, че те изоставих?

Понякога ролята, с която се бе нагърбил, наистина горчеше…

— Ти ми открадна Ханишу и Хардун. — „Да, няма да ги нарече Железни и Трепери-юмрук.“ — Направи ги черногвардейци! Роби. Отвратително! И те ме зарязаха, за да тръгнат с тебе. За тях ти беше по-важен от мен. А ти допусна това. Какво означаваха за тебе освен още две яки тела, които ще те защитават? Нищо. Ако имаше у себе си поне частица щедрост, щеше да ги върнеш при мен. Остави ме у дома седемнайсетгодишна начело на племе, което нашите врагове бяха смазали. И нямаше какво друго да направя освен да се омъжа за онзи, който се опита да уреди убийството на моята майка. Цели десет години изпълзявах от дупката, в която ме натика.

— Ами добре дошла сред човешкия род! — сопна се Гавин. — Войната е страшна за всички. В нея умират хора. А ти изпадна в такова тежко положение, че накрая стана нукаба. Каква нелека участ… Братята ти биха се срамували от тебе, ако можеха да те видят сега.

Погледът ѝ беше смразяващ.

— Брей, най-сетне някаква искрица в тебе. Вече си мислех, че онзи мъж си е отишъл завинаги. Превърнал си се в интригант, Гавин Гайл, но у тебе все пак е оцеляла мъничко страст.

— Братята ти избраха онова, което смятаха за свой дълг. Не ги принудих аз. Не отричам, че исках Железни да остане. Той е сред най-умните и способни командири, които съм срещал, огромно предимство е да бъде до мен. Призма да се откаже охотно от такава могъща десница?! А Трепери-юмрук не искаше да остане в Пария. Не можеше. Разбира се, тръгна с Железни, но и той беше безупречен посвоему. Неговото умение да се справя невъзмутимо с всичко е пример за черногвардейците.

— Трябваше да потърси подкрепа от мен. След… след случилото се в Агбалу.

— От малката си сестра значи? И да очаква, че тъкмо ти ще разбереш убийствената му ярост? А не големият му брат, който вече беше ветеран в битките?

— Аз съм негова сестра! Не биваше да избира тебе!

— Не го направи заради мен.

Зародишният кристал щеше да потвърди, че казва истината. Тя обаче не поглеждаше кристала.

— Заради тебе го направи.

— Така да бъде, щом искаш. Дадох му каквото никога нямаше да дочака от тебе. — Гавин си каза, че ако ще да заслужава смърт за всевъзможните си грехове, поне с такъв грях не е обременил душата си. — Дадох му доверието си, когато той не смееше да се довери на самия себе си. Доверието на сестра му нямаше да му помогне с нищо. Ти нямаш никаква вина за това. Той се нуждаеше от нещо, което да заслужи. Доверието на човек, който няма никакви причини да го обича. Така се възстанови. Не е онзи, когото си познавала в детството си. Никога няма да е същият. Каквото му сториха и каквото той стори го промени завинаги. Но когато се взирам в него, аз не търся като тебе човека, който остана в миналото. Затова не се върна тук.

— Точно това мразя в тебе, Гавин — призна нукабата. — Всичко преживяно, всичко изстрадано от мен се принизява до безсмислица след пет минути разговор с тебе. Така го извърташ, сякаш аз съм си виновна. Все едно трябва да ти благодаря, че ми отне братята. Все едно всичко съсипано и провалено се дължи на мен. Аз съм нукабата. Аз овладях оранжевия луксин като никой друг. Аз съм най-близкото подобие на кралица, което сатрапиите са виждали от столетия, но ти ме караш да се чувствам глупаво момиченце.

Бръкна в гънките на елегантния хайк и извади малък пистолет с фитил. Отиде при един от фенерите в подземието, вдигна стъклото и запали фитила.

— Ако умреш, докато си пленник на Ейрени, баща ти ще обвини нея за смъртта ти. Оправданията ѝ, че аз съм те убила, ще звучат като нескопосани лъжи. Ейрени ще побеснее, разбира се, но не би рискувала да я застигне възмездието на Андрос Гайл. Ще се присъедини към мен.

Насочи пистолета към лицето на Гавин. Пристъпи напред, за да е сигурна, че няма да улучи прът в решетката вместо него.

Намигна му ухилена и той едва не отвърна със същото. Но след миг проумя, че тя просто примижава с дясното око. Целеше се с лявото — окото на злото, на Прокълнатата обвинителка. А дясното око — окото на Благословената спасителка, служеща на Оролам, беше затворено.

Очите на Гавин се извиха крадешком към вратата, устните му трепнаха в доволна усмивчица за частица от секундата.

Нукабата се обърна към вратата. Гавин скочи към решетката. Блъсна се в прътите с протегната между тях ръка, провря и рамото си, колкото можа. Ръката му докопа пистолета, но без кутрето и безименния пръст нямаше как да стисне здраво. Пистолетът изхвърча от пръстите ѝ, удари се в стената и изстреля куршума.

Свирещи рикошети отекнаха в подземието.

След гърмежа двамата постояха неподвижно, вторачени един в друг. Гавин се дръпна от решетката и се опипа, за да провери дали е ранен. Не беше засегнат, но раните от отрязаните пръсти пак кървяха. Гадост. Наложи се да посегне с лявата ръка, но инстинктите му още не можеха да се приспособят към загубата на два пръста.

Нукабата гледаше облещено. От едната ѝ ръка се стичаше кръв. Тя извади кърпичка и я попи. Нищо повече от драскотина. Явно ѝ олекна.

Стражници нахлуха като поток през вратата. Въоръжени до зъби парийци със сини елеци, всички до един притеглящи — тафок амагез, личната охрана на нукабата. С тях влязоха и неколцина стражници на Маларгос. Гавин вдигна празните си ръце, за да покаже, че не е заплаха за никого.

— Нищо ми няма — успокои ги нукабата. — Добре съм. Можете да излезете. Тук няма опасност. Дребна злополука. Защо ми е…

Наведе глава и вдигна края на елека, който стигаше до бедрото ѝ. В плата имаше малка дупка. Но погледът на Гавин продължи надолу към разтичащата се около чехлите ѝ кръв. Много кръв. Като от разкъсана артерия.

Нукабата залитна, очите ѝ се подбелиха и тя се строполи.

60.

Висшият луксиат

Съобщението в ръката ми е смърт. Това няма нищо общо с праведността му. Но във вътрешната си светлина аз виждам, че то е мрак.

— Самият Оролам е завъртял земята, малки братко — казва ми брат Таулеб.

Той е един от шестимата Висши луксиати и винаги съм неспокоен, когато говоря с него.

Няма нужда да довършва познатото изречение — „… за да даде на земята и всички твари по нея отдих от своя пламтящ взор.“ За да има време на светлина и време на тъма.

— Твърдение, с което често се злоупотребява, големи братко. Както самият ти изтъкваш в „Размисли за първите десет години“.

Аз съм страхливец. Това е зло. Смърт за дете, едва започнало посвещението си? Впрочем щом се замислих какво би ми отговорил брат Таулеб, вече знам.

Той се усмихва. Чувал съм, че като млад луксиат бил всеизвестен с външността и богатството си. Имал пищна аташийска брада, украсена със златни мъниста и помазана с мирта. След като първият съпруг на майка му бил убит в Кървавата война, тя се омъжила отново и била принудена да изпрати сина си в Магистериума, за да не пречи на наследниците на новия ѝ съпруг. Но Таулеб си оставал нейният любимец и тя го обсипвала с подаръци.

— Куентин Нахийд — изрича той, — пръв сред събратята си, блестящ ученик, дисциплиниран и вглъбен младеж. Изключително умен, може би дори гениален, макар че внимава какво говори, за да не посрамва не толкова способните си събратя. Куентин, не е случайност, че избрах тебе да изпълниш тази задача. Знаеш как завършва онзи абзац в моя трактат, нали?

— „Ако някои хора злоупотребяват с истина, това не е оправдание за останалите да се откажат от нея“ — отговарям аз.

Има време и за тъма, за потайност, за измама. Но повечето книжници са единодушни, че такива времена настъпват в крайни случаи — при праведна война, когато не бива да издаваш замислите си, за да не бъдат провалени. Или когато защитаваш невинни от властник, затънал в грях.

Разбира се, всеки тиран и лъжец знае за тези допустими изключения и твърди, че постъпките му се вместват в техните граници.

Но това е убийство.

— Всички сме братя под светлината, големи братко — казвам му аз. — Нима това момче няма да получи своя шанс да се покае за прегрешенията си? Нима може да е погълнат безнадеждно от нощта толкова млад?

Той е по-млад от мен само с шест години. Ако и мен бяха съдили на такава възраст… Не мога да понеса мисълта за това. Не съм невинен. Дори съм по-грешен от мнозина сред събратята си.

— Имаш правилен усет, Куентин, и си щедър на милосърдие. Братята казаха истината за тебе. Не само по ум, но и по душа подобен на Оролам.

Сърцето ми бие тежко. Братята са говорили за мен? И са изрекли такива похвали? Но след въодушевлението идва ужасна мисъл — нима смятам думите им за комплимент и го превръщам в самонадеяност? Тя е слепотата, която избираме сами.

— Куентин, не е самонадеяност да приемеш истината — казва ми брат Таулеб.

Дори това, че ме нарича с името ми, е незаслужена похвала.

— Всички са равни под светлината — успявам да измънкам.

— Истина, на която се опираме — съгласява се той. — Затова трябва да внимаваме с нея. Когато Оролам ни гледа от висотата на самото слънце, разликата между джудже и великан е незначителна. Разликата между твоя ум и ума на някой идиот е нищожна, ако я съотнесем с безкрайното могъщество на ума, присъщо на Оролам. Но макар че всеки ден живеем с Оролам и заради него, ние се движим сред хора, а за нас разликата между великани и джуджета има огромно значение, макар за Оролам да е несъществена. Това е още една истина, с която е лесно да се злоупотреби. Както и греховете са еднакви пред взора на Оролам, но ние правим разлика между безобидна лъжа и убийство, защото единият грях има неоспоримо по-тежки последствия. Не е грях да разпознаваш кое е вярно и кое — не, малки братко. Всъщност грях е да си затваряш очите. Затова не е грях, ако си доволен от истина, която другите признават, а ти знаеш отдавна.

— Но аз ще се гордея — казвам му. — Познавам сърцето си и то е коварно.

Чувствам се неловко да говоря за тези неща. Ще кътам похвалите като скъперник и ще им се наслаждавам в тъмните часове на нощта. Ще се присмивам на събратята си, които все не успяват да запомнят текстовете, ще презирам посестримите си, които бъркат, че някоя мисъл е изказана от Стронг, а не от Странг.

— Дарбата на острия ум не е повод за гордост, тя е товар на плещите ти. Тя е като мускул, с който вдигаш по-големи тежести, непосилни за други. Ето защо, малки братко, ти поверих задачата. Знам какво тежко бреме е тя. Затова не я възлагам на някой подмазвач, който ще се подчини само заради поста ми. Душата ти е чиста, умът ти е бистър, а сега ще видим каква е волята ти. Подготвяме те за водач, Куентин, и не е нужно да крия този факт. Но ти трябва да се покажеш достоен и чрез волята, и чрез постъпките си.

Открай време знам, че съм по-схватлив от събратята си, но и винаги съм смятал това знание за грях. Все наблягах мислено на приликите помежду ни и си внушавах, че разликите могат да бъдат пренебрегнати, дори когато решавах да не отговоря на труден въпрос, за да могат и моите събратя да се радват на одобрението на наставника.

Смирението ми беше престорено. То е лъжа, нали?

Да, това също е вярно. Знам, че в момента съм правдив, но много сенки се крият зад светлината и най-изкусните лъжи са подправени обилно с истина като сол, прикриваща вкуса на загнило месо.

Един луксиат не бива да си го позволява.

Проумявам изведнъж, че този разговор е не само труден, но и опасен. Не можеш да изпълниш невъзмутимо тайна смъртна присъда, произнесена от други. Ако откажа тази задача или заплаша да я разглася пред мнозина в Магистериума…

Милостиви Оролам, какво би направил брат Таулеб?

И по-точно как би постъпил с мен?

И тогава ме озарява прозрението. Аз не само съм пръв сред събратята си. Аз съм и сирак, толкова увлечен в учението, че имам съвсем малко приятели. Ако изчезна, кой би отмъстил за мен? Братята и сестрите във Висшия магистериум имат пълна власт над току-що положили обетите си луксиати като мен. Той може да обяви, че ме е изпратил с поверителна мисия чак в покрайнините на Тирея, и никой дори няма да попита след време каква е участта ми.

Не съм от плашливите. Стремящите се към светлината знаят, че ги очаква вечност в нейните лъчи. Какво могат да ми отнемат, което да не съм презрял досега?

— Хрумна ти нещо — казва брат Таулеб.

Все още е привлекателен мъж въпреки твърде мършавото си лице, а има и малко белези от шарка, които брадата би скрила. Година след полагането на последните обети той не сложил залък в устата си четирийсет дни, поръсил главата си с пепел, обръснал брадата си, раздал всичките си притежания на бедните и се отрекъл от привилегиите на потеклото и парите. Колкото и чудно да изглежда, това само вкоренило у всички представата за неговия произход и богатство, като я сляло с праведността му. След това се издигнал бързо в Магистериума.

Дали го е направил нарочно?

Не, дано не е така. Такова лукавство би подхождало на някой от древните крале. Блестяща идея на човек, устремил се към властта. Не бива това да се случва в Магистериума. Нали толкова близо до светлината не би могло да има мрак?

И все пак тежестта, налегнала душата ми, и моята вътрешна светлина ми показват, че е истина. Мислено въздигах събратята си, почитах ги като стоящи над обикновените хора, като по-добри от тях. Това преклонение също е слепота. Но сърцето ми е пълно с отчаяние от истината.

— Да, много мисли смущават ума ми, защото някои си противоречат — отговарям му. — Сега разбирам думите ти за товара, големи братко.

Вярно е, но не в смисъла, който му придава той. Брат Таулеб се засмива невесело.

— Ще ти се доверя. — Лъжа за пръв път събрат през последните шест години. — Но те моля и ти да ми се довериш.

— Нима твърдиш, че тази моя заповед не е достатъчна проява на доверие? — пита той недоволно.

— Не говоря за заповедта, а за причината зад нея. Защо е необходима? Оролам ми е дал ума. И когато застана пред него в своя съден ден, не бих могъл да отговоря искрено защо не съм попитал с какво едно негово невинно чедо е заслужило смърт. Не би се задоволил с обяснението, че така е наредил един от отците на църквата. Оролам не е вложил толкова сляпа вяра в сърцето ми.

Брат Таулеб сякаш се обгръща в облак от тъга.

— Не съм убеден, че вече си готов за такова знание.

— Не съм убеден, че вече съм готов за такава постъпка — отвръщам аз и добавям припряно: — Големи братко.

Може и да съм се престарал малко в хитрото увъртане. Той се взира пронизващо в мен и нещо в този поглед ми напомня, че стоя срещу човек, решил да подпише тайна смъртна присъда. Макар че не се боя от смъртта, аз не изпитвам желание да умра, а той може не само да заповяда да ме убият, но и съвсем законно да ме прати в някой ад на земята. Винаги са нужни още луксиати да се грижат за прокажените в усамотените им селища, да проповядват сред ангарците, с което да си навлекат неизбежно мъченичество, или да понесат словото на Оролам към страните отвъд Напуканите земи. Но брат Таулеб като че ли няма намерение да захвърли толкова грижливо изпипано сечиво още при първата трудност в употребата му.

И той започва:

— Има свещена реликва, която ни е поверена още от времето на Карис Заслепителката на сянката. През Войната на Лъжепризмата тя ни бе отнета от Андрос Гайл. След това той я обяви за изгубена и обвини нас, че сме я откраднали. Ние обаче знаем, че лъжеше. Андрос Гайл е неверник, и то много коварен. Искам от тебе да разбереш, че дори с досегашните си думи ти казвам прекалено много.

Гласът му е тих. Мога да се закълна, че долавям неприкрит страх.

— Защо сме сигурни, че той е излъгал?

Вместо това у мен напира въпросът каква е реликвата, но се досещам, че няма да сподели с мен нищо повече от необходимото.

Големият брат Таулеб си дъвче устните.

— Макар двамата да се преструват, че са готови да си прегризат гърлата, синът му Гавин все още е Призмата. Нямаше да е така, ако Андрос наистина искаше да го премахне.

— Значи реликвата е необходима за запазване на тази власт?

Брат Таулеб се стъписва за миг. Познах. Или той е по-умел лъжец, отколкото очаквах. Оролам да се смили над мен, какво правя?…

— Това е извън знанието, което ти е нужно. Искам да не говориш за реликвата, докато самият ти не заемеш мястото си във Висшия магистериум. Разбра ли?

Разбирам. Аз ли да заема мястото си във Висшия магистериум?! Казва го не като примамка, за да омекна. Говори за предопределено бъдеще. Кимам.

— Висшият магистериум… преглътна тази наглост. — Устните му се кривят и аз знам, че зад тези думи е скрита дълга и оплетена история. — Защото върховният повелител Призмата беше наш сговорчив приятел и съюзник въпреки тайния сговор със своя баща. И защото му остават най-много пет години. Баща му — истинският ни враг, има още по-малко време. Можем да проявим търпение към предизвикателството и да си върнем онова, което ни принадлежи, след смъртта му, без да всяваме смут сред вярващите.

„Реликвата я няма от шестнайсет години и не сте опитали нищо, за да си я върнете? Не вярвам. Сигурно сте се провалили с гръм и трясък, а после сте били предупредени, че при повторен опит отмъщението ще е страшно. Магистериумът не е чак толкова търпелив.

Оролам, той ме лъже. С лекота. Наслагва лъжа върху лъжа. Как е възможно Висш луксиат да лъже толкова безметежно?“

— Но има един младеж, който дойде наскоро в Хромария — Кип Гайл. Отначало го наричаха копеле и Висшите… ние… помислихме… — Едва не издаде кои са съмишлениците му в Магистериума. — Допуснахме наивно, че въпросът е приключен. Родът Гайл няма наследници, а и Гавин не прояви желание да ги осигури. Помислихме, че дори да не предприемем нищо, реликвата ще се върне при мас. Но те го обявиха за законен син. Явна лъжа, но това означава, че той става наследник. С появата на Кип отнемането на реликвата става не просто оскърбление, което щеше да бъде заличено с времето. Сега е заплаха да загубим могъществото си и да ни изтикат встрани от властта завинаги.

Значи според Магистериума цялата му власт се крепи на тази реликва.

— Но самото момче — казвам аз — може би ще се вслуша в гласа на разума. Може би ще я върне. Той все още е невинен.

— Това е война. В нея и невинни умират заради греховете на властниците.

Брат Таулеб си въобразява, че говори за греховете на Андрос Гайл, но аз не споделям неговата увереност. Да, във войните умират невинни хора. Неизбежно е, когато катапултите запращат камъните си срещу крепостни стени, да умрат и деца в къщите зад тези стени.

Но да убиваш съзнателно деца съвсем не е същото.

— Когато Магистериумът стане слаб — казва ми брат Таулеб, — всичко сторено от всеки луксиат губи силата си. Ние се грижим за бежанците от войната, но без власт как да изкопчим от Спектъра пари, за да пратим при тях луксиати и да осигурим най-необходимото? Ние храним бедняците. Ние поддържаме живота на прокажените. Ние лекуваме болните. Повечето пари са от дарения, но понякога не можем да ги получим навреме. Представи си как след наводнения в крайбрежните равнини на Пария трябва да чакаме, докато всички в Седемте сатрапии научат, съберат пари и ги изпратят с кораби, а ние чак тогава купим каквото е нужно и изпратим луксиатите при бедстващото население? Ще минат месеци. Колко невинни ще умрат през тези месеци? Ако сме безсилни, как можем да правим добрини?

„Да се молим.“ Този отговор е в пълно съгласие с вероучението, което всеки луксиат запаметява от стотици години. Не чрез нашата власт се изпълнява волята на Оролам, а чрез неговата. Какво са нашите черни раса, ако не постоянно напомняне колко сме празни, колко ни е потребна светлината на Оролам? И колко се нуждаем от силата му.

Докато се е занимавал с делото на Оролам, брат Таулеб е забравил самия Оролам.

— Това ме смущава и тревожи, големи братко, но аз чувам правдивостта на твоите думи. — Свеждам глава. — Ще се моля за душата му. И ще предам твоето съобщение.

— Не искам да предадеш съобщение, Куентин Нахийд.

— Моля?…

— Искам да забиеш в него куршум.

61.

Кип се прибра след тренировка и завари в стаята си погром. Огледалото беше счупено. Краката на стола — също. И възглавницата беше разпорена, и дюшекът. Нямаше я кесията, в която слагаше спестените си заплати и която криеше на една греда под тавана. Плотът на бюрото му беше надран с нож, а мастилницата — изсипана. Злосторникът си беше изпразнил пикочния мехур в гърнето, за да го излее след това върху леглото. Бележка, написана с красив почерк на дебела хартия, бе оставена на бюрото и полека попиваше мастило.

Стига игрички. Ела веднага при мен.

Г.

Г., тоест Гайл. Това беше представата на Андрос Гайл за самия него. Не Андрос, не Червения, не дори промахосът, а въплъщението на целия род. Това беше най-важното за Андрос Гайл.

Урината смърдеше невероятно.

„Уф… Някой не пие достатъчно вода. А щом се сетих първо за това, някой май се престарава с обучението си в Черната гвардия.“

Кип не почувства нищо освен тази кисела заядливост. Потрошили му вещите. Е, и? Преди нямаше нищо. Откраднали му парите. Е, и? Не му трябваха пари. Сега имаше приятели, имаше работа за вършене. Това е несравнимо по-скъпоценно, нали?

Оглеждаше бъркотията и знаеше, че дори не е принуден да разчисти сам. Можеше да използва роби на Хромария. „Старче, ако си искал да ме сриташ в топките, не улучи. Подметката ти едва се плъзна по крака ми. Не постигна кой знае какво, само ми разкри още нещо за себе си. Искал си да ме ядосаш, защото си очаквал това да ме засегне. Защото ти не би останал равнодушен, ако ти се случи същото. Това ли ти е слабото място? Не понасяш да се отнасят с тебе непочтително, а? Интересно. Ще го запомня.“

Първият му подтик беше да отиде другаде — където ще да е. Но бездейното репчене беше отличителният белег на предишния Кип. И трудно се различаваше от страха. Напомни си, че не го е еня дали Андрос ще го помисли за страхливец, важното е какво мисли той за себе си. Да, боеше се от стареца. Можеше да се примири с това. Съвсем естествено беше да се плаши от Андрос. Но да се остави страхът да определя какво прави…

„Ама че забавно — повтарям наученото в Черната гвардия като собствени мисли.“

Стига умуване. Кип излезе в коридора. Един роб вървеше към него.

— Калун! Кой е господарят ти?

— Изпълнявам заповедите на Гарибан Навид — отговори мъжът: явно не му хареса, че е привлякъл вниманието на Кип.

— Той е дисципул, така ли?

— Да, господине.

— Тук е вилнял злосторник. Слез в канцеларията на Черния и съобщи за това. Имаш разрешение от мен да прередиш всички чакащи. И поискай да изпратят роби, които да разтребят стаята, след като хората на Черния привършат с огледа.

Робите, които не служеха на Цветове, бяха длъжни да се подчинят на всеки свободен мъж или жена при извънредни обстоятелства или когато трябваше да бъде съобщено за престъпление. Разбира се, благоразумните се възползваха внимателно от това право. Никой не се радваше, когато чужд човек се разпорежда със собствеността му.

— Да, господине.

— Почакай. — Кип бръкна в кесията на колана си. Не беше обичайно роби да получават бакшиш, а и му оставаха само три данара. Какво пък толкова. Даде на роба два. — Благодаря ти.

Робът се подсмихна, сякаш му показваше, че не знае какво е редно, защото е недодялан селяндур. Кип тръгна към асансьорите, но изведнъж се сети, че появата на роба пред вратата му беше подозрително навременна. Обърна се.

— А, още нещо. Ако си бил ти… пий повече вода.

— Не разбрах, господине.

— Камъни в бъбреците. Чувал съм, че когато ги изпикаваш, усещането е все едно те бият по оная работа с чук.

Разбираше, че е най-добре да използва времето, за да състави някакъв план, да избере как ще се държи този път с ненадминатия интригант в Хромария, но мислите му все се въртяха в кръг. Кимна на черногвардейците, размаха бележката пред тях като пропуск и отвори вратата на покоите, без да потропа. Не беше заключена. Чудно. Андрос беше толкова сигурен, че зловещата му слава вдъхва ужас у околните. Дори не искаше от своя роб да заключва вратата и не бе дал нареждания на дежурните черногвардейци да бдят над уединението му. Е, да, може Гринуди просто да се беше разсеял. Остаряваше.

Някаква зла частица в душата на Кип се развесели от догадката, че умът на Гринуди отслабва. Щеше да пролее искрени сълзи, когато Андрос най-сетне захвърли този дърт чувал с лайна. Сълзи на щастие.

Мина през преддверието и забеляза Гринуди, който придрямваше, опрял гръб в стената до следващата врата. Робът обаче се сепна, преди Кип да е направил три крачки към него.

Но гледаше мътно, напразно се опитваше да прикрие, че е спал. Кип му връчи изцапаното с мастило листче, сякаш беше официална покана, и го подмина.

Андрос не беше в дневната. Стреснатият Гринуди се помъчи да застане пред Кип.

— Можете да почакате в… Господарят Гайл е…

— А ти можеш да ме цункаш по плешивото местенце, къде дебелите ми крака се отъркват един в друг.

Кип отвори със замах вратата на спалнята. Завари дядо си в постелята, но не беше сам. По-неприятното беше, че Кип виждаше не за пръв път жената, легнала до Андрос. Тизис Маларгос със сърцевидното си личице и бледата си кожа. Изобилие от бледа кожа. Тизис Маларгос, която беше Цвят само за неусетно отминал миг, преди Гавин да ѝ отнеме мястото в Спектъра.

Кип спря като закован за пода. Косата на Тизис бе вчесана в руси къдрици, придържани от мрежичка с изумруди в нея. Едната ѝ ръка мърдаше под завивката и… милостиви Оролам!

Тя не видя веднага влезлия Кип или поне той се надяваше това да е причината, че ръката ѝ още се движеше ритмично. Андрос Гайл обаче го забеляза тутакси. Вторачи се във внук си и Кип долови внезапния сблъсък на двете страни в нрава му — пресметливия паяк, който вече обмисляше как да обърне изненадата в своя полза, и Червения, сраснал се от десетилетия с огъня и страстта в притеглянето.

А най-лошо се оказа стъписването от голотата на неговия дядо, не на Тизис, която накрая усети, че вниманието на Андрос се е отплеснало. За недоловима частица от секундата в очите ѝ се мярна срам, после бликна безмерна омраза.

— Ха… — изсумтя Кип. — Какво друго да очаквам? Ако човек има едно-единствено предимство, използва го до втръсване. Жалко, че такава хубава обвивка е побрала толкова вътрешна грозота.

Тизис скочи от леглото като на пружина. Още беше с долна риза, макар че презрамките бяха смъкнати. Явно Кип бе прекъснал забавлението в самото начало. Тя грабна една ваза и я метна по него. Ръката ѝ се оплете в презрамката и изобщо не улучи, заля се с вода и изсипа рози на пода. И счупи може би неимоверно скъпа антика.

— Разкарай се, тлъст червей! Гнусно недорасло копеленце!…

Светлата ѝ кожа пламна от бяс и яд, докато се мъчеше едновременно да хвърля разни неща по него, да бълва думи и да нагласи презрамките.

Кип я прекъсна:

— Харесва ми изразът „Напращял цирей върху задника на велик род“. И като ще обсъждаме колко съм дебел, сравнението с изхвърлен от вълните кит на брега е изтъркано, но върши работа. Можеш само да спечелиш допълнителни точки, ако не пропуснеш думичката „мазен“. Знаеш ли кое е най-тъжното? Може би се заблуждаваш искрено, че постъпваш много хитро. Надяваш се, че можеш да надиграеш Андрос Гайл и да изкопчиш от него повече, отколкото той ще получи от тебе. Колко си жалка… — Сега езикът на Кип имаше цялата власт над него. И не му пукаше от това. Езикът е като огън и той обгръщаше в пламъци всяка лесно палеща се повърхност наоколо. Нека всичко изгори. — Знаеш ли какво друго заслужава само презрение? Моят дядо е толкова суетен, че сигурно си е внушил как те е омаял с чара си. Макар да е твърде умен и разбира, че ти продаваш плътта си, нищо повече. Тизис, ще ми кажеш ли как успяваш да прикриеш погнусата, когато видиш тялото му? А когато стенеш, тревожиш ли се дали той ще долови преструвката, или му се присмиваш, че ти вярва?

Тя изкрещя диво и запрати по него възглавница. „Стига бе, възглавница!“

— Гринуди — подхвана Кип, без да се обръща, но някак си позна, че робът стои зад гърба му, — мазен червей такъв. Ако ме пипнеш с пръст, ще те убия. Помисли добре, преди да докоснеш някой Гайл, ако ще да е дебелак.

Пое червено и жълто — цветове, които изобилстваха в стаята, и ги остави да се преливат под кожата на лицето и шията му, да се съберат в китките. Магическото съответствие на зареден пистолет.

Робът не го докосна.

Андрос Гайл се надигна съвсем спокойно. Паякът у него надделя. Кип обаче се досещаше смътно, че е грешка да го смята за не чак толкова опасен, защото не се е развикал. Дядо му изобщо не се притесняваше от голотата си.

„За разлика от мен.“

— Стига — заповяда Андрос.

— Стига ли? — изпищя Тизис. — Стига значи?!

Андрос я зашлеви със същата невъзмутимост, която бе изписана на лицето му. Широката му длан изплющя по бузата и шията ѝ. Главата на Тизис се отметна встрани и тя се свлече на дебелия килим, без дори да протегне ръка, за да смекчи падането. Загуби съзнание. За миг Кип се уплаши да не е мъртва.

Безпокойството явно се мярна и в главата на дядо му — той коленичи и опипа шията ѝ. Олекна му веднага и се изправи.

— Всичко се нарежда неочаквано добре — отбеляза Андрос. — Гринуди, прибери ножа. Подай ми халата. След това се погрижи за лейди Маларгос. Тя се смущава лесно, затова я покрий с нещо, преди да използваш солите за свестяване.

Докато робът нагласяше халата на голите му рамене, Андрос погледна Кип.

— Значи си получил бележката ми. Не те очаквах толкова скоро. Предполагах, че първо ще се цупиш. Ела да седнем в дневната.

Кип тръгна след него към голямата стая на покоите, където толкова пъти бяха играли на Девет крале. Все едно всичко беше както винаги.

— Дори няма да отречеш? — попита с недоумение. — Попилял си стаята ми и си залял леглото с пикня. Съсипал си всичко. И си ми откраднал парите.

— Е, не го направих лично. Искаш ли бренди?

— Не, не искам проклетото ти бренди!

— Жалко.

Въпреки отказа Андрос напълни две чаши и сложи едната пред Кип. Настани се в креслото си и посочи стола срещу него.

— Да познаваш изтънчените алкохолни напитки е, общо взето, безсмислица, но си струва. Хората уважават онзи, който знае за разни дреболии повече от тях, особено когато дреболиите са скъпи. Това важи преди всичко за питиетата.

— Виж какво ще ти кажа — започна Кип и го обзе досада. Напоследък изричаше тези думи твърде често. Защо не започваше направо? — Виж какво ще ти кажа… — „Адове, за втори път!“ — Не съм изненадан, че си разпердушинил стаята ми. Ти се опита да ме убиеш, никаква твоя низост няма да ме учуди. Не ме изненадва дори това, че си признаваш охотно. Знам, че ти харесва да гледаш как хората се гърчат. Струва ми се, че си бил затворен прекалено дълго тук, докато си се превръщал в цветен бяс, и си искал хората да идват при тебе, за да не чуваш само сведения от втора и трета ръка. Научил си се да им натриваш носовете, за да изпитваш възбудата, че все пак имаш някаква власт в този свят. Разбирам всичко това. Ти си един жалък доброволен затворник, който изведнъж се е озовал на свобода и не се приспособява много успешно към промяната.

Очите на Андрос, искрящи от веселие допреди секунди, се превърнаха в бездънни кладенци на мрака. Той отпи глътка бренди. Сякаш гледаше как Кип сам си копае гроба.

— Друго не разбирам — продължи Кип. — Как е възможно да си толкова тъп? — Извита вежда беше единственият отговор. — Аз съм един от вас. Аз съм Гайл, колкото си и ти. Защо си втълпи, че можеш да се държиш толкова пренебрежително с един Гайл и да ти се размине безнаказано? Питам, защото съм същият като тебе. Също толкова бездушен и прозорлив, а когато ме предизвикат — също толкова зъл и жесток. Имам само тънко покривало от доброта върху същината ми на Гайл, дядо, но не мога да си представя колко трябва да си изкуфял, за да не забележиш колко е тъничко то.

— Хъм… Думи като смрад на пръдня — каза Андрос и размаха ръка, сякаш го дразнеше воня. — Подбираш ги все по-изкусно, но не опитвай игричките си срещу мен. Минахме през това, предостатъчно беше. Кип, нищо у тебе не вдъхва страх. Дори името ти е смешно. — Подхилваше се снизходително. — Думи без действия нямат тежест. Ако ги запратиш срещу стената, какво ще стане? Нищо.

Кип се питаше дали е по-бърз в притеглянето от Андрос и Гринуди. Искаше да убие и двамата. Искаше да се изпикае върху Андрос, за да му покаже какво мисли за него. Не му се вярваше обаче да се отърве жив, а след като изстреля целия си словесен заряд в лицето на Андрос Гайл и не уцели нищо, изведнъж се почувства уязвим, празен. Засега барутът му бе свършил. Оставаше си копеле, чието признаване за законен син висеше на косъм, сам срещу главата на рода Гайл, когото оскърбяваше. Обсипваше с обиди и неуважение самия промахос.

И можеше да разчита само на факта, че изобщо не го вълнуваше дали ще се погуби сам. Слабичък боеприпас. Направи каквото беше по силите му, за да не допусне на лицето си внезапната уплаха, но ако имаше чувство, което усетът на Андрос Гайл откриваше незабавно, това беше страхът. Той се хранеше със страха на другите.

— Още ли не искаш това бренди? — попита дядо му недоволно, но с вълча усмивка.

— Ще пийна — отвърна Кип сдържано.

— Не, няма — сопна се Андрос.

Кип можеше да вземе чашата, без да се протяга. Идеше му да я сграбчи светкавично… а после се замисли колко лесно се завърта колелото на съдбата. „В един миг си прося смъртта, в следващия съм готов за свада заради чаша бренди.“

Това също беше част от твърде особеното могъщество на Андрос Гайл. Друг лорд може би щеше да прецени, че да откаже питие на госта си е просташка грубост. Андрос нямаше нищо против да падне ниско, стига да смъкне противника още по-надолу. За него срамът оставаше вид острие, което да забива в другите, защото самият той беше безсрамник.

Дори в буквалния смисъл. Стана от леглото, без да обръща внимание, че е гол. Не изглеждаше притеснен въпреки всички старчески петна, бръчки и провиснала кожа, каквито има мъж на неговата възраст. Кип беше готов да се обзаложи, че шкембенцето на дядо му се е смалило още, обаче по външност Андрос беше пълна противоположност на прекрасния си син Гавин. Не личеше и да е особено сърдит, че е бил лишен от удоволствията на похотта.

Кип се усъмни в способността си да преценява хората. Собствената му чаша на ужаса от себе си винаги беше препълнена и една капка в повече стигаше да прелее. Но дори нормален човек би се смутил в такова положение, нали?

Очакваше дядо му да се почувства засрамен, но си каза, че самообладанието му е победило. И че е прикрил смущението си с пристъпа на гняв. Ами ако у Андрос зееше пустота там, където се таи срамът у останалите, и само се беше разярил, защото Кип бе объркал плановете му как да впримчи Тизис в паяжината си?

Може би за десети път започна да го гложди въпросът как неговата баба, единодушно смятана от всички за добра жена, е можела да обича такъв мъж.

Чак сега го споходи някакъв отговор. Дали не е обичала света вместо Андрос? Дали не се е нагърбила с ролята на пастира, който пази стадото от вълка? Никой не се съмняваше в будния ум на Фелия Гайл. Тя беше оранжева притегляща. И единствена бе успявала да промени намеренията на Андрос Гайл. Тя е била преградата срещу стихията.

Но вече я нямаше.

Кип се загледа втренчено в стареца с провисналата кожа, загърнат в избледнелия халат, голата кожа на краката му почти прозирна, почти гнусна в грозотата си… и ненадейно му се стори, че той е голият в тази стая.

— Какво искаш? — попита направо. — Ти си стар. Какво е победа за тебе?

— Стар, а? — засмя се Андрос. — Имам още поне двайсетина години живот. Кип, ако ти и Зимун се окажете неподходящи, мога да създам ново семейство и ще имам време да отгледам следващото поколение, както аз искам. Пак имам пред себе си възможностите, с които разполага младежът, но с всички преимущества, които ми липсваха на младини. Нима не познаваш историята на собствения си род?

Кип нямаше желание да го поучават.

— Стигнах в тази история до дядо си и се отказах от отвращение.

Най-тежката обида, която би могъл да пробута покрай буцата на страха, заседнала в гърлото му.

— Кип, по-слаб човек от мен би признал, че ти е длъжник. За онова, което направи на онзи кораб, за да ме отървеш… от прекаляването с червеното. Но аз не съм толкова слаб. Уважавам твоето нежелание да ми се подмазваш позорно. Само че… В началото опърничавият е интересен, но скоро става отегчителен.

— С удоволствие ще изслушам разказа ти за рода — язвително каза Кип.

Успя да не каже „твоя род“ и това беше огромна победа.

— Ти ми отне желанието да задълбавам в спомени. Засега стига да знаеш, че сам придобих всичко, което имаме в момента. По времето на моето детство ние бяхме търговци на вълна… и то търговци, обременени с дългове и безполезна титла, която моят впиянчен по-голям брат едва не продаде, за да се отърве от дълговете. Всичко, което представляваме, и дори ти — копеленце, изкопчило с лукавство признаването си, се дължи на моите усилия.

— Отнел си на своя брат властта над рода? — недоверчиво попита Кип.

— Отнел ли? Повече би ме затруднила борбата с лек запек. Пробутах на Абел купчина хартии за подпис, когато го тормозеше махмурлук. Не си направи труда да прочете и един ред. Платих на неговия иконом няколко данара да се подпише и той като свидетел, като го залъгах, че сключвам договор за нов склад. Той също не погледна листовете. Присвоих си всички сметки, а брат ми нямаше пари дори да наеме правник, за да представи жалбата му пред магистрат. Нямаше и приятели, които да му дадат толкова пари назаем.

Кип посегна към чашата, без да се замисли, и този път Андрос не възрази.

— О, благодаря — каза Кип по навик.

Дядо му се ухили, като че ли бе отбелязал още една точка в играта.

— Значи твърдиш, че от три поколения в рода Гайл братя се хващат за гушите?

— Три? Не. Поне от шест поколения, доколкото знам. Имаме предание, че една вещица ни проклела, когато Мемнон Гайл се оженил за нея, и както сме свикнали мъжете в рода, изневерил. Всъщност тя научила, че той вече си има съпруга у дома. Зарязал я с разбито сърце и тръгнал да скитосва по света, да търси приключения, а когато се прибрал вкъщи след години, бил убит от собствения си брат, който отдавна… утешавал жена му в негово отсъствие. И оттогава все така. Това се случило преди шест столетия, но лично аз се съмнявам в кръвта ни да е останала дори капка от онзи Гайл. Много други родове са се кичили с имената на древни герои. Не виждам по какво се отличаваме от тях. Не си струва обаче да повтаряш думите ми пред чужди уши, нали? Както и да е, преданието имало такава сила в рода ни, че дори наложило негласно правило — ако жена ти вече е на години и имаш един син, не зачевайте повече деца, за да не се роди второ момче. Не че да имаш един син и една дъщеря е било повод за успокоение. Селена Гайл Първа е била по-милостива от повечето мъже в рода… или по-безмилостна, зависи как погледнеш на деянията ѝ. Прогонила брат си Адан Гайл, след като го скопила, за да няма наследници. И изкрънкала някак от един крал името и титлата да бъдат наследявани по майчина линия. Това продължило сто и петдесет години, докато един находчив син успял да си върне старшинството над рода Гайл.

Кип преглътна и не забеляза паренето от питието.

— И според тебе е редно родовете да се държат така?

— Какво означава „редно“ или „нередно“? Не можеш да спориш с лъвове. Човек не решава дали действителността е приемлива за него, а се нагажда към нея.

— Но ти не си като баща ми, не си се нагаждал към новите обстоятелства заради предателството на своя брат. Защото ти си бил предателят.

Думите изглеждаха толкова разумни, толкова логични в главата на Кип, преди да ги изрече. Но щом изскочиха от широкото дуло на устата му, полетяха като облак от ръбести шрапнели.

Лицето на Андрос Гайл се вкамени, кокалчетата на пръстите му, стиснали чашата, станаха толкова бели, че нямаше как да прикрие болезнения удар. Виждаше се и с какво напрежение потиска яростта си. Не бе станал Червения случайно.

— Кип, какво ли е човек да бъде в твоето положение? Обвит си в толкова пластове на уютно невежество, че са по-дебели от тази лой под кожата ти. Досущ като безцелно шарещ из океана кит, напращял от сперма вместо мозък и смазващ всичко, в което се отърка. Абел ми благодари, че спасих семейството. Благодари ми и че го избавих от товар, който беше негоден да носи, и от бъдещите провали, които щяха да го довършат.

— Иначе казано, той ти е простил. Това ми подсказва нещо за него. Но какво научавам за тебе? Освен може би…

— Нагъл хлапак!

— … че си готов да унищожиш всеки свестен човек, ако е навлязъл в територия, която искаш да ти принадлежи. Ти си като морски демон, нападащ с безумна свирепост, за да брани своите води — помиташ враговете си, признавам, но отблъскваш дори…

„Спри, Кип! Спри преди да си…“

— … собственото си семейство. Дори накрая собствената си съпруга.

„Олеле…“

Очите на Андрос блеснаха и опитът, натрупан в тренировките, се пробуди у Кип. Погледът му зашари между бялото в очите на Андрос и хълбоците му — търсеше първите признаци на заплаха, магическа или телесна. Не пропускаше и ръцете му. Кристалната чаша можеше да бъде хвърлена за отвличане на вниманието, докато с другата ръка дава знак на Гринуди.

— Много се забави — подхвърли дядо му. — Но най-после остърга дънцето на сандъчето си с реторични похвати, така ли?

— Моля?… — сащиса се Кип.

Предчувствието за надвиснала гибел изобщо не отслабваше, но Андрос не изглеждаше опасен. Предупрежденията на усета не съвпадаха с онова, което откриваше в очите на дядо си.

— Накрая стигна и до покойната ми съпруга — обясни Андрос. — Толкова очевидна мишена, че вече се питах дали не си по-глупав, отколкото те прецених, или си по-сдържан, тоест по-опасен, отколкото очаквах. В края на краищата ти потвърди правотата ми.

— Ти можеш ли изобщо…

Андрос изпъна показалец нагоре и Кип млъкна. Миг по-късно се мразеше, но мозъкът му сигурно бе разпознал последното предупреждение и поне веднъж показа на езика кой е господарят.

— Има нещо, което се налага да проумееш — каза Андрос. — Ако мишената е очевидна и се знае, че около нея е изградена защита, това не означава, че мишената не си е на мястото и не може да бъде поразена. Разбери го най-после, Шишко Гайл. Твоите противни тлъстини може и да издържат една обида пред хора, но насаме дори тя стига да избухнат срамът и тайната ти омраза към себе си. Открил си моето видимо за всички слабо място. Поздравления от мен, че не си сляп. Но чуй и следващите ми думи: Гринуди, ако той спомене още една дума за Фелия, пръсни му мозъка.

Кип чу щракането на запънат ударник до ухото си.

— С удоволствие, господарю — отвърна робът.

Съвсем бавно, за да не бъде движението заплашително, Кип се обърна към пистолета и държащия го мъж. Гринуди наистина преливаше от задоволство, а дулото на оръжието изглеждаше огромно. Твърде близо до зеницата на Кип, за да провери колко добре е изработен пистолетът и има ли шанс да засече. Но нали принадлежеше на Андрос Гайл. Значи беше направен от най-способния майстор. Кип ставаше все по-бърз и в притеглянето, и в схватките, но не беше чак толкова чевръст. Засега.

— Не би посмял.

Сам се укори за тази глупост. Гринуди дори бе застанал така, че куршумът и пръските кръв да не засегнат Андрос.

— Ако допускаш, че само те сплашвам — каза дядо му, — произнеси името ѝ.

Мигът се протегна между тях като сънена котка. Кип вече знаеше, че ще отстъпи. И Андрос знаеше.

— Хубаво си поприказвахме, дядо. — Дребно убождане, за да не изглежда, че се е предал. — Приключихме ли?

Не биваше да иска разрешение. Кип се изправи. Трябваше първо това да направи, после да говори.

— Има нещо, което ме смайва — промълви Андрос, приел предизвикателството и показващ, че не го дразни чак толкова. Може би се преструваше, но надали. „Проклятие!“ — И за двама ни би трябвало да е ясно, че аз съм единствената ти надежда. Враговете на нашия род ще се опитват да те унищожат, а приятелите на рода не биха си мръднали пръста да те спасят, защото знаят колко те презирам. Да не споменавам и как аз бих могъл да постъпя с тебе. Но ти си избрал да вървиш по такъв път. И упорстваш. Баща ти го няма и вече е трудно да се съмняваме в смъртта му. Фактите се променят, а ти — не. Прекрачи ли границата, упорството е неразличимо от глупостта.

— И ти ще започнеш да ме уважаваш, ако припълзявам тук да ти ближа подметките?

Андрос Гайл го гледаше, сякаш чуваше думи на непознат език.

— Да те уважавам ли? Кип, премахнах мнозина, които уважавах. Ако желаеш да допълниш списъка, добре е да знаеш, че си на крачка поне от премахването, ако не от уважението.

— Моля те, продължавай да ме подценяваш — каза Кип. — Така ще ми е още по-приятно.

Андрос се подсмихна. Явно се забавляваше от сърце. Кип посърна от тази усмивка, напомнила му болезнено за Гавин. Покрусата да я види на лицето на това чудовище го обърка напълно.

— Ако разчиташ да бъдеш подценяван, не е ли по-добре да си мълчиш за това? — попита Андрос.

На иначе пъргавия език на Кип напираха само просташки псувни. И той си мълчеше.

— Стига толкова — отсече Андрос. Стана и побутна внук си към вратата. Там сниши глас. — А сега чуй за какво те повиках.

„Да ме порази коравото коляно на Оролам в топките!… След всичко това тепърва ще ми каже какво иска от мен?“

— Картите — настоя Андрос още по-тихо пред вратата. — Не знам къде си ги скрил, но ги искам. Ако ми ги дадеш, ти ставаш моят наследник. Ще те взема под закрилата си и ще те науча на всичко, което знам. Ще ти кажа тайни, за които не ти достига въображение.

„Картите? Пак ли?“

— И да съм ги намерил, щом ти ги дам, ще ме убиеш.

— По-тихо! — сгълча го Андрос. Потърка замислено брадичката си. — Не ми се вярва Янус Бориг да не ти е обяснила как се работи с тях. Мога да притеглям четири цвята. Липсва ми обаче синият. Мога да напипам, да вкуся, да почувствам какво се случва в картите, но не виждам нищо. За да използвам картите в цялата им сила, ми трябва пълноспектърен полихром. Другите полихроми са… неподходящи по една или друга причина. Ти си ми нужен, ще ми бъдеш нужен и занапред. А аз съм ти нужен, за да те науча как да превръщаш знанието в могъщество, след като си отида от този свят. Всъщност ти ще си партньорът в по-изгодна позиция.

Кип примига. Звучеше прекалено убедително.

— И да го направя, картите ще бъдат мое притежание. Иначе щом ти омръзне да ме търпиш, ще си намериш кой да притегля липсващите ти цветове и сам ще си съставяш пълната картина, макар и много по-бавно.

— Съгласен съм. При едно условие: моята карта, картите на моите синове и картата на моята съпруга принадлежат на мен. Дори само да ги погледнеш, преди да ми ги предадеш, ще забравим за споразумението. Помисли и решавай. Давам ти срок до пристигането на твоя брат или до Слънцеднев — каквото се случи първо. Не се съмнявай обаче, че ако се опиташ да дадеш картите на друг, ще бъда принуден да те убия. Времето ти е на привършване. Гринуди!

Робът потвърди, че е наблизо, като се прокашля внимателно. Кип се взираше ту в него, ту в дядо си. Защо беше този шепот? Защо стояха до самия изход от покоите на промахоса?

— Тя какво успя да чуе? — изсъска Андрос.

Гринуди на свой ред се вторачи в Кип, сякаш не разбираше защо господарят му иска внук му да чуе това.

— Почти всичко, което си казахте около масата. Свести се бързо и се примъкна към вратата да подслушва. Но оттук е невъзможно да ви чуе.

— Е, Кип, сега ти си на ход — каза Андрос. — Ако не съм загубил предвидливостта си, тя ще опита да се възползва от раздорите в нашия род, а понеже нейният цвят е зеленото, нетърпението ще я подтикне да действа незабавно, без да потърси съвет от своята много по-опасна сестра Ейрени. Очаквам до края на тази седмица Тизис да се вмъкне при тебе обляна в сълзи, ще си поиграе на дама в беда, която ти ще спасиш. Обикновено това трогва мъжете, които искат да изглеждат силни. Няма нужда да ми благодариш, бездруго е твърде млада за моя вкус, а и ти позна, че не я бива много в преструвките. Повечето жени овладяват това умение отрано, не знам дали при нея причината за липсата му е инат или глупост. Иначе е с гореща кръв, ако се вярва на най-близката ѝ приятелка. Пада си по забавленията в леглото, но още не е допуснала никого през нефритената порта.

— Каква нефритена порта?

— Говоря за цепката ѝ. При нея си личи потеклото — произхожда от търговци на коне. Няма и век, откакто са благородници. Знае колко държат някои мъже на това и си е наумила да продаде своята девственост прескъпо, макар че е девствена само в най-буквалния смисъл на думата. Но нейната приятелка се кълне, че Тизис цени своето целомъдрие не само като разменна монета. Имала романтични приумици първото ѝ сношение да бъде необикновено. М-да, още е твърде млада… Предполагам, че хитростта ще я предпази да не започне направо със съблазняването при тебе, но ако изиграеш картите си правилно, скоро ще се пъхне под завивката ти. С мен не протакаше. Не знам как се вписваш в представите ѝ за необикновения първи път. Но поне ще го запомни завинаги, а това трябва да е достатъчно, нали?

— Във всеки кладенец ли хвърляш отрова, след като пиеш от него? — попита Кип.

Безмерната подлост на този човек го стъписваше.

— Казах ти току-що, че не съм пил от този кладенец. Оставих го за тебе — нарочно, в случай че за тебе е тягостно първо да е минала през постелята на мъж, който те превъзхожда. А ти отвръщаш с грубост на моята любезност. Може би си не само дебел, а и дебелоглав. Този разговор отне твърде много време. Да те няма.

Кип не отприщи гъмжилото от проклятия и въпроси в главата си, а се подчини на заповедта като всеки друг войник в армията на промахоса. Черногвардейците пред входа не казаха нищо, но и без това трябваше да се държат така.

В стаята му го чакаха четирима озадачени роби.

— Господарю, имаше съобщение, че тук е вилнял злосторник…

Кип влезе в стаята и се огледа. Всичко беше безупречно чисто.

Бюрото беше сменено с друго. Леглото и дюшекът — също. Всяка повърхност беше излъскана до блясък. Дори кесията му беше на скришното си място. Кип отпрати робите с извинения. Зяпаха го, сякаш е побъркан.

„А как да знам, че не са прави? Какви ги върша? Използват ме в боричкане, за което не знам нищо, заемам страна само заради личното обаяние на играчите, а не според възгледите си за добро и зло, не решавам сам какво искам, нито дори търся изгода. Държах се досущ като дете.

Андрос знаеше какво ще направя, след като ми съсипе стаята. Наистина съм страшно предвидим.“

Изведнъж му се догади.

„В Девет крале щях да съм Тромблона — онзи подобен на фуния къс мускет, годен за стрелба само от упор, който всеки враг може да грабне и да насочи накъдето си пожелае.

Какво да правя?“

62.

Искрящото наметало

Гледната точка е някак сбъркана, поклаща се покрай кръста ѝ. Ръка, размахвана полека напред-назад, докато млада жена върви. Държи нещо и е завъртяла китката си така, че да не го виждат хората пред нея, но е по-дълго от ръката ѝ и на такава височина мога да разгледам добре оръжието.

Тази карта не е човек, а вещ и гледната точка е избрана от създателя ѝ.

Късо назъбено острие, обсидианови ръбове със сърцевина от кост. Оформено е по-скоро като зъб на акула, не като нож — широк триъгълник с блещукащ диамант в средата.

Щом жената започва да тича, поклащането се ускорява. И преди да видя нещо повече, гледната точка се завърта и полита шеметно, когато острието се забива в женски хълбок, издърпано е окървавено и е поднесено към гърлото на жертвата.

Сега виждам лицето на другата жена. Ирисите са обагрени в червено до половината на халото, зениците са разширени от страх и болка. Нападателката я хваща за ръката, завърта я към боядисана в червено стена.

Притеглящата се опомня, попива червена светлина, бялото на очите ѝ сякаш се запълва с цветен дим… но убийцата чака тъкмо това. Обсидиановият ръб се врязва в шията ѝ отстрани и изведнъж черният блещукащ кристал някак оживява. Шурти кръв и не мога да различа дали плъзналата по костта на оръжието червенина е от кръвта, или е собствено сияние.

Виждам как цветът се изцежда от бялото в очите на умиращата жена, но не както е естествено за притеглящ, щом престане да поена светлина, а много по-явно. Все едно нещо изсмуква живота от нея. Около ирисите ѝ вече има само снежна белота, после се случва невъзможното. Алените ѝ ириси избледняват и цветът се губи. Докато животът гасне в очите ѝ, те отново са наситени с кафяво както в детството ѝ.

Но както белезите на боеца не изчезват след смъртта му, така и белезите на притеглящата си остават — нейният цвят не изчезва от очите напълно.

Убийцата не се помайва, завлича предпазливо мъртвата в някаква ниша, затрупва трупа с боклуци и избърсва с наметалото на жертвата ръцете си и острието. После го прибира и вече виждам само тъмнина.

Оставам много дълго в нея въпреки движенията, които долавям. Дали убийцата тича? Губя представа за времето. Не знам дали не съм тук от цяла вечност.

Острието е извадено в стая, осветена с фенери, и подадено на прегърбена старица. Тя го измива в леген. Но кръвта остава в диаманта. Нали беше диамант?…

Но сега, след изплакването във водата, е рубин.

Само че не е обикновен рубин. Оттенъците се завихрят, пулсират като сърце. Старицата се засмива тържествуващо. Доближава до живия кристал лупа и го разглежда придирчиво през нея.

Отива до един тезгях и поставя рубина в съвсем малко менгеме. След няколко минути е пробила в кристала миниатюрна плитка дупчица. Доволна е от направеното и подготвя стаята. Маха всичко друго от тезгяха и грижливо разстила върху него дълго наметало, което ми изглежда мътнокафеникаво. Издърпва скрит в яката нашийник от гъвкав метал. Пъстри верижки го свързват с плата. Старицата е сръчна, нагласява нашийника така, че да подреди спретнато оплетените верижки.

Придърпва табуретка и си слага очила с безцветни увеличаващи лещи. Отново взема рубина и маха стъклото от фенера. Завинтва в малката дупка пръчица от кост и обсидиан и гаси фенера.

Под звуците на вериги и зъбни колела се появява тясна светла ивица. Таванът се отваря и пълноспектърната светлина на слънцето нахлува в стаята, отразява се от огледала и се събира в ярки лъчи към ръцете на старицата. Тя хваща с два пръста пръчицата и поднася рубина към светлината.

Пръчицата почервенява и старицата започва да нанася цвета като мастило по оголените верижки там, където се съединяват с нашийника. Пръчицата сияе от луксин, който верижките попиват. Цветът на наметалото се променя, става по-червеникав, докато тя докосва верижка след верижка. И когато привършва заниманието си, виждам, че и рубинът е напълно изцеден от цвят като очите на убитата.

Старицата цъка с език, докато проверява какво е направила. Оставя кристала настрана, плъзга длан по плата и връща нашийника на мястото му в яката. После казва:

— Аз свърших своята част от работата. Но за да стане това наметало искрящо, трябва да си намерите Призма, за да ви даде доброволно живота и волята си. — Засмива се, смехът ѝ е като лай. — Или си имате подръка някой друг, способен да разцепва светлината?

63.

Тея вървеше във вечерните тълпи, за да прочисти главата си от умората, натрупана в следобедната тренировка с Черната гвардия. Кип пак не беше дошъл. Случваше се все по-често, но все пак той не изоставаше. Карис Гайл го обучаваше всеки ден, а когато идваше на тренировките, го наглеждаше лично Трепери-юмрук, пък и другите в групата не пропускаха нито един случай да му подскажат нещо. Кип вече бе заслужил мястото си в група Алеф. И не само с ума си.

Добре де, преди всичко с ума си.

Хората все се блъскаха в Тея. Нямаше кесия на колана си и не изостряше бдителността си до краен предел, но си беше досадно. Понякога имаше полза, че е дребничка, но ако трябваше да се провира в навалица и искаше да не тъпче на място, трябваше да е пъргава във всеки миг, да заобикаля и да използва пролуките, което отдавна ѝ бе станало навик. Това обаче изобщо не помагаше на спокойния размисъл, към който се стремеше в момента. В командир Железни никой не се блъскаше, поне случайно.

Тея си спомни как една млада жена му се изпречи така, че да я събори. Командирът беше толкова чевръст, че успя да я хване във въздуха. Тя замърка и се отпусна в ръцете му. Черногвардейците наоколо се разкикотиха.

Командирът обаче не виждаше в това нищо забавно. Както винаги отиваше да върши важна работа. Вдигна жената пред себе си, а не е лесно да изглеждаш съблазнително, когато мъж те държи под мишниците. Впери поглед в очите ѝ така, че тя едва не се подмокри. После я остави да стъпи, без да продума.

Жената повече не опита да му се натрапва, но случката сякаш послужи за вдъхновение на други като нея.

Тея се засмя на спомена и най-после се измъкна от пазара. Дори не знаеше къде е попаднала, но пък човек не можеше да се залута задълго на Големи Яспис. Пъхна ръце в джобовете си. Много ѝ харесваше, че панталоните на черногвардейците имат джобове.

В единия джоб напипа плик.

Извади го и сякаш дупка се отвори в стомаха ѝ. Разбира се, държеше прекрасно изработена огнена хартия. Ако просто опиташе да отвори плика, тя щеше да изгори мигновено. Зачуди се дали Карис лично ѝ е пробутала поредната заповед, или някой друг го е направил вместо нея.

Откъсна долното дясно ъгълче и разкъса с пръст наляво, както я бяха научили. Най-после можеше да прочете бележката.

Днес ще подмамят Кип уж за участие в задача, за да го убият. Най-вероятно черногвардеец. Може би неколцина. Ще са на пристанището преди обяд. Спаси го.

Почеркът на Карис.

Тея се задъха. Пристанището… Можеше да мине през сегашния сборен пункт на групата на път за там. Хукна.

След две-три минути се добра до сборния пункт. Потропа припряно с уговорения сигнал и отвори. Завари само Круксър, който слагаше нов кремък в ударника на пистолет. Изви глава към нея и се намръщи, щом видя изражението ѝ.

— Какво става?

— Кип! Ще убият Кип! Трябва да му помогнем!

— Какво?! Какви ги плещиш?

— Не се помайвай, Крукс!

64.

Кип седеше до бюрото си, планината от книги можеше да се срути и да го затрупа. Някой почука на вратата. Можеше да е само Тизис Маларгос. Подготвяше се за разговора с нея, откакто бе излязъл от покоите на стареца. И още не беше готов.

Признаваше си, че всъщност не познава Тизис. Вярно, тя се престори, че ще го убие по време на първото му изпитание в Хромария. Вярно, именно тя лично се погрижи да го провали, като набута отново в ръката му въженцето на звънеца, след като той го отметна встрани. Но може би не си струваше да я смята за личен враг. Започваше да разбира по-добре каква тегоба е да наследиш вражда между родове. Тя дори не го бе виждала преди деня, когато се помъчи да го съсипе.

Разбира се, по-късно Кип уби чичо ѝ. И това в някакъв смисъл уреждаше сметките помежду им. Стана, наложи си спокойствие и отвори вратата.

Не беше Тизис. Бяха двама черногвардейци — Бъскин и Литос. Бяха почти комична гледка — Бъскин съвсем нисичък, а Литос дългурест. Само че на лицата им нямаше усмивки.

— Значи си научил, че постоянно кръстосваме из морето? — започна Бъскин.

— Да.

Двамата се спогледаха.

— Някои от нас търсят цветната напаст, другите търсят Призмата. Целта на пътуванията ни трябваше да остане тайна.

— Дя… Промахосът ми обясни какво правите — каза Кип. — И обеща, че ще ми позволи да участвам.

— Не идваме да изпълним обещанието му. Твърде много пълноправни черногвардейци са заети с обучението на други войски и стражеви капитан Фиск иска да взимаме с нас дори новобранци, за да помагат в търсенето на цветната напаст.

— Стражеви капитан ли? — учуди се Кип. — Имате предвид треньор Фиск?

— Щеше да знаеш и за повишението му, и за разпределението на новобранците по задачи, ако благоволяваше да идваш по-често на тренировките — сопна се Литос с чудатия си тенор на скопец.

Значи Фиск бе заел освободения от Карис пост? Това си беше почти бедствие. Фиск бе угаждал на Андрос в желанието му да не допусне Кип в Черната гвардия. Макар че често се държеше дружески, Кип не можеше да му се довери.

— Колко дълго ще отсъстваме? — попита той.

— До вечерта — отговори Литос. — Не искат новобранците да пропускат тренировки, особено ти. Затова не ги вземаме за по-дълги задачи. — Огледа стаята. — Добре си се уредил. Сигурен ли си, че искаш да се преместиш в казарма?

„Да бе, защото доскоро живях толкова охолно и спокойно.“ Кип остави резките думи зад стиснатите си зъби и се престори, че приема заяждането добродушно.

— Стига съм тънал в благоденствие — подхвърли с усмивка. — Време е да се стегна и да свърша малко работа.

— Точно така — похвали го Бъскин. — Е, да не се бавим.

Наистина беше смайващо нисък. Дори с глупашките си дебели подметки.

Но Кип изведнъж загуби всякакво желание да тръгне с тези двамата. Надушваше нещо гнило. Никога не се бяха държали враждебно с него. Имаше някаква причина да са се наежили така. Да не ги е обидил неволно? Дали не се сбъдваше предупреждението на баща му — че няма да им хареса, че всичко ще му бъде поднесено на тепсия?

„Каквото и да ми струва, поне ще ми е по-леко, отколкото на Литос — родителите му го скопили с надеждата, че така ще се вмъкне по-лесно в Черната гвардия.“

А и Кип за пръв път получаваше шанс да участва в издирването на баща си, макар и не пряко. Побърза да събере снаряжението си.

— Готов съм.

65.

Тея и Круксър се натъкнаха на Винсен още при следващата пресечка. Круксър се поколеба. Не познаваха Винсен като останалите, но сега и той беше в групата.

— Ще имаме нужда от помощта на всеки, когото намерим — напомни Тея, но остави решението на него.

— Някой ще се опита да убие Кип — каза Круксър на Винсен. — Отиваме на пристанището, за да им попречим.

Трябваше да му се признае, че и да беше прав, и да бъркаше, поне не се двоумеше дълго. А склонността да се доверява и да вярва в хората може би щеше да му навлече смъртта накрая, но тя означаваше и че кръгът от онези, които го харесваха и търсеха одобрението му, непрекъснато се разширява.

Винсен примига. Само веднъж. Тея не го бе виждала да показва изненадата си по-изразително.

— Значи няма нужда да тичате към пристанището. Разминах се с Кип преди няма и две минути. Каза, че ще участва в издирване на цветна напаст с Литос и Бъскин, но те поискали да се срещнат на Малкия хълм. Отиваше натам.

— В бордеите? Защо там и защо поотдел… — зачуди се Круксър.

— По-малко свидетели — прекъсна го Тея. — Ако излязат в морето и се върнат без него, веднага стават заподозрени. А когато се срещнат някъде сред копторите, ще го убият и ако никой не ги види, ще се измъкнат безнаказано.

Круксър отдели миг да се вгледа в нея.

— Тея, понякога ме плашиш.

— Ще си взема лъка — предложи Винсен.

— Само по-бързо — помоли Круксър и изръси гадно проклятие. — Черногвардейци, Тея! Как ще убием черногвардейци?

— Като ги издебнем — отвърна тя.

— Не говоря за това.

— Знам.

Гледаше я и неочаквано тя видя момчето у него.

— Как са могли?!

— Остави този въпрос за по-късно… капитане.

Мъката си остана в очите му, но момчето изчезна.

— Така… Действаме както в специално занятие. Възможно е да грешим, затова ще ги следим колкото може по-отблизо. Ако са гузни, може да проличи по безпокойството им. Тея, от твоя парил няма полза на голямо разстояние, затова искам от тебе да си плътно зад гърбовете им. Ако ни дадеш знак, ще стреляме. И ако ги видим да вадят оръжия, ще стреляме.

— Взех го — съобщи задъханият Винсен. Бе облякъл и обикновени дрехи.

Държеше две оръжия — един от големите си тисови лъкове, по-дълъг от самия него с цяла стъпка, и по-обикновен, който подхвърли на Круксър.

— Ако се окаже, че сме сбъркали — каза Круксър, — ще ни обявят за предатели. И ще ни пратят пред съда на Оролам. А дори не знаем дали Трошача е онзи, за когото го смятаме.

— Познаваме го — отсече Тея. — Това ми стига.

— И на мен. Винсен, ти какво ще кажеш?

Винсен само вдигна рамене. Както винаги приличаше на зареден мускет и нехаеше накъде ще се прицелят с него, ако му позволят да гръмне.

— Да вървим! — нареди Круксър.

Втурнаха се презглава, без да мислят какво може да си кажат минувачите. Круксър беше толкова висок, че наглед само подтичваше, но Тея се напрягаше докрай, за да не изостане.

Щом стигнаха на Малкия хълм, продължиха с бърза крачка, но не по-припряно от мнозина наоколо, които ценяха времето си. С намигване и сърдечна усмивка Круксър убеди една старица в пекарна да им каже дали оттук са минавали черногвардейци и накъде са се запътили.

Действаха по-припряно отколкото при всяко друго проследяване. Имаше по-голям риск да налетят на онези, които трябваше да издебнат. Бъскин и Литос поне не знаеха, че са се превърнали в мишени.

Малкия хълм си беше тирейски бедняшки квартал. Не чак толкова опасен, поне през деня, но стигаше да погледнат мнозина от обитателите му, та произходът им да проличи веднага. Почти половината жени носеха дълги туники над панталоните, мъжете предпочитаха туники с шарки в зелено и черно, по-торбести от дрехите по тялото, каквито си подбираха повечето жители на Големи Яспис. Най-много се набиваше на очи, че куполите на сградите в тази част на града бяха или съвсем малки, или отворени. Тирейците харесваха покриви, които им служеха като допълнителна стая на открито.

— Ей! — прошепна Круксър.

Тея видя сигналите, които даваше с пръсти: „Две пресечки пред нас, после надясно. Ние ще те следваме.“

Нямаше време да разсъждава. Изтича към ъгъла. Започна да ръми. Тя вдигна качулката на главата си и пое парил, колкото можеше да задържи. Свърна нехайно зад ъгъла.

Нищо.

Подтичваше по тясната уличка, сякаш бързаше да се скрие от дъжда. Десетки хора около нея правеха същото. Оставаше ѝ само да се надява, че Литос и Бъскин са с черните си униформи, за да ги открие лесно.

На всяка пресечка се озърташе наляво и надясно, пулсът ѝ се ускоряваше. Хората щъкаха наоколо с наведени глави, за да се приберат по-скоро, ставаше все по-лесно някой да убие Кип и да се изплъзне незабелязано.

Чу изстрел от мускет над главата си и подскочи. Веднага осъзна, че не е никакъв изстрел, а някой е затръшнал ядно капака на прозорец.

Ето ги! Докато подминаваше извита уличка, зърна черно. А уж нито една улица в града не биваше да криволичи, защото оставаха тъмни кътчета, където отразената светлина на Хилядата звезди не проникваше. Но в бордеите хората не се престараваха да спазват правилата.

Сега беше само трийсетина крачки зад черногвардейците, а улицата опустя. Нямаше никой освен нея и онези, които следеше.

„И какво да правя, когато ги догоня?“

Ами ако Литос и Бъскин бяха минали оттук само да вземат някакво снаряжение за плаването? Отначало черногвардейците използваха припасите и оръжията, съхранявани в складове и сборни пунктове близо до пристанището, но с времето те свършиха и сега трябваше да вадят складираното дори в по-неприятните квартали. Обикновено възлагаха тази работа на роби, но за сборните пунктове не биваше да се разчува.

Може би нямаше никакъв зъл умисъл. Може би Карис се заблуждаваше.

Слънцето още беше високо в небето, но с тези плътни черни облаци вече притъмняваше. Дъждът се засилваше в порой, у Тея се бореха напиращият страх и надеждата да се скрие някъде на сухо като подгизнало коте.

Чу гласа на Кип и надникна иззад ъгъла. Твърде късно.

Литос бе извадил нож с лявата ръка, за да не го види Кип, и пристъпваше…

Едното му коляно опря в мръсотията почти изящно, сякаш се покланяше на някого, в шума на водата се загуби шепнещото свистене на стрела. Той погледна надолу, още не разбираше какво му се е случило.

— Литос?…

И Кип не знаеше какво става. Дрънченето на стоманено острие, паднало на калдъръма, накара Бъскин да се извърти рязко. Първо зърна Тея и чак след това видя как Литос тупна по очи на улицата. Лицето му се изопна гузно, после се разкриви от зверска ярост.

Ръката му се стрелна към колана, където бяха метателните му ножове. Не беше нито висок, нито силен, затова много обичаше тези ножове. Тея не бе виждала друг да ги мята с такава смъртоносна точност.

А нейната ръка вече се протягаше напред… но от нея не излетя привичният парил. Вълна, по-голяма от тялото ѝ, изплющя като камшик от пръстите ѝ.

И целият свят пламна. Тя падна на улицата. Кип се олюля. Бъскин залитна насред хвърлянето, ножът изхвърча към небето, докато той отскачаше назад и закриваше лицето си с ръце.

Вълната отмина. В тишината всички се гледаха замаяно. Никой не гореше.

Стрела изсвири там, където стоеше Бъскин допреди миг, и се строши в зида до него. Това му помогна да се отърси от вцепенението и той хукна, сякаш също изстрелян от лък.

А Кип се блещеше, зяпаше Тея, оглеждаше тялото си и явно се чудеше защо няма пламъци.

— Какво ста…

— Хвани го! — кресна тя и се втурна след Бъскин.

Кип не я последва толкова пъргаво, че да има някаква полза от него.

Бъскин кривна зад първия ъгъл само двайсетина крачки пред Тея. Няколко мълнии се забиха наблизо, едновременно с проблясъците тътенът раздруса прозорци навсякъде из Големи Яспис. Сиянието очерта сянка в пресечката. И Тея реагира, преди умът ѝ да кресне: „Засада!“

Но тя вече се плъзгаше по камъните, вместо да отскочи встрани. Едното ѝ стъпало се стрелна напред и тя успя поне да направи шпагат покрай самия ъгъл. Над главата ѝ блесна острие.

Бъскин се препъна и малко оставаше да стъпи върху нея, защото мечът му не срещна очакваната съпротива на плътта. Тея се изтласка назад с длани и ходила. Огъна едната си китка на стърчащ камък и се пльосна по гръб.

Бъскин пристъпи, за да я довърши. Беше черногвардеец и не би използвал широк замах, щеше просто да я намушка в сърцето, да завърти острието за всеки случай и да офейка за миг.

Но още докато правеше крачката, покрай лицето му профуча стрела. Той вдигна глава и сигурно видя Винсен, Круксър или и двамата, защото отскочи назад и побягна. Тея запрати подир него острие от парил, но то само се пръсна на късчета заради стремителните му движения.

Тя скочи и го подгони. Светкавиците блеснаха пак, но вече по-далече, забиваха се в големите гръмоотводи над Хромария, трясъкът закъсня с няколко секунди.

Изскочи на някакъв пазар. Всички клиенти се бяха пръснали още с началото на пороя, но търговците нямаше къде да се дянат — прибираха стоката, мъчеха се да укротят подплашените магарета и волове, затваряха капаците на дюкяните.

В този хаос бягащ мъж оставаше почти невидим, макар че по друго време такава гледка би накарала всички да се обърнат към него.

Нов трясък, но този път от падащи бъчви. Бъскин тичешком бе дръпнал клина, придържащ задния капак на една каруца. Една от огромните бъчви се разцепи и изля зехтин в широка мазна локва по мокрите камъни. Петима-шестима души се подхлъзнаха. Кон, теглещ празна каруца, се изправи на задните си крака, докато коларят се мъчеше да го спре, за да не прегази падналите хора. Само че изтърва юздите… и това като по чудо спаси всички — конят наведе глава и не настъпи никого.

Опита обаче да завие, за да избегне лежащите на калдъръма, две от колелата минаха през локвата, каруцата се вряза в друга и задръсти прохода.

Тея се метна към успоредна пролука между някакви сергии, сблъска се с млада жена и я събори, промуши се край нея и прескочи паднала поставка с дрехи.

Небето над нея светна за миг, но не беше мълния. И щом Тея се опита да открие кой е изстрелял луксин, налетя на много по-едър от нея мъж. Съсредоточи се отново върху преследването.

Измъкна се от пазара точно когато Бъскин грабна два фенера и ги запокити на улицата зад себе си. Около единия веднага заподскачаха пламъци, около другия не… докато Бъскин не пръсна по уличката червен луксин.

Огънят забуча и прегради пътя, в главата на Тея се мярна безумната приумица да изтича направо, но благоразумието взе надмощие и тя спря на крачка от пламъците.

Червеният луксин щеше да се изчерпи най-много след минута, но тя нямаше толкова време. Не познаваше тази част на града толкова добре, за да е сигурна дали ако се втурне по съседните улици, ще пресрещне Бъскин. Можеше да разчита само на късмет.

Докато прехвърляше шансовете в ума си, огънят угасна като настъпен от великан и навсякъде плисна оранжево. Някой я подмина стремително. Кип.

Притегляше на бегом. Върху задушилия пламъците оранжев луксин се появиха зелени ивици, за да стъпва уверено. Смъкна с едната ръка очилата, прибра ги в калъфа и извади други. Другата му ръка се изпъна нагоре и запрати в небето жълти знаци, които се разпръснаха след секунда-две — показваше на Круксър и Винсен накъде е тръгнал Бъскин.

Тея ги зърна да тичат по покрив, стиснали лъковете — доближаваха улица, която беше твърде широка, за да прескочат на отсрещната страна. Въпреки това Круксър ускори още, скочи… и успя. Винсен направи същото, но дланите му блъвнаха струя луксин, за да удължи скока, както се бяха упражнявали в групата.

Щеше да преодолее препятствието, ако не му пречеше дългият лък, който наруши равновесието му. Кип обаче претича точно под него, широка лента зелен луксин задържа Винсен във въздуха и го тласна меко нагоре. Той не си потроши костите в стената, а тупна странично на покрива и се търкулна. Главата му опря в купола на къщата, но остана невредим.

Вече доближаваха големия рибен пазар край пристанището. Мълниите изтрещяха отново и тътенът буквално подхвърли Тея във въздуха. Тя направи привичното кълбо напред и при падането плесна силно с ръка по калдъръма, за да не си удари главата.

Опомни се веднага и видя, че мълния е поразила една от Хилядата звезди. Уж ги предпазваха медните гръмоотводи, но този тук или бе смъкнат, или не стигаше да отклони заряда към земята. Цялата висока конструкция се наклони и се разпадна, камъните се стовариха с грохот под дъжда — тъкмо където щяха да им попречат най-много, между тях и Бъскин. Все едно самите стари богове се намесиха да го спасят. Но пък срутената арка удари и по ръба на покрива, където бяха Круксър и Винсен. Ако Круксър не се беше забавил, за да помогне на Винсен да стане, камъните щяха да го смажат.

Тея спря пред купчината. Можеше да се покатери по нея, но парчетиите още мърдаха и се наместваха. Пак загубено време. Адове! Кип…

Той бе изпреварил всички. Тя се взираше трескаво през прахоляка, който бързо се слягаше в пороя. Не го виждаше никъде из рибния пазар отвъд отломките. О, не! Не, не, не…

Сърцето ѝ сякаш спря. Навсякъде писъци и ужасено цвилене, но ушите ѝ просто не ги чуваха. Тя притегли факел от парил, лъчите му проникнаха през мътилката във въздуха. Тея се хвърли напред, сети се в последния миг да придърпа пред лицето си плат, за да не нагълта прах. Земята пред нея беше отрупана с късове мазилка, парчета огледално стъкло и… ето там, милостиви Оролам — труп. Дали беше…

Вкопчи се в ръката, която стърчеше, и дръпна. Извади я откъсната под рамото измежду камъните. Вцепени се, стиснала окървавената ръка — хем уплашена до полуда, хем студено разсъдлива. Ръката беше твърде кльощава, за да е на Кип. А кожата… прекалено зацапана и безцветна в зрението ѝ за парил. Върна се във видимия спектър, но още беше прашно. Не различаваше нищо. Обърна ръката и пак погледна в парил.

Нямаше белези на притеглящ по дланта и китката. Ръката не беше на Кип, а на роба в падналата кула. Но защо беше останал горе посред бурята? Захвърли откъснатата ръка. Какво я интересуваше някакъв си роб?

Някаква частица от ума ѝ улови тази мисъл и сякаш я издълба на каменна плоча. Щеше да я тормози дълго — но по-късно. Сега ѝ беше все едно. Кип… Всеблаги Оролам, къде беше Кип?!

Внимаваше къде стъпва и оглеждаше навсякъде в парил.

Отломките пред нея се слегнаха и откъм тях се чу кашлица. Тя доближи пъргаво, но предпазливо.

Беше Кип, краката му по-високо от главата. Беше се обвил в яйце от луксин при падането на арката, но щом въздухът му бе свършил, беше разпилял луксина.

Тея го хвана за ръката, помогна му да седне, после и да се надигне. Целият беше омърлян и тежките капки вече превръщаха полепналия по кожата му прах в кални струйки.

В първия миг, докато се измъкваше от притисналите го парчета, изглеждаше втрещен от страх, но Тея не успяваше да съчетае в ума си този ужас със смайващата дарба на притеглящ, която бе проявил преди малко. А той я зяпаше ококорен, дишаше тежко и още кашляше.

Тя понечи да откъсне парче плат от дрехата си, за да има и той през какво да диша. А Кип я награби в мечешка прегръдка.

Отначало Тея се стъписа. После някаква буца в нея внезапно се стопи. Никой не я бе прегръщал толкова отдавна, че дори не помнеше кога се е случвало. А това… Все едно чуваше: „Толкова се радвам да те видя, толкова си ми скъпа.“ О, богове… В този допир на телата имаше признание отвъд думите, имаше радост, която казваше само истината. Но тя беше прекалено изненадана от внезапното му завръщане, след като вече го бе сметнала за мъртъв, от понеслия я потоп на чувствата. Не вдигна ръце да отвърне на прегръдката въпреки всевластното, помитащо желание да го направи. Искаше да се вкопчи в някого… не в някого, не просто да знае, че е свързана с друг човек, макар че и това го имаше… а с Кип, със своя приятел.

Най-добрият ѝ приятел. Този, който наистина я виждаше.

Потопът в нея изтръгваше и отнасяше боклуците на всички предубеждения, на всички предразсъдъци.

Кип си дръпна ръцете, внезапно засрамен, защото тя не отвърна на прегръдката. „Не!“ — отекна писък в главата ѝ. Но ръцете ѝ я предадоха и не шавнаха.

„Оролам, не исках да стане така!“ Тея обаче нито помръдна, нито каза нещо.

Бяха в края на покритото с отломки място. Само че беше късно. Кип си сложи сините очила и отново притегли стремглаво, сякаш това беше нищожна дреболия. След две-три секунди имаше сини стъпала до ръба на сградата, където още стояха Круксър и Винсен.

Качиха се при тях. Двамата не се бяха отказали да довършат гонитбата — приличаха на хрътки, готови да се нахвърлят върху дивеч. Круксър посочи и каза:

— Ето го!

Бъскин вече се измъкваше от пазара. Още имаше хора, които опразваха сергиите си. Винсен бе сложил стрела на тетивата, но не я опъваше. Още не можеше да стреля, а никой няма сили да задържи дълго изопнатата тетива на голям лък.

Бъскин се провря между крайните сергии. Огледа се със свирепа усмивка. Плъзна пръсти под брадичката си и после махна с ръка към тях в просташки поздрав. Обърна им гръб и се отдалечи.

Винсен опъна огромния лък, яките мускули на гърба му помогнаха да застине в тази поза, докато хора тичаха напред-назад и му пречеха да се прицели добре. Стрелата трябваше да прелети поне двеста крачки. Млада майка се мъчеше да отведе три деца от улицата, но не ѝ стигаха ръцете — с едната стискаше някакви инструменти, с другата дърпаше заинатилите се хлапета, поне едно от които плачеше, та се късаше.

— Винсен, много е далече — унило каза Круксър. — Не можеш…

Винсен пусна стрелата.

Тея долепи длан до устата си — не се съмняваше, че ей сега ще види гибелта на дете.

Полетът на стрелата беше прекалено бърз, та очите им да го проследят. Всички се взираха в Бъскин — той стигна до един ъгъл, озърна се… и падна на една страна, стрелата щръкна между ребрата му, пробила и ризницата под дрехите.

Бързо минаха през вече безлюдния пазар. Бъскин беше мъртъв. Никой не се мотаеше наоколо. Никой не искаше да се забърква в смъртоносна разпра, която не го засяга. Особено насред разбесняла се стихия, която можеше да овъгли с мълния и добрия, и злия.

Щом се увери, че е убил Бъскин, Винсен най-после свали тетивата от дългия тисов лък. Не личеше да е развълнуван, но в очите му все пак имаше задоволство. Круксър го зяпаше невярващо, и то не заради изумителната точност на изстрела.

— Винсен, как не те достраша? — попита Кип. — Тук гъмжеше от хора. Защо стреля по него при толкова невинни наоколо?

Винсен ги изгледа поред. Тея вече бе убила човек и никога нямаше да забрави плачливия си потрес след това. Отначало не успяваше нито да проумее, нито да приеме случилото се. Накрая се примири, че след онзи ден никога няма да е същата, затова вече не съдеше прибързано хората, които наглед оставаха безчувствени, когато отнемаха живот. Всеки се справяше с това посвоему. Не откриваше обаче в очите на Винсен стъписване, което да подсказва, че още не осъзнава какво е направил. Погледът му оставаше буден и остър. Бъскин беше гадна твар, от която трябваше да се отърват. И Винсен го бе направил. Какво друго имаше да се каже?

Винсен сви рамене и каза:

— Не ми пукаше, че може да не улуча.

66.

— Защо докладвам на тебе, а не на командир Железни? — попита Кип.

Щом влезе в покоите на Призмата, той зае стойка „свободно“ като същински черногвардеец — изправен гръб, стъпалата на широчината на раменете, ръцете зад гърба. Сивите новобрански дрехи бяха възшироки и торбести, не като шитите по мярка и наситени с луксин униформи, които черногвардейците получаваха след полагането на последните обети. Въпреки това Кип имаше вид на боец и Карис забелязваше промяната у него.

В очите му вече се виждаше не само ярката синева, с която се бе родил. Зелени ивички около зениците, множество мънички искрици синьо в ирисите, озарени и с червено на звездички и пламъчета. Ако се вгледаше отблизо, би открила и всички останали цветове. Потисна желанието си да го укори, че изгаря живота си толкова бързо, защото не искаше да си позволи такова лицемерие. Още беше тантурест и може би щеше да си остане такъв, но детската пухкавост на лицето му вече я нямаше. Застанал тук решителен и малко ядосан, че го карат да прави нещо, в което не намира смисъл… приликата му с младия Гавин Гайл беше неоспорима.

А и въпросът му беше основателен и заслужаваше по-добър отговор от лъжата, която Карис бе подготвила.

— Командир Железни е твърде зает напоследък. Аз ще те изслушам и разпитам, ще предам всичко важно и на командира, и на Бялата. Макар че вече нямам официален пост, сега сме във война и всички правим каквото се изисква от нас.

Кип не криеше колко е уязвен.

— Значи това дори не е толкова важно, че да отида направо при командира? Предателството на двама черногвардейци и тяхната смърт?

— Войната разкъсва сатрапиите. Предателството е всекидневие. Знаеш ли колко черногвардейци загубихме при прочистването през последния месец?

— Шестима — отговори Кип.

Тя помълча и кимна.

— Вярно.

Понякога ѝ се струваше, че Кип е улисан в своя свят, както е присъщо на повечето шестнайсетгодишни. Но може би той следеше по-внимателно какво се случва около него, отколкото изглеждаше.

— Разкажи ми всичко — нареди Карис.

Той се подчини. Не прозвуча като доклад на опитен черногвардеец, но за новобранец, който дори не знае точно какво се иска от него, беше превъзходен.

— Започни отначало — каза тя.

Този път Кип разказа събитията по-подредено и ясно, с по-малко вметнати „о, това щях да го забравя…“ Но към края се запъна и си потърка челото.

— Нямаше да… На никого няма да помогне, но…

— Трошач, очаквам от тебе искреност и откровеност — напомни Карис.

— Тогава не разбрах, а после всичко се забърза толкова, че ми се губи, но точно преди първата стрела да повали Литос, го чух как каза: „Мамка му, не мога да го направя“.

Карис се смръзна чак до костите.

— И какво означава това според тебе?

— Изобщо не се замислих. Трябваше да догоним Бъскин. Но сега съм убеден, че накрая той се отказа. Мисля, че извади ножа, за да нападне Бъскин, а не мен.

„Литос… Милостиви Оролам!“ Карис не можеше да отпъжда повече собствените си спомени за дългурестия скопец. Неуморният шегаджия със заразителен смях все вземаше на подбив младоците в Черната гвардия, мажеше с огнен балсам фланелите им, пускаше скорпиони в ботушите им (предварително обвиваше жилата с твърд луксин — не беше злобар, просто обичаше да се майтапи).

Откритието, че Литос може да се е отказал от измяната в последния миг, незнайно защо ѝ се стори по-покъртително от студената мисъл, че вероятно са го измамили или изнудвали.

И е бил убит, преди да докаже, че остава верен на обетите си. „О, Литос…“

Как би могъл Кип да каже на приятелите си: „Между другото, единият от двамата, които убихте… беше на наша страна.“

— Докато издъхваше, промърмори нещо за някакъв луксиат — добави Кип. — Не чух добре. Умря, преди да ми обясни.

Гласът му остана спокоен и все пак ѝ напомни, че това момче може да изглежда като войник, да стои като войник, да рапортува като войник, но още е момче.

— Съжалявам, Кип.

— Прав ли съм да не им кажа? — попита той рязко. Не искаше от нея разбиране и съчувствие точно сега. — Командирът вечно повтаря, че ние не се боим от истината, че тъкмо това отличава черногвардейците. Помагам ли на групата си, като мълча, или ги предавам със съмнението си, че няма да могат да понесат истината?

— Кой уби Литос със стрелата? — попита Карис, макар да знаеше от доклада му.

— Винсен. — Кип дори се учуди на разсеяността ѝ.

— Той как би приел казаното от тебе?

Кип се намръщи.

— Винсен си е… особен. Да убива не му тежи колкото на останалите. Или никак.

— Има и такива хора, макар че са малко — каза Карис. — Може би ако кажеш на Винсен цялата истина, той ще ти отговори, че Литос изобщо не е трябвало да бъде там. И че сам си е изпросил стрелата, защото не ви е оставил никакъв избор. А Литос би се съгласил, ако можеше да го чуе, не мислиш ли?

— Толкова ли е просто за някои хора?

— Да, някои хора са точно такива, каквито изглеждат.

— Това не ме удовлетворява — троснато каза той.

Кип като че се сърдеше… и то на нея. Заблудени емоции на младостта — или имаше някаква по-особена причина? И тогава той попита:

— Кога разбра, че обичаш баща ми?

Все едно съдра превръзката от рана.

— Моля?…

Но той не повтори въпроса.

— Това е твърде лично — възрази Карис.

— Всъщност не е.

Идеше ѝ да го шамароса, но след миг проумя, че по-скоро би изляла гнева си върху Дазен, който бе натрупал толкова тайни. А сега, за да опази тайните на мъжа, който може и да беше мъртъв, тя също беше принудена да лъже.

— Имаше танци. На Бала на лукслордовете. Танцувах и с него, и с брат му. Мисля, че тогава се влюбих.

— Значи винаги си обичала Гавин? — попита Кип.

Тя откри клопката навреме, за да изпелтечи:

— Край на… край на този разговор!

— Но ти си се опитала да избягаш с Дазен. Защо ще ти щукне, ако си обичала Гавин? Дазен е бил по-малкият брат. Не би спечелила нищо, ако се омъжиш за него. Не може да си имала друга подбуда за такова решение освен любовта.

— Бях млада.

— И аз съм млад, но това не ме подтиква да съсипя света.

— Нямаш представа за какво говориш! — възкликна Карис.

— Да. Защото всеки път, когато задам подобен въпрос, чувам само лъжи и увъртания.

Тези думи отнеха напора на гнева ѝ, но изобщо не ѝ върнаха спокойствието. Кип беше прав. Заслужаваше да чуе истината, а не биваше да я научи. Смяташе баща си за свой чичо и обратното. Обичта и омразата му бяха насочени погрешно.

— Кип… — започна тя тихо. — Колко пъти разказа историята за своето участие в битката при Ру?

— Не знам.

— О, знаеш.

Той помълча и отстъпи.

— Веднъж или два пъти, когато седях с моята група да пийнем. Дори някои от тях… се развълнуваха излишно. Стори ми се някак… непристойно.

— Кип, аз бях с тебе там, ти не направи нищо лошо. Дори стана героят на деня.

Думата се свлече между тях — зле скроен плащ, който той не искаше да наметне на раменете си.

— Кип, всички се държахме храбро — настоя Карис. — Всички изпълнявахме дълга си, но твоите действия наклониха везните. А ти не искаш да се връщаш към това, защото който не е бил там, няма да вникне в ужаса да видиш как онзи остров оживя и се опита да ни погълне, как онези мъже и жени се преобразяваха във великани, как Призмата се оказа безсилен. Той, който може да върши всичко с лекота, както диша, беше безпомощен. Ти постъпи като герой, провървя ти и само това има значение. Само че знаеш като всеки друг воин колко лесно беше да не ти провърви, колко много други още по-храбри бойци са извършвали още по-величави подвизи, но понеже са били победени или никой не ги е видял, хората никога няма да чуят за тях.

Кип преглъщаше и мълчеше. Накрая се оплака:

— Бая Ниел не може да си държи устата. Чух песен за това. Песен! Използвали стара кръчмарска мелодия и вмъкнали моето име! Направо щях да повърна.

— Не беше Бая Ниел — увери го Карис.

— Какво?!

— Аз бях. Поговорих с някои от най-прочутите менестрели в Ясписите.

Той се намръщи, като че бе научил за непоносима подлост.

— Но нали ти… ти разбираш? Как си могла?

— Направих го, защото е вярно. Не е цялата истина и може някой да не разбере каквото чуе, но това не е основание да крием истината като скъперници. А и може да дойде ден, когато ще се нуждаеш от Име.

— Не ми трябва още едно име — възрази Кип пак с глас на нацупен хлапак. — И сега си имам прекалено много.

— Не говоря за обикновено име като Кип, а за Име като Трошача.

— И това не искам.

— Не съм свършила. Трудно ти е да разказваш за битка, в която всички се проявихме доблестно. Ти не се провали. Ти не стреля с мускет тъкмо в мига, когато някой твой приятел се е изпречил пред цевта и куршумът му отнася лицето. Ти не показа страх през онзи ден. Бихме се срещу невъобразимо силни врагове и дори да не победихме, поне не беше победа и за тях. — Устата ѝ пресъхна, защото бе дошло времето да наплита истини и лъжи, а той никога нямаше да ѝ прости това. — Във Войната на Лъжепризмата нямаше битки, в които доброто и злото да са толкова рязко очертани. Нито една. Как да разкажеш какво си извършил, ако за самия тебе всичко извършено изглежда зло? Когато твои приятели са загинали заради твоята страхливост? По-малко мъчително ли е да обясниш как за малко не си умрял, защото собствените ти сродници са те изоставили, макар че е било лесно да те спасят? Човек може да е бил герой в някой ден и страхливец в следващия. Понякога разказите за нашите подвизи само ни напомнят за нашия страх.

— Мои побратими и посестрими от Черната гвардия се сражаваха срещу братовчеди, които са срещали стотици пъти — продължи тя. — И ги убиваха. Или срещу съученици, с които заедно разигравахме магистри в класните стаи. Срещу любими, с които сме споделили първата целувка. Самит се бе увлякла безнадеждно по един толкова красив благородник, че чак не беше за вярване. Неговият род премина при врага. Самит била в щурмовия отряд, който проникнал в един град и спипал онзи благородник със съратниците му и техните семейства в голяма конюшня. Залостили вратите на конюшнята и я подпалили. Тя го слушала как умира в пожара, как я моли да се смили не над него, а над семейството му, приклещено вътре. Самит обичаше конете. Намираше в ездата утеха от грижите си. Сега яха кон само ако се налага. Чувства се недостойна, след като е изгорила двеста и седемдесет от тези невинни създания… и всички хора в конюшнята. Тогава е била на шестнайсет.

— Не знаех… — промълви ужасено Кип.

— Защото никой боец не споделя такива случки охотно. Дори когато се напие.

— А ти и баща ми също можете да разкажете такива истории, така ли?

Тя се чудеше какво да прави. Колко близо до истината можеше да остане?

— Да не са още по-лоши? — попита Кип сърдито.

— Не можеш да премериш чии душевни рани са по-лоши.

— Има нещо, за което трябва да попитам… — каза той. — Майка ми ми остави бележка с молба да отмъстя на баща ми. Тя беше… — Преглътна, но продължи упорито: — Беше пристрастена към дрогата, беше лъжкиня и само Оролам знае още каква. Чудя се не е ли била мъкнеща се с армията проститутка, на която той накрая се е наситил, но преди да издъхне, тя каза, че… че Гавин бил насилник. Не е вярно, нали?

Насилник. Незнайно защо паметта на Карис не я пренесе тутакси в онази страшна спалня, където лежеше безволно на гръб, пияна до безчувственост, и мечтаеше да изпадне в безсъзнание или поне да се противи. Вместо това се сети за дългото тътрене към дома си, за срама от откъснатите копчета, заради които не можеше да се загърне по-прилично с дрехите, за извърнатите погледи на стражниците, покрай които минаваше. Никой дори не ѝ предложи куртката си. Що за твари не биха дали куртка на младо момиче, което върви покрай тях полуголо и опозорено?

Впи поглед в очите на Кип и му каза спокойно:

— Баща ти не е насилник.

Да, мъжът, който го призна за свой син, наистина не беше насилник.

— Воювал е — напомни Кип. — Сигурна ли си?

Колебливото ѝ мълчание се проточи прекалено. Той се нуждаеше от увереност. Не бива да оставиш съмнения у човек, който ти е задал такъв въпрос. И Карис добави:

— Веднъж в леглото му се стори, че викам не от удоволствие, а от болка. Толкова се смути, че… че не можа да продължи. Не е присъщо за насилник, как мислиш?

Отначало Кип като че не разбра думите ѝ, после се изчерви от смущение.

— Аз… ами… май това беше повече, отколкото исках да науча.

Карис се прокашля. За нея това беше повече, отколкото искаше да сподели. И тя се изчерви. Все пак беше необходимо.

— Значи ти стига?

Той се загледа в пода.

— За това ли? Чух предостатъчно. Никой не иска да слуша как родителите му са… Да де, единият родител… Както и да е.

Родители. Все едно Дазен и тя бяха бащата и майката на Кип. Дазен в ролята на Гавин бе обявил момчето за свой син, а след това се ожени за нея. И това я правеше майка на Кип в някакъв смисъл, така ли?

„Родители“. Една изтървана думичка. В множествено число. Майка. Докосна в душата на Карис нещо толкова изстинало, че сякаш целият свят се покри с лед в точката на допира. И ледът се напука и се разпадна подобно на мечтите на едно момиче да живее като принцеса, докато се прибираше само в студената нощ с мокри очи и мокри бедра.

Кой можеше да е внушил на Кип тази нелепост? Дали всекидневните ѝ занимания с него месеци наред? Бяха я изиграли да се държи като майка. Да проявява грижи, които могат да бъдат сбъркани с обич.

Онази кучка…

Бялата го беше направила нарочно.

Какво я беше подтикнало? Сигурно беше научила от шпионите си, че когато Гавин бе изчезнал, Карис бе плакала заради кървенето с поредния лунен цикъл, заради напразните си надежди да е заченала от една-единствена нощ с него като в приказките.

Но преди ѝ бе стигнала една нощ, нали? Още беше момиче и не можеше да понесе, че ще има дете. Щом помисли за това, в душата ѝ се събраха черни облаци. По-добре да не задълбава сега. Разбира се, Бялата беше помислила, че Карис иска дете. Наближаваше краят на плодовитите ѝ години, а бе загубила мястото си в Черната гвардия, може би щеше да загуби и Гавин. Казала си беше, че Карис копнее да има нещо свое… нещо тяхно, за да знае, че всички направени жертви не са били напразни.

Бялата се опитваше да ѝ пробута Кип като неин син просто защото смяташе, че Карис никога не е имала свои деца. Не знаеше. Тайната ѝ не беше разкрита.

Как да обвини Бялата, че се опитваше да играе с чувствата ѝ? Нали постъпваше по същия начин с Кип — лъжеше, за да го опази от някаква непоправима постъпка. Защото ако Кип научеше прекалено много, щеше да действа, воден от заблудата, че знае достатъчно.

Облиза си устните. Кип я гледаше бдително, както човек наблюдава голямо куче и се пита дали то ще поиска да му прегризе гърлото, или да се сгуши в него.

И тогава старият страх се надигна от тъмното подземие, където го бе натикала. Бялата внимаваше за всяка дреболия във всичко. Не може да не беше ровила в целия ѝ живот, преди да ѝ повери шпионите си. Колко добре бе заличила следите си? Тогава беше само на шестнайсет-седемнайсет.

И студената буца в нея се нажежи. Целият срам от прикриваната измяна пламна.

Кой захвърля дете? Кой оставя безпомощно бебе в далечна страна при хора, които дори не познава?

Дали са били добри с него? Дали той е добре сега?

Когато прегръщаше Дазен след сватбата, го увещаваше да бъде добър баща. Толкова разумна, толкова права. В онези мигове също криеше тайната на позора си, сякаш не я изгаряше като жарава. Каква лицемерка…

И Бялата знаеше за нейния срам, но може би щеше да се възползва от това само в краен случай. Карис никога нямаше да бъде свободна. Ставаше ѝ ту студено, ту горещо, гадеше ѝ се.

— Извинявай, „майко“ — каза Кип.

Опита да се пошегува, но думата беше като острие и Карис дори не успя да схване шегата. Закачливият му тон не проникна през бученето в ушите ѝ. Само думата, забила се като скалпел в цирей.

— Ти не си мой син! — изръмжа тя.

Душата ѝ се препълни с жлъч и тя я повърна върху него, гнусна и кисела, пареше в гърлото и разяждаше всичко, върху което попадне.

Лицето му заприлича на други лица, които бе виждала — на смъртно ранените, вторачили се в собствените си вътрешности, докато опитват да ги задържат с пръсти. Стъписани, че още не са мъртви, но че въпреки това умират.

Той се обърна тромаво и излезе. Затвори вратата съвсем тихо.

67.

— Това е последната ни среща — каза Марисия.

Седяха на една от пейките около Големия фонтан на Карис Заслепителката на сянката. Марисия носеше невзрачните си сиви дрехи на робиня и си ядеше обяда. Тея носеше скромните си сиви дрехи на новобранка и си почиваше от упражненията, като масажираше показно уж схванатия си прасец.

— Чух, че си опънала нервите на новата си ръководителка.

За Тея не беше лесно да се държи като шпионка и да не погледне, за да провери има ли лукавство в погледа на Марисия. В гласа ѝ не се ли долавяше поне мъничко удоволствие?

— Може да се каже — призна Тея, наведена към крака си, за да не се вижда устата ѝ.

В срещата пред очите на мнозина беше важно не да се преструват, че изобщо не си говорят, а да затруднят желаещите да ги подслушат или да прочетат думите им по движенията на устните. Защо и две непознати да не разменят учтиво няколко думи?

— Искам да кажа всичко на Кип — каза Тея. — Нямам си никого. Толкова е тежко…

Дълго мълчание. Марисия отпи глътка от малкия мях с вино.

— Значи искаш да разкриеш всичко на Кип Плямпалото?

И отхапа изискано от баничката с кайма. Тея се намръщи. Не беше справедливо. Кип плещеше, без да мисли, когато го ядосат, но не издаваше чужди тайни. Беше свестен мъж.

Мъж ли? Кип? Откога бе започнала да си го представя като мъж? Понякога се взираше в него и различните му образи започваха да се редуват като цветове в разцепена светлина. Може и наистина да беше последствие от цепенето на светлина или от притеглянето на толкова много парил. Ако червеното постепенно правеше притеглящия по-податлив на страсти, а зеленото — по-необуздан, какво ли причиняваше притеглянето на парил? Виждаше тези образи на Кип като застинали в редица.

Дебелакът Кип, който дойде за пръв път в Хромария. Затворен в себе си, сякаш тлъстините го пазеха от страха и самотата, често опрял брадичка в гърдите си, стеснителен, раздиран от смущение и самосъжаление, но винаги с будна мисъл.

Съкрушеният Кип, който все се връщаше в ума си към онова, което бе преживял в Гаристън. Казваха, че убил крал Гарадул. Някои твърдяха, че така нарушил заповед и неволно станал причина Цветния принц да оглави бунта. Каквото и друго да бе правил, говореше се, че изтребил мнозина. Никой не приемаше прекалено сериозно тези слухове. Впрочем никой друг от новобранците не бе участвал в отбраната на Гаристън, а пълноправните черногвардейци не обсъждаха с тях какво се е случило там. Само подхвърляха от време на време: „Той е Гайл“. Все едно обясняваха нещо някому с това. Съкрушеният Кип се проявяваше и на тренировките, ако бе натрил носа на някой нагъл грубиян. Тогава изглеждаше, че е победен, а не победител в схватката, сякаш не можеше да повярва на какво е способен.

Кип Плачещия боец. Тея го бе зървала рядко, но дочу това-онова. Някои споменаваха, че подивявал в боя. Онази последна схватка с Ейрам, когато щеше да загуби окончателно шансовете си за приемане в Черната гвардия. Кип обезумя, докато Ейрам го притискаше към пода. Повечето момчета оглупяват, когато подивеят така. А Кип угаси светлините. Може би щеше да му е достатъчно, за да победи Ейрам, но някой възстанови осветлението почти мигновено. Хъм… Какво ли гласяха правилата за такива случаи? Ейрам награби Кип, вдигна го и се канеше да го стовари така, че да му прекърши врата. Може би и той се втрещи от онова, което напираше у Кип в онзи момент.

Тея бе дочула разговора на стоящите до нея черногвардейци.

— Добре е, че спряха схватката — каза Хезик. — Тоя Кип май щеше да умре.

— А ако не беше умрял — отвърна Стъмп, — смъртта можеше да застигне мнозина от нас.

— Какви ги дрънкаш?!

Стъмп изгледа втренчено Хезик.

— В Гаристън видях това момче да сътворява зелен голем. Помниш ли южния фланг при Разцепената скала, когато очаквахме да се разбягат и изведнъж отсреща се изтъпани Дазен Гайл? Сам срещу всички нас. Помниш ли как капитанът се зарадва, че ей сега ще пленим виновника за всичко?

— Знаеш, че нищичко не остана в главата ми от оная битка. Освестих се по-късно, цяла седмица нито виждах, нито чувах.

— Можеш поне да броиш, нали? Колко хора имахме преди това и колко — след това? Не е някакво сложно счетоводство. Защо се съмняваш в думите ми? Ясно ти е какво стана там, ако ще да нямаш свои спомени от битката. Да не се заяждаме. Същото беше и в Гаристън. От мен да знаеш — същото! А малкият проклетник е само на петнайсет…

Чак тогава забелязаха Тея и я пропъдиха настрани с погледи, от които и рози биха повехнали.

Видя и следващия Кип до Плачещия боец. Кип, заставащ в редицата, след като Круксър се намеси подобно на въздаващ правосъдие бог и осакати Ейрам. Неочаквано приетият Кип — смачкан, натъртен, сияещ, хлипащ и невредим. Кип Приобщения, облякъл сивите дрехи, станал част от групата. Засмян и поне за малко почувствал се част от цялото. Но и в смеха на лицето му имаше трагична гримаса, сякаш разбираше колко мимолетно е това чувство.

След това — Кип Уверения. Зърна го само веднъж за кратко, но нещо ѝ подсказа, че това е истинският Кип. Тогава каза, че тази война може да не е най-доброто нещо на света, но е най-доброто възможно нещо. Не се притесняваше, защото знаеше, че разбира за какво говори. Кип, който все недоспиваше. Кип, който познаваше поне отчасти цената на това, за което говореше. Не се опитваше да впечатли никого и затова вдъхваше още по-силно уважение. Изведнъж стана внушителен. Зрял.

Привлекателен.

Спомни си как не го прегърна. Защо не го прегърна? Трябваше.

— Да очаквам ли, че ако ти кажа нещо, което вече знаеш, няма да се вслушаш в думите ми? — попита Марисия. Тея примигна и робинята продължи: — Например ако ти напомня колко е глупаво да отдадеш сърцето си на някой Гайл?

— Няма такава опасност — отвърна Тея припряно.

Марисия беше стайна робиня. Не можеше да избира дали Гавин да ляга с нея. Щом си облекчаваше задълженията, като се грижеше за удоволствието му, вместо да се противи, просто проявяваше ума си. Вършеше необходимото, за да оцелее.

— Ако чуваш от някоя, че не бива да правиш нещо — натърти Марисия, — но тя го прави, можеш да я наречеш лицемерка. Или да прецениш, че е натрупала опит. Ако тъкмо аз ти предлагам съвет, това не е причина да го пренебрегнеш. Напротив.

— Не съм те нарекла… — Тея се запъна.

Всъщност какво ѝ казваше Марисия?

— На шестнайсет години си. Помисли си го. На младини и аз бях сурова в присъдите си към по-големите от мен.

Значи Марисия обичаше Гавин. Ама че ирония — Тея, която също беше робиня доскоро, си бе наумила, че не е така. Защо? Защото Марисия е робиня ли? И това не е… какво? Нормална любов? Защото Гавин е Призмата, а Марисия — робиня? Имаше ли право Тея да ѝ каже, че това чувство не е любов? Да разубеждава Марисия, че сама се залъгва, за да направи положението си поносимо? Ако такава разлика прави любовта невъзможна, кой изобщо би могъл да обикне Призмата? И кой би могъл да обикне роб или робиня?

Може и да беше любов. Но не беше нещо хубаво. Или поне не беше честно. Не беше лесно.

Точно това се опитваше да ѝ обясни Марисия. Че пропастта между освободена робиня и сина на Призмата е само мъничко по-тясна от бездната между робиня и Призмата.

Марисия отхапваше, после пийваше от меха. Нито бързаше, нито показваше интерес към разговора с Тея. Погледът ѝ се плъзгаше по тълпата, както би зяпал скучаещ човек. По едно време каза:

— Знаеш ли, заробиха ме, когато бях на твоите години.

Тея се изправи, опря крак на пейката и започна да си разтрива прасеца, за да вижда лицето на Марисия.

— Изведнъж започнаха да искат от мен неща, които ми беше трудно да изтърпя. Много нощи се приспивах с ридания. Понякога пак се чувствам като онова страдащо момиче. Досещам се какво ще те сполети през идната година. И искам да ти кажа, че се гордея с тебе. Орденът ще те подложи на още изпитания. Ще искат от тебе да извършиш немислимото. И ти ще го извършиш. Това е заповед. Пред взора на Оролам го призовавам да стовари върху мен и върху Бялата разплатата за всяко зло, което си принудена да извършиш. Подхванали сме игра срещу самия Старец от пустинята, разбираш ли?

— Не — тихо призна Тея. — Не разбирам…

— Ще разбереш — въздъхна Марисия и се загледа в статуята на Карис Заслепителката на сянката, съименницата на Карис Гайл. — И престани да се държиш опърничаво с нея.

Избърса устата си с платнена салфетка, стана и си тръгна.

Тея се владееше колкото да продължи с преструвката, че разтрива крака си. Не бе имала много време да се сближи с Марисия, но само на нея можеше да каже цялата истина. И сега усещането за празнота сякаш възвестяваше смъртта.

Смърт… В тази война на сенките вече бе убила човек. Може би Кип беше прав. Може би и това беше оправдано. Щеше да убива отново по заповед на враговете. Не се съмняваше, че това ѝ предстои. Как да ѝ се довери Орденът, ако не я обвърже с убийства?

Оставаше само въпросът кога ще получи тази заповед. А след малко трябваше да се срещне с Убиеца Шарп.

68.

Аливиана Данавис влезе след Фирос в схлупената пивница. Преди година щеше да се страхува и би имало защо. Беше открила нова сила в себе си през последните месеци… или поне ново безстрашие. Въпреки това не би дошла тук облечена с някоя от пищните си рокли. Сега косата ѝ беше събрана в проста плитка, носеше триъгълна шапка, а по панталона от сърнешка кожа още имаше петна, подозрително напомнящи за кръв. Преди нейните син и зелен притеглящ да умрат, тя ги накара да сложат куки на пистолетите ѝ, както бе направил Гавин Гайл. Затова можеше да носи и четирите пистолета на колана си, без да се опасява, че ще ги загуби. Носеше и къса сабя, с която още не боравеше умело въпреки старанието на Фирос да я научи. Бяла туника по тялото, но падаща надолу върху панталона в тирейски стил, и зелена куртка от промазан плат, за да я пази от дъжда, допълваха облеклото ѝ.

И все пак се набиваше на очи във Вивург. Разположен на брега на Кораловия пролив срещу Илита в самото устие на Портите на Вечния мрак, градът беше населен предимно с тирейци, илитийци и парийци. Тези тълпи от тъмни лица размекваха някакъв корав възел в душата ѝ. Толкова различно беше от Ясписите. Тук се чувстваше красива. Мъже ѝ подсвиркваха възхитени, не я изпровождаха със студените погледи на хората от северните и западните брегове. В този град мъжът не криеше желанието си, но схващаше намеците и не досаждаше, ако бъде пренебрегнат или погледнат равнодушно.

Мина време, докато Лив свикне отново с това. И още повече намрази промените в себе си, които ѝ бе натрапил Хромарият.

Разбира се, разгърденият варварин Фирос в ролята на неин телохранител също разубеждаваше бързо натрапниците, щом го видеха.

В моряшката кръчма обаче не беше същото като по улиците. Имаше и жени, но те бяха още по-корави от мъжете. То се знае, никой моряк или пират не вървеше сам в бордеите покрай брега. Всеки беше застрашен от удар по тила в тъмнината, за да се събуди от болката, когато вече му подрязват ушите. Но участта на жените беше много по-лоша, както винаги. Имаше си поговорка: „Поробен мъж се напъва на едно весло, поробена жена я напъват поред на всички весла.“

Аливиана направи няколко крачки в ниската кръчма и се огледа с високомерно безразличие. Но ахна, щом видя седналия в ъгъла мъж, който се взираше в нея. Баща ѝ.

Корван Данавис се надигаше бавно от пейката: той също можеше да вижда само нея в този миг. Баща ѝ? Тук? Невъзможно.

Не беше сам. Покрай него седяха поне десетина притеглящи в някакви униформи — светлосини туники с избродирано златно око високо на гърдите. И баща ѝ носеше такава, но с по-богато везмо. И меч на колана. Той беше предводителят.

Чувствата я заливаха, както вълните в бурно море се стоварват върху плувеца. След изненадата се пробуди радостта на малко момиче, но също като втора вълна, когато си мислиш, че най-лошото е отминало, надвисна неумолимият гняв, от който изминалите месеци не бяха отнели дори частица.

Баща ѝ ѝ махна с ръка да отиде при него и тя тръгна, но сценката внезапно придоби съвсем друг смисъл в ума ѝ — той я викаше при себе си, вместо да дойде при нея. Стоеше си до масата и чакаше дъщеря му да зареже приятелите си, за да седне с него на мястото, което бе подготвил.

А какво търсеше тук? Да не я е следил? Не би могъл. Но тук? В точно тази кръчма сред стотици, в другия край на света? Твърде невероятно, за да е случайност.

„Стига си се тръшкала, Лив. Той ти е баща.“

Той направи припряно последните няколко крачки, които ги разделяха, като че ли не можеше да чака повече, лицето му бе озарено от искрена радост. Прегърнаха се.

За десетина удара на сърцето всичко в света беше наред.

Накрая се пуснаха. „Започва се…“ Тя стоеше с изопнат гръб. Потисна желанието да стегне прекалено разхлабените връзки на дантелената си блуза.

— Аливиана, изглеждаш толкова силна — каза баща ѝ.

Думи, които не очакваше да чуе от легендарния пълководец Корван Данавис. Думи, които проникнаха с лекота през бронята на душата ѝ.

— Ти също, татко.

Той се разсмя и тя не можа да сдържи усмивката си.

— Ще седнеш ли при мен? Запазих маса.

„Запазил е маса? Чакал ме е тук? Как би могъл да научи, че ще дойда?“

— Разбира се — съгласи се Лив.

— Ще преместя хората си на друга маса, ако и твоите хора отидат при тях — предложи баща ѝ със закачлива искрица в очите.

Лив дори не забеляза кога Фирос бе застанал до нея. Подвоуми се. Не искаше баща ѝ да определя нейните решения.

— Не го правя от неуважение — обърна се Корван към Фирос. — Лорд Фирос Мореродни, вече научих, че си проявил още по-великолепна доблест в усилията да опазиш живота на дъщеря ми. Длъжник съм ти завинаги.

Фирос се намръщи и Лив осъзна, че досега никога не е чувала фамилното му име. Дори не подозираше, че е с благородно потекло. Колко досадно, че бе крил от нея нещо, което баща ѝ явно знаеше отдавна.

— Нека седне при твоите хора — склони Лив.

В толкова претъпкано и шумно свърталище дори от съседната маса не можеха да ги подслушат. Докато Лив се настаняваше, при тях дойде едноок роб.

— Питиета за всички на тези три маси — нареди Корван. — Аз плащам. Имате ли медовина? Сипвайте щедро. — Мъжът отиде да изпълни поръчката, а баща ѝ каза: — Пила ли си медовина? Във Вивург някога са живели много ангарци и тук още харесват техни храни и напитки. Останала е и кръв от тях във вените на местните хора.

— Тук е имало ангарци? — усъмни се Лив.

Досега не бе зървала русокос човек в града.

— След затварянето на Портите на Вечния мрак общността била откъсната от своя народ. После плъзнала някаква болест, от която умрели доста по-малко ангарци, отколкото парийци. И парийците стоварили вината за болестта върху тях. Изтребили всички. Както и всеки мелез, който успели да открият. Дори за онези, които били само с четвърт ангарско потекло, или за родените много по-късно светлокожи деца животът тук станал непоносим. Преместили се другаде из сатрапиите, иначе просто нямало за кого да се омъжат или оженят. Така присъствието на ангарците тук било заличено.

Аливиана открай време се изумяваше от знанията на баща си. Все се оказваше, че е научил нещо интересно за почти всичко на този свят.

— Било е заради свръхвиолетовото… — замислено промълви тя.

— Моля?

— Ангарските жреци са притегляли свръхвиолетово.

— Нима? Може и да съм чувал някога за това… — Погледът му стана разсеян, докато ровеше в паметта си. — Но…

Тя усети лека тръпка на задоволство.

— Жреците на Ферилукс благославяли храната и водата на паството си. Въпреки че живеели бедно, накрая ангарците трябва да са забелязали, че страдат от по-малко болести въпреки лишенията. Ако онази болест е плъзнала заради развалено месо или мръсна вода, няма как от нея да са умирали толкова ангарци, колкото парийци.

— Религията им е спасила живота, тъй ли?

— Явно само за кратко — напомни Аливиана. — Накрая са били избити заради нея.

— Още не мога да разбера — призна Корван. — Да не ми казваш, че техният бог се е грижил пряко храната им да е добра?

— Причината е в свръхвиолетовото. Болестите обичат мрака. Ние насищаме всички превръзки със свръхвиолетово. И хората ни оздравяват от рани, които иначе биха ги погубили заради гноясване и гангрена. Хирурзите твърдят, че сред нашите ранени възстановяването е поне петократно, ако не и десетократно по-успешно.

— Аливиана, това е великолепно! — възкликна баща ѝ.

— Не е мое откритие. Чух, че вече и в Хромария някои хирурзи използват свръхвиолетово. Не разбират защо помага, но са се убедили на практика, че е така.

— Не говоря за откритието… макар че и то е чудесно. Говоря за тебе — ти приложи знанията си, за да се върнеш назад в историята и да я обясниш. Кълна се в брадата на Оролам, парийците… — Той се огледа предпазливо, защото седеше насред кръчма, пълна с парийци. — Да де, древните парийци са избили същите хора, които са можели да ги спасят. Да не говорим, че е можело да бъде съхранен животът на безброй хора през вековете оттогава.

— А безброй притеглящи свръхвиолетово биха се отървали от скуката и безсилното раздразнение, че използват дарбата си само да си пишат тайни послания.

— Права си. Значи вече имате мнозина свръхвиолетови целители?

Пръстите на Корван се плъзгаха безцелно по влажния кръг на масата около студената чаша с медовина. Движенията им отвлякоха вниманието на Аливиана и тя за малко не сподели с него още сведения, но се спря навреме. Нямаше да му каже никакви подробности за армията на Цветния принц.

Той се досети за опасенията ѝ.

— Извинявай, просто мислех на глас. Блестящо откритие. Естествено е вече да го прилагате колкото може по-добре. Съжалявам. Не можех да си представя, че това късче от историята може да е свързано някак с днешните ни… затруднения. Как си ти? Получи ли писмото ми… не, да оставим това, няма значение.

Робът най-сетне им донесе нова кана медовина. Първо се бе погрижил за Фирос и хората на Корван. Нарочно ли се опитваше да обиди тях двамата? Лив пропъди това подозрение. Не я интересуваше. Отпи от сладката парлива медовина, за да има време да проясни ума си. Нямаше да издаде нищо важно, ако сподели премеждията си, надяваше се и баща ѝ да направи същото. Затова подхвана разказа си.

Морето им се опълчваше по целия път. Лив и отрядът се пребориха със страшни бури. Налагаше се често да спират в пристанища, за да поправят кораба. Накрая останаха по принуда цял месец в едно рибарско село — спря ги кристална буря, както свикнаха да я наричат. Изсипваха се парчета син луксин колкото палец, с остри ръбове, докато човек преброи до двайсет и седем, магическата градушка спираше за два-три пъти по толкова време и започваше отново. Убиваше всеки, който е останал на открито. Кристалчетата се разпадаха почти незабавно под слънцето и покриваха всичко със зърнест син прахоляк.

Тогава се питаха дали не настъпва краят на света, но щом се измъкнаха оттам, научиха, че стихията е засегнала малка област. Двайсетина левги по-нататък хората дори не бяха забелязали някакви странни облаци.

Всички в отряда прозряха какво означава това, но Лив не спомена за предположенията им пред баща си. Синята напаст се възстановяваше и никой не я бе овладял засега. Или беше под властта на безумец.

Синята градушка направи кораба им негоден за плаване и те присвоиха друг близо до Гаристън… тоест откраднаха го. А когато Аливиана видя малка река, в която течеше само зелено, и поиска да проучи явлението, отрядът ѝ едва не се разбунтува.

По-късно загубиха двама притеглящи, понеже идиотите унижили пирати в кръчмарско сбиване. Пиратите ги причакали в тъмна уличка и ги бяха ранили смъртоносно.

Хората ѝ извлякоха поука от загубата — ако ще се биеш с пирати, изтребваш до крак и тях, и всичките им приятелчета. Не се подчиниха на заповедта ѝ да не търсят отмъщение, а издириха пиратския кораб и го потопиха с целия екипаж.

Наложи се да екзекутира още един притеглящ като подстрекател на непокорството им, колкото и да я мъчеше съвестта. Единият от убитите в засадата беше негов любовник. И двамата притегляха зелено. Поначало им беше трудно да изпълняват заповеди.

Но оттогава никой не оспорваше властта ѝ над отряда.

Само че когато се добраха до Вивург, ѝ останаха двама притеглящи и Фирос. Капитанът и моряците офейкаха, без дори да си вземат парите… затова пък отплаваха с галерата.

Така попадна в този град с огромна сума в себе си, търсеше толкова побъркан екипаж, че да склонят да навлязат в Портите на Вечния мрак, за да търсят зародишния кристал на свръхвиолетовото… или разбушувалата се свръхвиолетова напаст. Разбира се, Лив не спомена пред баща си нищо за диренето.

— Ами това е — каза накрая.

Докато разказваше, откри какво неописуемо облекчение е да говори с човек, който я обича. Да почувства връзката.

Притегляше много по-рядко, откакто се отърва от Зимун, и сега съзнаваше, че това я е крепило като патерица. Не си позволяваше обаче да упреква онези, които нехайно бързаха да разкъсат халото. Мнозина сред Кървавите халати го правеха въодушевено, макар че Цветния принц не поощряваше чак такава невъздържаност. Но за нея всичко се струпа наведнъж, твърде бързо. Когато притегляше постоянно, не беше на себе си. Може и да бе прекрачила отвъд границата на разсъдъка за известно време.

Виждаше ново за нея уважение в очите на баща си. Естествено, той се тревожеше за нея в тези опасни времена. Долавяше обаче, че се опитва много усърдно да не ѝ натрапва съветите си. Колко приятно беше да си спомни, че не винаги отношенията на хората се свеждат до борбата за власт. Но тази борба се намесваше дори между тях двамата.

— А сега… ще ми кажеш ли ти как живя през това време? — попита Лив.

Все едно стари приятели си говорят кой какво е правил след последната им среща. Сега беше самостоятелна зряла жена, не му се подчиняваше. Сама бе извършила изумителни дела, но макар че той не се опитваше да я принизи, осъзнаваше, че нещо в нея иска да се върне към предишната роля спрямо баща си. Преди го обожаваше, а и той наистина беше велик човек. Това не означаваше обаче, че е прав за Хромария, за Гавин Гайл, за всичко във войната.

— Ами аз… Е, бездруго ще научиш рано или късно. Отведох хората от Гаристън и още тирейски бежанци на Острова на ясновидците. Създадохме град там. Наричат го Златния град. Гавин Гайл ни помогна. Сътвори десетки хиляди тухли от твърд жълт луксин, с които построихме почти всичко. Дори успя да ни върне с хитрост отнетото място в Спектъра.

— Това е… това е прекрасна новина. Кой би могъл да предположи? Може би трябва вече да го наричат Гавин Строителя след стената Ярка вода около Гаристън, а сега и вашия град.

— Загубихме го. Сега е роб на галера. Предстои му и по-лоша участ.

— Какво?!

— Споделям го с тебе, за да знаеш, че съм искрен.

„Много любезно, но…“

— Татко, как ме намери?

— Предпочиташ цялата истина и само истината, нали?

— Да.

— Влюбих се. Ожених се за жителка на Острова на ясновидците.

— О… Честито. Толкова се радвам за тебе.

Оженил се е? Чак я заболя коремът. Толкова скоро? Безстрастието, на което я бе научило свръхвиолетовото, ѝ помагаше да говори спокойно, сякаш всичко това беше само любопитна новина.

— Тя ми каза, че ще те намеря тук — продължи Корван. — Знаеш ли, че тази пивница дори няма име? Трудно е да откриеш някое място, като си служиш само с описанието му, повярвай ми.

— Значи… си се оженил?

„По-полека, Лив. И твоите любовни приключения не бяха много похвални. Нямаш право да се чувстваш предадена.“

— Освен това сега съм сатрап.

— Моля?!

— Искаш да съм прям. Ето, казвам го направо.

— Така ли ти се отплатиха, че мина на страната на враговете си?

— А на тебе с какво се отплатиха за същата постъпка? С шанса да станеш богиня?

Идеше ѝ да го заплюе.

— Подкрепям другата страна, защото прозрях, че съм вярвала в лъжи.

— Аз също.

Корван оставаше хладнокръвен и непреклонен, толкова спокойно разсъдлив, че свръхвиолетовата притегляща в нея неволно се възхити.

— Гавин Гайл е чудовище. Ти ми го втълпяваше.

— Гавин Гайл беше чудовище. Хората се променят.

— Хората не се променят до неузнаваемост!

— Ти се промени. Аз също.

— Той е убивал хора. Незнайно колко хиляди. Невинни. Той е унищожил Гаристън.

— През Войната на Призмите ли? — уточни баща ѝ. — Тогава дори не е бил близо до Гаристън. Вярно е обаче, че поискал от своите генерали да превземат града. Ти вече си се сражавала. Войната е пожар. Разгаря се неудържимо въпреки най-старателно съставените планове. Твоето участие в битката е било решаващо за покоряването на Ру. И сега знаеш всички гнусотии, които могат да се случат в един току-що покорен град.

Думите му я накараха да онемее. Да, тя бе наклонила везните в битката за Ру. Тя бе сътворила бог. Гибелта на всички онези моряци, всички поробени хора, всички кланета, изнасилвания и други ужаси не бяха нейна лична вина, но нямаше да се случат без нея, нали?

Трябваше ли да обремени съвестта си със смазването на цял град? Затова ли жадуваше толкова да се махне? В края на краищата не се ли различаваше от Гавин Гайл само по размаха на престъпленията си?

— Цветния принц предложи убедителни доводи за смазването на Ру, нали? — подхвърли баща ѝ, гледаше я изпод полупритворените си клепачи.

— Наказателна акция, за да възпрем други да си вирят главите в бъдеще — отрони тя, но чу гласа си сякаш отдалеч.

— Или да ги подтикне да се бият до последен дъх? — натърти той.

— И това би могло да се случи — призна Лив.

Изглеждаше съвсем логично.

— Значи слабите ще се предават по-бързо, но силните ще се сражават, докато не загине последният мъж или последната жена от тях, защото ще знаят какво ще ги сполети. След като ти напусна Ру, той превзе Гарванов камък. Малък град с не повече от двайсетина хиляди жители, кацнал на ръба на скала. Отказали да се предадат и армията му ги обсадила. Не издържали дълго срещу неговите цветни бесове. Когато портите били съборени, двеста млади жени, които чули за стореното от войниците му в Ру, скочили от канарата. Някои майки се хвърлили в пропастта с бебетата си.

На Лив ѝ призля.

— Не може да е вярно.

— Не те лъжа. Може би и двамата нямаше да сме тук, ако си позволявах да го правя.

Пръстите му потропваха по масата.

— Той не би ги съсипал. Онова в Ру трябваше да се случи само веднъж. Не е кръвожаден.

Баща ѝ си замълча и Лив веднага осъзна колко кухо прозвуча казаното от нея.

— Двеста? — промърмори тя. — Сигурно е преувеличение. Една-две… може би. Знам как се раздуват тези истории от уста на уста.

— Хората говорят, че са скочили хиляда жени. Някои се кълнат, че всички жени в града избрали тази смърт. Скочили са двеста. Третото око видя това. Тя ги преброи. Все пак видението беше мимолетно и може да е сбъркала с десет-петнайсет жертви.

— Убеден ли си, че тя ти казва истината? — попита Лив.

— Каза ми много горчиви истини. Доверявам ѝ се напълно.

— Верни на едного, а? — неприязнено напомни тя.

— Така е. Но всеотдайната ми преданост не е към нея.

— Но не е и към мен!

Лив уж внимаваше да не повишава глас, но хората наоколо извиха глави към тяхната маса.

— Да, не е и към тебе. Верността към семейството е най-малкият възможен кръг, който можеш да очертаеш около себе си. Ако човек е предан на най-близките си и възвеличава това като висша добродетел, става жалък. Дори животните бранят малките си. Добродетел е, разбира се, но присъща за всички, лесно е да се придържаш към нея. Онзи, който твърди, че забогатява заради децата си, а не заради себе си, не може да прикрие алчността си. Неговият порок не се превръща като по чудо в добродетел. „Вярност към едного“ изразява висша добродетел. Тя отличава рода Данавис от хората, които избират равните пътища.

— Не се отличава с нищо от тях онзи, който се отказва от верността си към някого и предлага своята преданост на смъртния му враг.

Говореше несправедливо, но това изобщо не я вълнуваше. Баща ѝ се опитваше да ѝ внуши, че тя подкрепя чудовище. И че всичко направено от нея, всичко постигнато е по-лошо от нищо.

Пръстите му стиснаха силно чашата с медовина. Мълча дълго, но накрая отвори уста. Гласът му оставаше сдържан.

— Аливиана, дори ако баща ти е най-презреният лицемер, проблемът ти не е в неговия избор. А в твоя. — Пак потропа с пръсти и стана. — Трябва да тръгвам. Съпругата ми казва, че все още е възможно да я спася, ако не се помайвам.

— Чакай… Какво означава това?

— Тя е ясновидка. Успява да предвиди какво ли не. Но има един орден от убийци, които носят особени наметала. С тях са невидими за нейната дарба. Виждала е в безброй разклонения на бъдещето, че умира, но не знае как. Затова помислихме, че един от тези убийци ще посегне на живота ѝ. Идването ми тук прави смъртта на жената, която обичам, по-вероятна. Но аз съм свързан с тебе. Дойдох да се срещнем, макар че може да я загубя. Желая ти сполука, дъще. Дано винаги те огрява светлината на Оролам.

— Съжалявам, татко, аз… аз дори не те поздравих. Сатрап — това е…

— Няма време — прекъсна я той, вперил поглед в масата.

И си тръгна. Хората му се скупчиха около него и цялата група излезе. Дори не я прегърна на сбогуване. Лив седеше втрещена. Чувстваше се празна… и внезапно самотата я притисна по-зле от всякога. Ами ако бе сгрешила? Решаваше прибързано. Още беше твърде млада. И не знаеше… не знаеше достатъчно.

Беше направила най-доброто, на което беше способна. Справяше се много по-добре, отколкото можеше да се очаква. Самотна и уплашена, тя изтръгваше всичко и от най-оскъдните шансове.

Не беше ли така?

И какво го прихващаше баща ѝ тази вечер, та все шаваше на стола, все потропваше с пръсти…

Вторачи се в плота на масата тъкмо когато Фирос дойде да седне при нея и напрегна докрай очите си за миг. Тъничките линии свръхвиолетов луксин образуваха думи, невидими за всеки поглед в тази кръчма освен нейния: „Под масата. Скрий го в левия си ботуш. Не казвай на никого.“

Фирос опря лакти на масата и сложи чашата си. Крехкият луксин се разпадна и изчезна.

— Добре ли си?

— Малко се разстроих, иначе нищо ми няма.

— Намерих екипаж. Готова ли си?

— Разбира се.

Фирос стана и се обърна с гръб към нея. Лив плъзна ръка под масата и напипа нож. Нож ли? Имаше четири пистолета, сабя и още един нож на колана. Това ли ѝ даваше баща ѝ? Но тя хвана дръжката, скри ножа в ръкава си и последва Фирос.

69.

— Казват ми, че си много способна — започна Убиеца Шарп.

Беше се настанил над магазин за порцелан в хубав квартал. В голямата кръгла стая имаше много прозорци, а господин Шарп имаше много рози. Цъфнали рози през този сезон? Значи или можеше да притегля зелено, или си осигуряваше помощта на човек с тази дарба. Поливаше розите, когато Тея влезе.

Тя измънка нещо под нос.

— Излъгах. — Шарп я погледна. — Не ми казват, че си много способна.

Тя срещна за секунда смущаващо впития му поглед и се извърна. Какво му имаше на този? Той пак се съсредоточи върху поливането. Оказа се, че не е плешив. Просто бе бръснал морковеночервената си коса така, че да изглежда плешив. Накрая я беше остригал цялата, за да порасне наново равномерно, без да подсеща никого за предишната му маскировка. Сега беше момчешки къса. Подмладяваше го.

— Всъщност — каза той, остави лейката и насочи цялото си внимание към нея — ми казват, че си по-способна от мен.

Този път, щом погледът ѝ се плъзна по лицето му, кехлибарените му очи чакаха и я хванаха като риба на кукичка.

— Знаеш ли защо ми говорят така? — попита той.

Тя завъртя глава. Дали и сега чуваше истината?

— Надяват се да те убия. Разчитат, че съм суетен. — Господин Шарп опипа ножовете на колана си. — Да си призная, вярно е. Суетен съм.

Не ѝ стигаше въздух. Хвърли поглед към вратата. Не. Ако бе намислил да я убие, не можеше да стигне до вратата навреме. А и за какво му е да я убива с нож? Той наблюдаваше очите ѝ, чакаше я да разшири зениците си, за да вижда в парил.

Може и да бе наситил с парил цялата стая. Сърцето ѝ се сви, но тя се опита да говори нехайно.

— Защо да не ми видят сметката сами?

— Не знаеш какъв е Стареца. Ако те убият без причина, ще отговарят пред него. Убийство на притегляща парил, която може да цепи светлината? Той ще се разяри. А когато се разяри, умират хора. От друга страна, ако допуснат шпионка сред себе си, ще се разяри още повече. Ще обяви цялата мисия тук за предатели или некадърници и ще ги изтреби. Но… ако подтикнат мен да те убия, проблемът вече си е само мой. Няма голяма опасност Стареца да се разправи с мен. Аз съм прекалено ценен.

„Дори не ми хрумна мисълта за съпротива.“

Тея се вбеси. Тя беше черногвардейка. Е, почти. Хората се бояха от нея. Или поне би трябвало да се боят. А тя първо си помисли как да избяга, за да я порази в гръб? Като дивеч. Но не беше дивеч. Не беше робиня, която се свива на кълбо, когато господарката я бие, и само се пази, защото е забранено да отвръща на свирепостта със свирепост.

„Не съм робиня дори на страха.“

— Е, какво ще правиш? — сопна се Тея. — Ако се канеше да ме убиеш, нямаше да ме залисваш с приказки. Твърде предпазлив си, за да постъпиш така. Аз пък съм твърде опасна.

— Нима? — озадачи се Убиеца Шарп.

— Да.

Остави целия си бяс да се озъби в усмивката ѝ. „Ще провериш ли? Направи го, моля те.“

— Чудя се дали да не ти извадя кучешките зъби за тази наглост — каза Убиеца Шарп.

Опипа огърлицата си, за да ѝ напомни за лъскавите бисери, които изобщо не бяха бисери.

— Ела ги вземи — подкани го Тея.

Внушаваше си, че от шпионката очакват да се подмазва, да се подчинява, за да се вмъкне сред враговете. С престореното си вироглавство щеше да разсее подозренията.

Не беше цялата истина, защото в главата ѝ отекваше ръмжене: „Майната му на този!“

— Не се страхуваш от мен, а? — ухили се той.

— Страхувам се винаги. Започна да ми омръзва.

Докосна мускалчето със зехтин под туниката си. Още не бе изхвърлила това нещо. Не можеше. Защо ли?

Ударът му беше бърз. Тя го очакваше. Леко отклоняване и отворената му длан се стрелна над рамото ѝ, вместо да се стовари върху бузата. В същия миг тя скъси разстоянието. Понеже беше дребничка и не ѝ стигаше сила, всеки похват трябваше да бъде изпълнен безупречно. Посегна за ключ на лакътя, но видя, че няма да успее, настъпи го по крака, докато той се извиваше, за да избегне ключа, и блъсна колкото можа по-мощно.

И като истински майстор той вече се отклоняваше в посоката на движението, вместо да я пресрещне. Отметна тялото си назад и тя дори нямаше време да забележи опасността, преди другият му крак да се забие в шията ѝ. Ритникът я запрати в стената толкова зашеметена, че не успя дори да вдигне ръце. Лицето ѝ се халоса в стената, тя залитна като пияна, загуби контрол над крайниците си и се свлече на пода. Пред очите ѝ се стелеше чернилка, в която проблясваха звездички. Усещаше го как събира ръцете и краката ѝ, как ги връзва. Пипаше твърде грубо и припряно, тялото ѝ се сгърчи.

Дланите му я плеснаха по ушите и болката заличи всичко останало. Въздухът изхвърча от гърдите ѝ с хриптене.

Докато болката отслабне, вече беше овързана като агне, ръцете и краката извити назад, коремът долепен до пода, китките и стъпалата събрани и стегнати. Нямаше никаква опора, за да напъне въжетата. Чу някакво засмукване и цъкане с език, докато Убиеца Шарп стягаше последния възел, пръстите на едната му ръка впити в косата ѝ, за да притискат лицето към грапавите дъски. Нещо мокро се стече по бузата ѝ.

Слюнка.

Сгърчи се отново. Нещо в нея се залута из мрака и тя се замята като впримчен звяр. Безполезно. Каквото и да правеше. Превъртя се някак, когато той отстъпи, и се опита да го захапе за глезените. Очакваше всеки миг ръцете ѝ да се изтръгнат от раменните стави. Задъха се.

Убиеца Шарп се изправи.

— Радвам се, че… сссст… ще отстраним рано това затруднение.

Не можеше да издържи това. Не можеше.

— Сега страхуваш ли се от мен? — попита той и се разсмя.

Седна пъргаво със скръстени крака, наклони глава встрани и се загледа в нея като любопитно куче. Прихна. Натисна силно с длан задника ѝ и я пусна да се залюлее, сякаш беше дървено конче, което са му подарили преди малко. С извит гръб и стегнати ръце и крака тя се разклати безпомощно, малко оставаше да си блъсне брадичката в пода. Толкова безпомощна…

А Убиеца Шарп наистина се кикотеше като дете с нова играчка. Награби я за панталона отзад и го опъна нагоре заедно с бельото, за да се вреже болезнено между краката ѝ. Този път се засмя с гласа на злобен хлапак.

— Искам да знаеш…

Сссст. Пак същото влажно засмукване. Това пък какво беше? Страхът изскочи от корема ѝ и прониза цялото ѝ тяло подобно на мълния. Едва сдържа писъка си. Не, не, не. Трябваше да сложи преграда между паниката и гласните си струни.

— Искам да знаеш, че мога да правя с тебе каквото си поискам.

— Разбирам — отвърна Тея. Уж искаше да го каже наежено, а беше жално. „Оролам, спаси ме!“ Какво щеше да ѝ причини този?

— Моля те. Моля те…

„Недей да ревеш. Забранявам ти!“ Макар да я бяха поробили от малка, никой не я бе насилвал. Тогава почти не се различаваше от момче, може би имаше и късмет или дори я опази някакъв нищожен остатък от почтеност у нейната господарка… или надеждата ѝ да продаде изгодно девствеността ѝ. Каквато и да беше причината или липсата на причини, поне това не ѝ се бе случило. Страхът я стисна за гърлото.

Той я полюшваше леко.

— Разбираш… тук. — Тупна я безжалостно по главата. — Искам обаче да разбереш и тук. — Пак разклати тялото ѝ. — Както често пребивано куче се присвива, щом види господаря си да вдига ръка, за да вземе чаша от лавицата, искам твоето тяло да знае, че господарят съм аз. Защото на този свят има само две подбуди — страхът и желанието да не се страхуваш.

Тя внезапно се разплака. Отначало преживя безмерна омраза към себе си като змийско ухапване, после не остана нищо освен страха, увил се около нея, стегнал жестоко цялото ѝ тяло. Но тази змия излизаше от самата нея, все едно напираше да избяга. Не остана място за Тея в собствената ѝ кожа.

— Ссст. Ссст. Искам да ти разкажа една история. Истинска история, макар че е отпреди хиляда години. Или отпреди пет хиляди. Или поне толкова хора я смятат за истинска, че е все едно дали в нея има нещо вярно. — Той млъкна. Ссссст. Ссссст. Що за звук? — Я почакай.

Убиеца Шарп се надигна от пода. Запали фенер и започна да затваря капаците на прозорците. Целуваше розите си и ги успокояваше, че ще са на тъмно за малко. Сенките в стаята се сгъстяваха.

Върна се при нея с фенера, красивото му лице мъртвешки зловещо в неприятната подскачаща светлина. Сложи фенера на пода и пак скръсти крака.

— Представи си, че това е огън в бивак. Така ще вникнеш по-добре в историята.

„Оролам, спаси ме, спаси ме! Никога нищо лошо няма да сторя през живота си, кълна се.“

— В началото имало… — Той намали пламъчето във фенера с многозначителна усмивка. — … бог. Сссст. И нямало нищо. Нищото не се харесвало на Единствения. Нали разбираш, още не се наричал Оролам, защото и ти знаеш какво означава името Оролам, нали?

Той я плесна леко и незнайно защо това я стресна много по-зле от истински удар.

— Сега ти отговаряш, глупачке! — подсети я Убиеца Шарп.

Умът ѝ беше като чиста страница. Тя дори не помнеше какво ѝ бе казал Убиеца — изви гръб, изкриви едното рамо, за да го вижда. Доброто му настроение се изпаряваше бързо.

— Господарят на светлината — отговори нещо в главата ѝ вместо нея.

Може би самият Оролам ѝ даде тези думи. Ако ще прави чудеса, защо не се пресегне и не пръсне сърцето му?

„Оролам, колко съм тъпа…“

— Ако притеглиш парил без мое разрешение — тихо и заплашително каза Убиеца Шарп, — първо ще ти извадя едното око. Да видим как ще обясниш това на своя командир. Втория път няма да ти се размине толкова леко. Ясно ли ти е?

Тя успя да кимне припряно.

— О, извинявай. — Той дръпна с две ръце надолу панталона и бельото, впили се неприятно в плътта ѝ. И я потупа по задника, все едно се закачаше приятелски. Все едно хората се държат всеки ден така един с друг. — Не ме разбирай погрешно. Няма да те изнасиля. Това е гнусно и недостойно. Е, олекна ли ти? Вината за недоразумението е моя. Добре, да се върнем към историята…

Тя опря буза на грапавия под, отново робиня, оцеляваща… и толкова благодарна.

— Още нямало светлина, схвана ли? Затова То… нека да е Той, щом се обръщаме към него с „Повелителю“, а не можем да не признаем, че в такива случаи възможностите на езика са ограничени… Тогава е нямало как да бъде господар на светлината, нали? Нямало е светлина. Сссст. Е, проумя ли? Думите често ни подвеждат. Казваме, че имало Той или То и нищо. Но не си мислим, че си е седял там с нищото. Не е бил на люлка с кутия нищо в скута си, не се е чудил какво да прави с кутията. Казваме „Оролам и нищо“, а правилно е да казваме „Оролам и Не-Оролам“. Бил е само той, а необяснимо защо се чувствал самотен… но как може да е бил самотен, щом никога не е имал компания? Легендите за сътворението са пълни с немислимото, обвито в лъжи. Той съществувал сам и това не било добро, макар че цялото добро е в него и той е всичко? Как тъй? Или той съществувал сам и това било добро, но не му стигало? И така може да се каже. Изпитвал съм същото, когато съм сам. Но нали той е съвършен, как си представяме съвършенството да не е толкова добро, колкото може да бъде? Така не става ли несъвършенство? Или можеш да добавяш към съвършеното и то си остава съвършено? Сссст. Може би. Ако добавиш още съвършенство, възниква ново съвършенство. Хъм…

— Добре де, той съществувал. И понеже бил творец, сътворил светлината. Тя била неговата радост, първото и най-любимо творение. Светлината като първа взела от самата същност на създателя си. Но светлината… светлината не просто съществува. Тоест за нея не важи просто изразът „светлината е“. И не само… я има. Светлината не е бездейна. Ако беше неподвижна, изобщо нямаше да е светлина. Тя… Да, тя действа. Лети. Дори луксинът не е бездеен. Не е като замразено движение, той всъщност е устойчиво, предвидимо движение. Като стъкло. Движение в кръгове или предсказуеми вълни, забавено движение, но не и прекратено. Никога не е спряло. — Убиеца Шарп се намуси. — Ти ми разбърка мислите, не разказвам както подобава. Я да опитам отново… Сссст. — Потърка се по темето. — Сссссст. Проклятие. Знаеш ли какво си направила?

Тея завъртя глава безмълвно и покорно.

— Счупила си ми зъбите с това боричкане.

Изправи се и взе фенера. Обърнал гръб на Тея, бръкна в устата си и се чу мляскащ звук, когато извади нещо. Тея неочаквано се сети за слюнката, която бе капнала на бузата ѝ преди малко.

Ей сега щеше да се събуди, нали? Това не можеше да ѝ се случва. Нямаше как да е истина… о, не, сега пък започваше спазъм в прасците ѝ.

Сссссссссссст!

Господин Шарп се изхрачи в малък плювалник. Изплю много слюнка. Стомахът ѝ щеше да се обърне. Той си говореше фъфлещо, но тя не искаше да го чува.

— … и нови червени паштили от онжи кожодер…

Още една храчка в плювалника и гласът му я доближи отново.

— Така е много по-добре. Сигурно ще е облекчение за тебе да чуеш, че си разтрошила само лепилото. Иначе щях да се ядосам. Нали ти е ясно, че щом владея парил, не ми се налага да убивам никого с ръце? Дори е някак разочароващо. Някои от Сенките допускат това да ги направи лениви. И накрая ги спипват месести тромави стражи в някое имение, защото не могат да се изтръгнат от хватката на як тъпанар. Или дори би ги затруднило да се справят с човек, изпаднал в буйство. Затова и до днес съм страховит в ръкопашния бой освен многобройните си други умения. Понякога и плътта трябва да излезе напред, за да изпълни своята песен, а духът само да пляска с ръце и да кима в ритъма на мелодията. И… докъде бях стигнал?

— До светлината — тихо подсказа Тея.

— А-а, да. — Той седна на пода и отпусна ръце в скута си. — Схваща ти се прасец ли?

— Надявам се, че… и-н-не.

Спазмите бяха непоносими. Убиеца Шарп я хвана за крака, тя се завъртя на корема си и той се зае да размачка мускула с вещината на масажист или хирург, без да причинява излишна болка. След това я завъртя обратно, все едно не се е случило нищо. Намали пламъчето във фенера така, че се открояваха само скулите му.

— В началото Бог сътворил светлината. И видял, че тя е добро. После сътворил и Първите, за да се радват на светлината с него и един на друг. Но най-великият сред Първите решил да говори от името на светлината. Той казал, че светлината не може да бъде окована, а бездейното преклонение не подобава на превъзходни създатели като тях. Откраднал светлина от самия Господар на светлината и я донесъл на земята, затова го нарекли Светлоносеца. И той я разделил на цветове, за да могат всички да ѝ се радват, и дори ако някаква част от нея се изгуби или бъде окована отново, самата светлина да остане свободна. И запалил много огньове от единствената светлина, която откраднал. А Оролам в своя безграничен гняв от този бунт забранил на Светлоносеца и следовниците му да влизат в кралството, което нарекъл Небесата. Светлоносеца и неговите Двеста завладели земята, станали малки богове, карали се, борели се за надмощие и използвали хора да унищожават други хора в техните игри. Защото Бог обичал хората, но хората обичали да съсипват онова, което той обичал. — Засили светлината на фенера. — Кажи ми, дете, това съвпада ли достатъчно с историята, която си чувала?

— Да — прошепна Тея.

Сърцето ѝ биеше като крилцата на колибри в клетка.

— Тогава нека аз ти кажа, че разказана така, тя е лъжа поне наполовина. Лукаво хитроумна, винаги близо до истината, каквито са всички изкусни лъжи, нали? Светлоносеца не е откраднал някаква светлина. Той откраднал самата Светлина. И с нея създал Човека. Да! Той ни е създал не само по свой образ и подобие. Сътворени сме по образ и подобие и на Светлоносеца, и на Светлината, затова същността на Човека е двойствена. Затова сме обърнат, огледален образ на Бог, а петънцата в този образ показват недостатъците на образеца, не на подобията. Светлоносеца и неговите следовници са древните богове. И когато се възвеличаваме чрез цветната напаст, ние се въздигаме до частица от някогашното великолепие. Не присвояваме нещо, което не ни се полага, защото сме създадени подобни на самата светлина и не сме като най-малкия син в семейството. Дори с някои свои страни сме най-великите. Но трябва да признаем, че сме и най-крехките. Още от онова време Оролам и Светлоносеца са в неспирна война, като Оролам е използвал Призмите в желанието си да окове всяка светлина, за да му бъде подвластна отново. Оролам стъпква и заличава онези цветове, които неговите прислужници не могат да подчинят. Например парила. — Убиеца Шарп извади нож. — Всичко това, Тея, е само въведението. Това, което правя и което ти се стремиш да правиш… то има тежест. Не самото… убиване. Същото е като да вадим риби от реката, когато сьомгата плува срещу течението, за да хвърли хайвера си. Необходимост, която не заслужава дълбок размисъл. Това… това има тежест. Обърни се. Погледни.

Изрита я безмилостно, улучи я в бъбрека. Не можеше да вдиша, тялото ѝ се килна настрани. От внезапната му жестокост след дългия спокоен разказ сълзите ѝ пак напираха. Изобщо не разбираше какво трябва да види.

— Какво да погледна? — попита тя. — Какво?!

— Това, тъпо момиче!

Края на наметалото си ли държеше?

— Наметалото ли?

Някакво мускулче в гърба ѝ се сгърчваше и тя изохка неволно.

— Да, наметалата. Искрящите наметала, Тея. Какво са те? Какво правят?

Тя не разбираше. Искаше от нея не само очевидното ли? Щеше ли да я нарани, ако не отговори правилно?

— Правят те невидим? — престраши се накрая и се напрегна в очакване на ритника.

— Вярно — потвърди той отново усмихнат. — И какво означава да си невидима?

Какво означава ли? Що за въпрос? Невидима и толкова, какво друго?

— Не знам. Не знам! Милостиви Оролам! Не ме бий…

— „Милостиви Оролам“ ли?… — проточи той, но реши да пренебрегне възклицанието. — Когато Първият мъж и Първата жена съгрешили, какво направили?

— Не знам. Засрамили се. Били голи. Скрили се. И… И се облекли.

— Облекли се, за да не достига светлината до кожата им. Скрили се от Оролам. Разбира се, не можели да се скрият, нали?

— То се знае, не можели, защото Оролам вижда всичко…

Стисна устни, щом разбра какво е казала по навик. Убиеца Шарп приклекна до главата ѝ.

— Да бъде невидим е първото желание на грешника. Да бъде невидим означава да се скрие от хората, от ангелите, от светлината и от самия Господар на светлината. Това е оралам Орх’олам — „скрит от Оролам“. Древните тирейски езичници имали мит за пръстен, който щом бъде завъртян на пръста, правел носителя си невидим. Не че вярвали буквално в историята, разбира се, защото как един пръстен би могъл да има такова свойство? Тази притча подсказвала как може да постъпи човек, когато всички изкушения са достъпни. Защото ако е невидим, скрит от погледите на богове и хора, не би ли могъл да направи каквото поиска? Ако получи възможността да угоди на всяко свое желание, какво би сторил? Да си невидим означава да опознаеш съкровените си желания. Тази история подтиквала тирейците да се вглеждат в себе си. За луксиатите има и друг смисъл. Желанието да се скриеш за тях е доказателство, че човекът се срамува, че душата му е черна. Кой друг би си стремил да се крие от светлината, от истината?

Той сряза въжетата. Тея не понечи да стане, лежеше на пода, разтриваше ръцете и краката си, а грубите дъски под нея някак ѝ вдъхваха спокойствие.

— Помисли за това, ако някога те обземе желанието да направиш признание пред тях. Невъзможно е да не те подозират. Каквото и да сториш, в техните очи то е опетнено от увереността им, че само зла твар би поискала да се крие от Оролам. Никога няма да ти повярват. Спомни си как са се разправяли преди с притеглящите парил само защото този цвят е невидим за тях.

„Издирвали ги, за да ги изтребят. Защото се страхували от тях. Защото смятали, че седем цвята стигат.“

Убиеца Шарп протегна ръка и угаси фенера. Мракът в стаята се сгъсти, но не напълно, защото през пролуките около капаците на прозорците проникваха тънички лъчи светлина.

— Адрастея, тук е тъмно — каза той. — Кажи ми — ти изчезна ли?

— Не.

— Промени ли се от тъмнината? По-висока ли си? По-слаба? По-схватлива?

— Не — повтори Тея колебливо, още не проумяваше накъде я насочва с тези въпроси.

— Нека те попитам нещо — случвало ли се е да си в банята и да влезе някой, но дрехите ти да са в другия край на помещението?

Още не знаеше какво иска той. Предпочиташе да му казва само каквото би искал да чуе. Опря длани в пода и седна.

— Ами… миналата година се преобличах след тренировка на Черната гвардия и не можех да изляза от стаята. Някой ми взе дрехите, за да се погаври с мен. За това ли питаш?

Той не отговори, а продължи с въпросите.

— Сега ми кажи самата ти беше ли направила нещо нередно?

— Не…

Освен ако не смяташе за нередно да се почувства толкова унижена от просташка шега.

— Значи не. А щеше ли да се срамуваш, ако беше излязла пред погледите на хората навън?

— Разбира се.

— Но ако беше тъмно, нямаше да се срамуваш, нали?

— Нямаше.

Май започваше да се досеща какво се опитва да ѝ втълпи.

— Сигурно си се скрила? Но не защото ти си била лоша. Напротив — била си свенлива. Тоест добра, поне както те тълкуват доброто. Така ли беше?

— Да.

— Значи не всеки срам се корени в лоша постъпка и не всеки опит да се скриеш е доказателство, че си порочна, нали?

— Да — съгласи се Тея.

— Ето че стигнахме заедно до истината. Мракът е свобода. Затова го ненавиждат. Затова се плашат от него. Само защото някой злоупотребява със свободата, те искат никой да не е свободен. И понеже светлината е могъщество, те искат да имат власт над самата светлина. Но не е нужно да се страхуваме от свободата, нито е възможно светлината да бъде окована. Тя винаги надхвърля способността ни да видим и да знаем, затова държим ли я твърде близо до себе си, тя ни заслепява. Ние двамата, Адрастея, сме призвани да служим в мрака. И да гледаме. Сега не си сляпа, нали?

Очите ѝ се бяха приспособили, без да прибягва до дарбата си. За нея беше естествено очите ѝ да знаят какво да правят в тъмнината.

— Ние сме приятели на светлината — натърти Убиеца Шарп, — а не неин добитък. Не се боим от нейния камшик. Ние сме в равновесие на духа — знаем, че сме и месо, и дъх; и плът, и дух; и животно, и ангел. Едното не ни е по-присъщо от другото. Ние сме жреци на светлината и мрака, съдниците на здрача. Нито денят, нито нощта са наши господари. А знаеш ли какво се случва, когато една жена се е отърсила от страха?

Тея завъртя глава, но някакъв дълбок стаен копнеж избуя в нея толкова неистово, че вцепени езика ѝ. „Кажи ми. Кажи ми!“

— Тя се превръща…

„В какво се превръща?“ Тея не зададе въпроса, но той го отгатна.

— Тя се превръща в каквото пожелае. Но едно нещо ѝ е непосилно.

Вдигна пръст в тъмнината, сякаш я укоряваше. Тея мълчеше. Следващият ѝ въпрос се знаеше предварително и тя не искаше да го зададе.

— Има едно нещо, в което никога повече не може да се превърне — продължи Убиеца Шарп. — Знаеш кое е то, нали?

Думата сама оформи движението на устните ѝ, изскочила от толкова тъмно кътче, че никога не бе докосвано от светлина:

— Робиня.

70.

След като Карис го накара да се почувства противен глупак. Кип слезе в тренировъчната зала на Призмата. Надяваше се и Тея да е там. Нямаше желание да споменава пред нея, но тренировките им заедно бяха по-приятни. Стигаше му само да я види, за да си оправи настроението.

Не я завари в залата.

Препятствията бяха подредени наново тази седмица и той потъна в благословения унес на справянето със затрудненията едно по едно и едно след друго. Как да мине по въжетата, да прескочи ямата и да изкатери стената, без да се бави? Медитацията на боеца. Разбира се, прости се тутакси с безметежното спокойствие, щом разгада съвършеното съчетание. Трябваше да се прехвърля по въжетата, като виси ту на лявата, ту на дясната ръка, да натрупа инерция и да се засили така, че тялото му да е успоредно на пода — така щеше да прелети над ямата и над стената с едно движение. Опита два пъти и нямаше как да не се примири, че не му стига силата да изтласка напред туловището си по единствения правилен начин.

Мозъкът му се справяше по-добре от тялото. Отново.

Накрая пак застана пред тежкия чувал със стърготини и продължи опитите си да го разпори. Юмруците му ставаха все по-корави и издръжливи, мазолите по кокалчетата и пръстите се втвърдяваха, но той все още обвиваше ръцете си в луксин, за да предпази китките. И както обикновено след усиленото загряване се съсредоточи върху бъхтенето на онзи разхлабен шев. Не личеше да се е поддал на усилията му за половин година.

Тъкмо привършваше поредица от бесни удари по тази страна на чувала, когато някой се прокашля. Кип насмалко да се подмокри.

Командир Железни слагаше цял наръч книги на маса до стената. Книги ли? Тук? За Кип обаче беше по-важен погледът на командира, в който не откри одобрение. Железни доближи чувала и огледа безмълвно разшитото място.

— Нужни са само две-три минути да бъде зашито както трябва — отбеляза след малко.

Кип понечи да каже нещо, но се отказа смутен.

— О, това ли било? — Командирът поклати глава. — Намислил си да унищожиш чужда собственост.

— Не, сър! Тоест… май така излиза, сър. — Кип се начумери. — Не бях погледнал на нещата от тази страна.

— Сещаш ли се за поне една основателна причина да ти разреша тази приумица?

„Причини? Много. Основателна? Нито една.“

— Сър, вие правили ли сте същото някога?

— Събирането на боклука след това е много досадно. По-добре да бъде зашито или закърпено.

— Значи сте го направили!

Железни само изсумтя.

— И какво почувствахте, сър?

Само ъгълчето на устата му помръдна, но усмивката тъй и не се появи.

— Гайл, ще поправя този чувал.

Кип посърна.

— Да, сър.

— След половин година, Гайл.

Защо ще чака половин… Охо!

— Благодаря ви, сър!

Ново сумтене. Командирът се върна при масата.

— Сър? Не трябва ли да поговорим за…

Кип не можа да изрече имената на Литос и Бъскин.

— Клетвопрестъпниците и предателите заслужават само необходимите действия за унищожаването им. Нищо повече.

Кип долови, че Железни преживява измяната твърде зле, оскърбен и като водач, и като приятел.

— Карис нали ви каза за думите на Литос?

— Това не променя нищо.

Командирът взе книга, за да е ясно, че повече няма да говорят за това.

Кип не разбираше напълно чувствата си, но намираше някаква утеха в последните думи на Литос, макар че умиращият не успя да му каже кой е подстрекателят. Не се съмняваше обаче, че чу „луксиат“. Да, много лошо, че някой от луксиатите искаше смъртта му, но ако Андрос пак бе намислил да го убие… Не се залъгваше — вече щеше да бъде труп.

Командирът четеше. Пак ли? Кип знаеше колко затрупан е със задължения Железни. Странно… Примъкна се полека към масата с надежда да види по-добре книгата.

И се натъкна на безизразен поглед. Командир Железни вдигна ръка и изпружи три от дългите си пръсти.

— Аз… ъ-ъ, ще тръгвам — веднага каза Кип. Пред вратата се обърна. — Приятен ден, сър.

Погледът не се промени. Командирът сви единия пръст. Оставаха два.

Кип се затрудни с отварянето, ръкавиците от луксин го правеха несръчен. Засмя се смутено.

— Ръкавиците — обясни, докато разпръсваше луксина.

Погледът на Негова величава заядливост сякаш се опитваше да го прободе. Остана един изпружен пръст.

— Слушам! Сър! — избълва Кип с бледа усмивка и излезе.

Реши да отиде в обществените бани. Преди да го приемат като новобранец в Черната гвардия, нямаше никакво желание да слиза тук. Въобразяваше си, че щом вече е в Черната гвардия, ще се отърве от тези притеснения. Черногвардейците имаха собствени бани.

Защо ли си въобразяваше, че да се къпе сред атлети със съвършени тела е по-поносимо, отколкото да е сред съвсем обикновени непознати? Стигнаха и една-две добродушни шеги, че е пълничък, за да се махне. Разбираше, че грубият хумор е жизненоважен, та бойците да съхранят разсъдъка си. Но Андрос беше прав, че очевидната за всички мишена може да бъде поразена и когато е много старателно отбранявана. Кип отвърна със смях на закачките и на свой ред не спести хапливите шеги… и повече не стъпи в баните на черногвардейците.

Големите бани бяха разделени на мъжки и женски — не че нямаше промъкване и от едната, и от другата страна понякога — и някои хора обличаха тънки хавлии, но повечето се къпеха голи. За Кип дори хавлията не беше достатъчна да прикрие тялото му. Намокреше ли се, започваше да лепне, да откроява всяка смехотворна тлъстина.

Имаше обаче и достатъчно просторни части на баните, където да намери уединение. Някои бяха запазени за благородниците, в други можеше да влезе всеки срещу скромна такса. Лордовете влизаха без пари, получаваха безплатен сапун и кърпи, можеха да избират в колко гореща или студена вана да се потопят и ги обслужваше роб, който да им носи освежаващи питиета или още кърпи. Кип бе чувал, че в други бани из града или из сатрапиите робът или робинята често проституират, но в Хромария такива волности бяха недопустими. Тук робите бяха от същия пол като къпещите се и личеше, че не ги подбират по хубост.

— Има ли свободни горещи вани днес? — попита Кип старшия роб в мъжката баня и поиска да го запишат в книгата за благородниците.

Поне тази привилегия използваше без угризения.

Един възрастен роб го поведе по дълъг коридор, наситен с толкова влага, че по стените се стичаха капки, а парата пречеше да се вижда дори наблизо. Не беше сигурно, че няма да се натъкне на някого: дори в малките басейни понякога се събираха петима-шестима преди религиозни празници или Бала на лукслордовете. Но в повечето дни беше сам или наоколо се мяркаха само още един-двама.

Робът провери дали Кип има всичко необходимо, сложи дрехите и вещите му в кош и го остави на спокойствие с хавлия, сапун и звънче за повикване. Малцина избираха късната сутрин да се къпят и Кип без опасения окачи хавлията на една от дървените куки, за да е суха, когато реши да излезе. Спомни си, че повечето дисципули в Хромария сега трябва да са в класните стаи.

Хъм, уроци… Откога не се бе тревожил, че може да пропусне някой?

Потопи се припряно, макар че беше сам, а водата пареше. Горещината вършеше полека вълшебствата си със схванатите му мускули, започна да се отпуска и умът му. Защо го бе прихванало да се лепне така за Карис? Време беше да порасне. Можеше да се смята за сирак и трябваше вече да приеме положението си. Някой му предлага приятелство, а той веднага се замечтава за семейство. „Оролам да ти е на помощ, Кип, но ти се натрапваш на хората около теб. Отвратително. Да не говорим, че това самосъжаление изобщо не ти помага. Няма ли да се отървеш най-после от този навик?“

Разтърка лицето си с длани. Въздъхна, скрил се от света зад спуснатите си клепачи, оставил водата да го умиротворява. Когато отвори очи, не беше сам в басейна.

— Не ти липсва дързост, а? — каза му Тизис Маларгос. — Какво правиш в женската баня?

Стори му се, че го раздруса мълния. Едва не побягна, но наведе глава да се погледне и си напомни, че е гол. Дебел, гол, в капан. Преглътна насила и се огледа за символа, обозначаващ мъжката баня, но в отделните помещения ги нямаше по стените. Онзи старец да не беше слабоумен да го доведе тук?

— Н-не може… не може да съм в женската баня.

— Опасявам се, че си.

Тизис явно се забавляваше. Гледаше го как се присвива смутен. Кип се вторачи във вратата, чудеше се дали да не хукне натам.

— Не забравяй — каза Тизис, — че баните са близо до преходника.

— До какво?

— Коридорите и съблекалните са част от острова, а баните — от Хромария и се въртят заедно с всички сгради над тях. В тази част от денонощието трябва да внимаваш, иначе може да нахълташ право в голямата женска баня.

Кип мигаше. Значи затова се беше залутвал и преди тук! Хромарият се въртеше, за да следва движението на слънцето в небето, и според различния час коридорът можеше да води към съвсем друга част от баните. Пак се загледа във водата. Достатъчно мътна беше от сапуна, нали? Седна по-спокойно.

— Да смятам ли това за отмъщение? — попита той.

Тя сви вежди недоумяващо, после се усмихна.

— О, не. Нямах представа, че си толкова свенлив. Оролам ми е свидетел, че това не важи за другите мъже във вашия род. Признавам, че исках да те стресна, но очаквах да се развеселиш. Пък и не за пръв път ме виждаш гола.

Кип не знаеше какво да каже. Знаеше обаче, че тя не го лъже. Ако искаше да го посрами, нямаше да влезе в банята. Щеше да си седи отвън облечена.

Умът му се вкопчи в думите на Андрос, че ако си изиграел картите умело, Тизис щяла да легне с него. А сега тя седеше гола само на две крачки от него. Кип облиза устните си, чудодейно пресъхнали въпреки парата и горещата вода.

„Ох. Олеле…“

— Ти… хъм, ти ли плати на роба да ме доведе тук?

Водата, почти загубила прозрачността си, я покриваше чак до раменете, а той все отместваше поглед. Но не можеше да не я поглежда.

— Исках да говоря с тебе насаме — призна Тизис.

Да говори. Нищо лошо нямаше да се случи, ако поговорят. Нали?

Тизис се плъзна по каменната пейка под водата и седна до него. Толкова отблизо му идваше в повече да се взира в лешниковокафявите ѝ очи, цветът допълнен чудесно от тънкото зелено пръстенче около ириса. Вторачи се надолу… и се усети, че все едно опитва да зяпа щръкналите ѝ гърди през мътната вода. След миг призна, че догадката ѝ ще е съвсем вярна, защото опитваше да прави точно това.

Впери поглед право напред. Тизис прикри смеха си с кашлица.

Стори му се, че тази прищявка не ѝ подхожда. Странно — защо да не му се присмее откровено, щом има повод? Да не си мислеше, че той ще изскочи от банята, ако тя прекали съвсем малко? Или все пак беше желание да се държи любезно? Стрелна я с поглед.

— Извинявай, Кип — каза Тизис. — От седмици си блъскам главата как да поприказвам с тебе и през цялото време се подготвях за разговор с Гайл, но забравях, че си на шестнайсет години.

„Такъв съм си аз — все разочаровам.“ Жегна го споменът как заяви на дядо си, че обича да го подценяват. В момента не беше вярно.

— Тизис, какво искаш?

Тя вдигна ръце в присмехулен жест на помирение. Седна поизправено и се подаде опасно над водата.

— Кип, с тебе си имаме предостатъчно причини да се мразим. Е, аз съм склонна да вярвам, че моите причини са още повече от твоите. Знам какво си втълпи за първото изпитание, но нямаше никакъв заговор за провалянето ти. Винаги се опитваме да сплашим кандидатите. А когато изхвърли въжето от дупката, аз наистина смятах, че това е забранено. И го върнах. Грешка от незнание. От друга страна, ти уби баща ми.

„Щом ще си говорим за това…“

— Каквото и да представляваше онази твар, отдавна не беше баща ти.

— Щях да съм по-доволна, ако можех да преценя сама, вместо да разчитам на твърденията на мъжа, който го е убил. Да не споменавам, че баща ти и чичо ти са унищожили половината свят, а аз…

— А твоят род е сбъркал в избора си на чия страна да участва в опустошението! — прекъсна я Кип.

„Мъж ли каза тя?“

— Грешка, която поправихме. — Тизис вирна брадичка.

— Значи сте се опълчили на Дазен? Кога? След смъртта му при Разцепената скала ли? Каква смелост…

— Кип, не мислех, че тъкмо ти ще подхващаш пръв обвиненията към някого за направеното от рода му, когато е бил малък. Тогава ти още не си бил роден, а аз съм била на две години. Трябва ли и аз да те обвиня за грешките на твоята майка? Защото вече чух разни истории… от хора, които пък са ги чули от тебе. Може би е по-добре да мислим какви сме днес, без да ровим в стари раздори, в които изобщо не сме участвали.

— Това звучи… впечатляващо разумно — призна Кип.

Съсредоточаваше се по-лесно, когато се стремеше само да вникне в доводите ѝ, но тя се изви към него разгорещена и изпъчена.

— Би ли седнала… — прегракнало помоли той и ѝ показа с ръка да се смъкне надолу.

Тизис видя, че зърната на гърдите ѝ се показват над водата, която не беше чак толкова размътена.

— О!… — Червенината изби веднага по бледата кожа. — Благодаря.

Нещо докосна голото му бедро и той за малко не подскочи над басейна като изхвърлен от гейзер. Тизис се разкикоти.

— Стига де, Кип, нали уж и двамата бяхме наясно, че вече си ме виждал гола. Няма какво да те изненада.

„Не мисля, че предишният път се брои, когато седиш до мен…“

— Първия път те видях гола по време на изпитанието, а ти ме гледаше строго в очите и ме увещаваше колко важно е самообладанието. Питах се дали няма да ми откъснеш главата, ако посмея да… А втория път! С дядо ми?!

Устните ѝ се изкривиха.

— Повярвай ми, искрено съм ти задължена, че ни прекъсна, преди да стигнем до нещо повече.

Кип я изгледа и двамата прихнаха едновременно. Смехът ѝ не съблазняваше, а веселеше. Гърлен, лесно различим сред хилядна тълпа, измъкващ се рядко от клетката си и способен да опожари половината град, защото бездруго скоро пак ще го напъхат зад решетката. А после тя изпръхтя като кобилка.

Разсмяха се още по-неудържимо, тя се изчерви, но кикотенето продължи, докато на очите ѝ избиха сълзи. Последвалото мълчание беше на хора, които се понасят добре. Тизис си избърса очите, реши и да изтрие с малка кърпа размазания по лицето ѝ грим. Без него не изглеждаше на двайсет и пет. Не изглеждаше и на своите деветнайсет години. Имаше вид на седемнайсетгодишно момиче и Кип разбра защо винаги се гримира.

Твърде млада също като него. И двамата бяха самотници в Хромария.

— Кип, ще ти призная нещо — нашият род е в голямо затруднение. Войната на Лъжепризмата изтреби другите разклонения на рода, но този обрат на съдбата само ни направи по-силни, колкото и извратено да изглежда. Цялото богатство и земите се съсредоточиха в ръцете на чичо ми и така станахме един от най-видните родове. Предложихме да се омъжа за Гавин, за да сключим съюз, и дядо ти като че ли беше склонен да се съгласи. А Гавин се ожени за Карис. Това беше звучна плесница за нас. Не дочакахме нито обяснение, нито извинение.

„Имала е намерение да се омъжи за Гавин? А вместо това е стигнала до постелята на дядо ми? Как се завърта Колелото на съдбата…“

Кип обаче я слушаше с учтива сдържаност. Понякога се налагаше да забрави ролята на Устатия.

— Не знам защо — продължи Тизис, — но се боя, че Андрос е намислил да чака бездейно, докато бъдем унищожени. Най-плодородните ни земи са онези, до които армията на Цветния принц стигна най-близо. Опасяваме се, че промахосът ще позволи на Цветния принц да ни отнеме и земите, и богатството, за да го спре чак когато ни е стъпкал в земята. Кип, не можеш да си представиш какво ми струва да призная това, особено пред един Гайл, но нашият род е тласнат до ръба. Майка ми почина преди две години. Баща ми е мъртъв. И сякаш нарочно в Ейрени се е събрал целият ум на рода, в мен — цялата хубост, а обаянието, от което щях да имам огромна полза, е само в моя по-малък братовчед Антониус. Ейрени ще се насили да продължи рода, ако няма никакъв друг изход, но за нея това ще е като ад приживе. Не искам да ѝ го причиня, така че дано измисля някакво решение.

— Защо? — учуди се Кип.

Отдавна бе научил, че някои жени не искат да се занимават с отглеждането на деца, но богатите семейства си имат робини за това, нали?

Тизис се намръщи.

— Все забравям, че още не си приобщен към клюкарите тук. Нейното желание да легне с мъж не е по-силно от твоето желание да се сношаваш с дядо си.

— Уф… — сепна се гнусливо Кип и чак тогава прозря. — О…

— Братовчед ми Антониус пътувал насам, за да ми предаде заповедите на Ейрени. Корабът му бил превзет от пирати. Не са поискали откуп досега, а щяха да го направят, ако беше жив. — В очите ѝ зееше празнота, гласът ѝ зазвуча кухо. Кип не се съмняваше, че тя обича братовчед си. — И така оставам само аз. Кип, нашите южни плантации и гори могат да бъдат защитени. Но ако не бъдат… хората там са моят народ. Повече от петдесет хиляди. Израснах в онези земи. Аз бях банкона в техните празнични шествия. В онези градчета научих как се отглеждат растения, какви грижи са нужни за животните, как се добива дървесина. Играех си с момичетата и момчетата там. Много от онези момичета вече имат свои деца. В стопанствата животът минава по-забързано. Ще направя всичко, за да спася народа си.

„Ще вирнеш и крака за моя дядо.“

— Да — тихо потвърди тя, отгатнала какво си мисли. — Дори това. Моята девственост срещу техния живот? Ще я разменя, без да ми мигне окото.

Кип се засрами ужасно, без още да знае какво го потиска. Презря Тизис, защото виждаше само млада жена, търсеща вниманието на най-могъщия мъж наоколо и готова да преглътне дори погнусата си от Андрос Гайл. Като обикновена курва.

Някои благородници живееха на Големи Яспис толкова отдавна, че губеха всякаква връзка с владенията си. Може би господарят или господарката отделяше време за едно пътуване годишно, за да провери как икономите си вършат работата, но техните деца мислеха само за съперничеството си с други благородни отрочета: кой ще подготви най-разточителното пиршество, кой е над всички в комарджийството, танците или ездата, увличаха се в клюките кой с коя е легнал, променящи се неусетно в гадаене кой за коя ще се ожени, а после в нови клюки с коя е изневерил. Или се възползваха от нищожна дарба, за да се вмъкнат в Хромария и да правят почти същото, но примесено с малко уроци. Кип не бе припарвал до тях въпреки произхода си — ученето и тренировките запълваха цялото му време.

Знаеше, че това не е грешка. Гавин несъмнено бе предвидил, че ако Кип се появи в Хромария като копелето от Тирея и бъде хвърлеи сред онези вълци, те ще го схрускат. Затова му беше толкова необходимо обучението в Черната гвардия. А и още тогава Гавин знаеше, че войната е неизбежна и че Кип ще се нуждае от колкото се може по-добра подготовка за нея.

Досега си представяше, че и Тизис е в онази тълпа. Нали беше богата, извънредно надарена в притеглянето на зелено и красива. Как да не е дребнава и досадна клюкарка, за да има равновесие?

Това го подтикна да си зададе въпроса как хората съдят за Гавин Гайл, който олицетворяваше дразнещо превъзходството във всичко. Беше немислимо да не го мразят тайно. Впрочем какво ли си мислеха за самия него, изтърсил се от нищото и наметнал плаща на най-влиятелния в Седемте сатрапии?

Неочаквано видя Черната гвардия като топличко одеяло, изпод което нямаше никакво желание да подава глава. Там почти всички го преценяваха какъвто е. Някои дори бяха настроени дружелюбно към него. Откакто стана новобранец, никой не му напомни враждебно, че е тиреец. В неговата група държаха само на приноса му за успеха им. На Кип му беше омразно да го оплюват несправедливо, но дори не си бе направил труда да забележи, когато това престана да му се случва.

Сега слушаше Тизис, готова да продаде тялото си, за да спаси своите хора, а до днес охотно би я нарекъл курва.

— Милостиви Оролам… — промърмори към водата. — Тизис, много съжалявам за… за всичко. За отношението си към тебе. И за думите си в онази спалня. Говорих много злобно.

Тя замига и се извърна.

— Знаеш ли, опитах пак да отида при него тогава. След като ти излезе. Не ме искаше. Изгони ме от покоите си като…

— Той не е… мил човек.

Нова буйна омраза се разгоря в него. Едно беше Андрос да унижава него и после да му натрива носа с унижението и да го осмива. Съвсем друго беше да го насъсква да постъпи така с друг човек.

— Да, не е — съгласи се тя със смях като хлипане. Избърса едното си око с пръст и се насили да овладее гласа си. — Наистина не е. Да си призная, изненада ме само с едно — не легна с мен въпреки всичко. И без това ми се гади от самата себе си… е, разбираш за какво говоря. Щях да се почувствам стократно по-зле, ако ме беше използвал и захвърлил. Щеше да му подхожда. Ние тъкмо бяхме започнали… извинявай, не е нужно да ти обяснявам. Може би се е уплашил да не забременея и да си има грижи с копеле.

„Не е било заради това. Подхванал е друга игра.“ Но Кип не се издаде. „Ха, тя не каза «още едно копеле»!“ Май беше достатъчно тактична.

Докато Тизис си връщаше спокойствието, Кип я зяпаше откровено. И без неизменния грим си оставаше обезсърчаващо красива, но естествената ѝ хубост беше някак по-мека и млада в сравнение с онова ледено съвършенство. Откриваше в себе си симпатия към нея.

„Какво става? Да не би да се сприятеляваме? Как може да се случи толкова набързо?“

Андрос Гайл не пропускаше да препикае всичко и бе предсказал, че Тизис ще се опита да го съблазни. Така ли му влизаше под кожата? Толкова хитроумно? Разиграваше ли го?

Не му се вярваше. Адове, ако Тизис се преструваше толкова великолепно, поначало беше по-добре да е на нейна страна, защото никой не би имал шанс срещу нея.

— Виж какво… цялата ми кожа вече се набръчка от водата — оплака се Кип. — Как да се измъкнем прилично оттук? Първо дамите? Нали не е неудобно, щом вече съм те виждал гола?

Тизис въздъхна и се потопи толкова, че от устата ѝ да излизат мехурчета.

— Така… — промърмори тя и трепна.

Кип чакаше. Нямаше продължение.

— Е, какво ще кажеш? — попита след малко.

Тя се понадигна и той се загледа през водата, но не вярваше Тизис да обърна внимание. Проклятие! А преди минута-две беше настроен толкова морално…

— Какво ще кажа ли… Не слязох тук само да се изкъпя. Споделих с тебе всичко важно за семейството си и положението, в което изпаднахме…

Тя да не очакваше същото и от него?

— Тизис, много приятно ми беше да си поговорим. Наистина, повярвай. Дори беше огромна изненада за мен, но след малко свършват занятията на толкова много класове, че в баните ще нахълтат десетки, ако не и стотици хора. Мисля, че нямаме време да ти разказвам живота си.

В далечен коридор се затръшна врата и двамата трудно се сдържаха да не изхвърчат от басейна.

— Така… — пак каза тя и си облиза устните. — Но се чувстваш сам тук, нали? Тоест и аз имам нужда от приятели, и ти. Някой, на когото да се опреш.

— О, да, това би било… добре. Но не знам дали е възможно. Рано или късно ще ме изритат от Черната гвардия или ще ми измислят учтиво някакво повишение на пост извън нея. Сама се убеди как ме мрази дядо ми: Сега имам пари да се издържам в Хромария, но ти си напълно права, че положението ми тук не е много… устойчиво.

Толкова усилено бе пропъждал тези мисли от главата си, че да ги чуе от собствената си уста беше като юмрук в лицето. А Тизис пак въздъхна тежко.

— Да, досещах се. Имам план и не искам отговор от тебе сега, но те моля да помислиш сериозно. Ела в баните след седмица по същото време. Онзи стар роб ще те доведе тук.

— Събуди любопитството ми — подметна Кип.

Тя се изчерви.

— Не бях намислила да се случи точно така…

Пое си дъх и издиша бавно, потопи се цялата във водата и се подаде над повърхността с изопнато от напрежение лице.

— Защо ли се чувствам неловко? — измърмори Кип.

— Кип, ожени се за мен.

Отнякъде се чу звук, сякаш някой стискаше за гърлото дребно животинче. О, бил от неговото гърло!

Лицето ѝ съвсем поаленя.

— Ще помислиш ли за това?

— Какво?!

Но тя вече тичаше грациозно по стъпалата. Грабна хавлията от закачалката и избяга на пръсти от банята. Кип онемя за малко от думите ѝ и голото ѝ тяло.

— Ей, чакай! — изкрещя накрая. — Не знам как да се измъкна оттук! И хавлията е само една!

И проумя, че в женската баня току-що се е разнесъл кънтящ мъжки глас. Идиот! Изскочи от водата и се втурна към вратата срещу онази, която Тизис бе затворила зад себе си. „Пазете се, идва гол мечок!“

71.

На най-закътаното място, което можа да открие в една библиотека, Тея се опитваше да прави каквото ѝ бе заръчал Убиеца Шарп. Той беше въплъщение на ужаса, но и имаше сякаш неизчерпаеми знания за парила. А след бягството на Марта Мартаенс тя не познаваше друг, от когото да научи нещо полезно. Дори в забранените библиотеки нямаше нищо за парила. Проклети луксори…

Убиеца Шарп обаче ѝ предлагаше отговори дори на най-важните за нея въпроси, все едно в това нямаше нищо особено.

— Другите цветове — престраши се да каже тя — имат и метафизични свойства.

— Мета… Какви свойства?!

Пак забрави, че господин Шарп не бе натрупал знанията си в Хромария. Заради собствената ѝ безопасност не биваше да изглежда, че се опитва да му го натяква.

— Нали червеното прави човек податлив на гнева, а след време свръхвиолетовото го подтиква да разсъждава логично. Какво е въздействието на парила?

Той се засмя.

— Не си забелязала, а? Може и да си по-особена като мен. Аз съм същински чудак сред притеглящите парил.

„Чудак ли? Меко казано.“ Лицето ѝ обаче изразяваше само почтителна любознателност. И той се смили.

— Парилът изостря чувствителността. Помисли сама. Той е много под подчервеното в отсрещната страна на спектъра спрямо свръхвиолетовото, което би те направило разсъдлива. Парилът обаче дава способността да долавяш чувствата на другите. Изостря невероятно усета за емоциите на околните — и обикновените, и свързаните с магията. Аз съм късметлия. Само долавям тези чувства, без да ми влияят. На другите притеглящи парил, поне повечето сред малцината, които имаме, не им е провървяло. Те съпреживяват каквото другите чувстват. Понякога толкова силно, че е страшно. „Плачете с ридаещите, веселете се с радостните.“ Може да е написано специално за притеглящите парил. Тази изострена чувствителност е и нашата слабост, и нашата сила. Затова чувстваме и самата светлина. Отначало усещаме добре проявите на светлината. После възприемаме самата светлина. И накрая можем да я разцепваме.

— Нима всички притеглящи парил могат да цепят светлината?

„Как е възможно в Хромария да не знаят това?“

— Може би един от десет. Тоест случва се около хиляда пъти по-често отколкото при притеглящите други цветове.

Оказа се, че половината от наученото в уроците с Марта Мартаенс е безполезно. Марта ѝ бе казала, че парилът образува гел. Господин Шарп потвърди, но не разбираше защо някой би искал да използва това свойство често.

— Да, има резонансна точка по-нагоре в спектъра, която може да се използва за образуване на гел. Използваме го само да белязваме мишени, защото се разпръсква бързо. Какво друго?… Подходящ е за факли от парил, но аз боравя пряко със светлината. Може би ако искаш да дадеш парил на някой друг, макар че не виждам смисъл в това.

Показа ѝ друга резонансна точка, в която се образува газ. Несравнимо по-лесен за притегляне от твърдите и желеобразните форми на парила.

После ѝ даде задачата, с която се занимаваше сега. Тя се обгърна в мехур от парил.

Разбира се, оставаше невидим. И толкова крехък, че всяко докосване го разрушаваше. Притегли парилов газ, за да запълни обвивката. И той беше невидим — затова можеше да се упражнява в библиотеката без опасения, че някой ще ѝ попречи, стига понякога да прелиства книгата в скута си и да не позволява никой да види зениците ѝ.

Когато притегляше парил, ставаше по-чувствителна към докосването на цветовете. Обгърнатата в парилов газ кожа изостряше този усет още по-силно. Освен това вдишваше този газ, но той нямаше никакъв вкус, а ароматът му беше трудно доловим.

Обвивката от парил не само задържаше добре газа, но се превръщаше и в леща. Както синята леща пропуска само синьото, а прозрачното стъкло на прозорец спира част от свръхвиолетовото, парилът също променяше минаващата през него светлина. Приличаше на сито.

Сито от светлина? Звучеше нелепо дори за нея, но беше вярно. Парилът изместваше полека всеки цвят към истинското му място в спектъра, откъдето можеше да бъде притеглян. Дори в такова изобилие от парил всеки цвят изглеждаше по-ярък и жизнен. Според господин Шарп това било доказателство, че парилът е господстващият цвят. По-точно — Господстващият. Главната буква се подразбираше от преклонението в гласа му.

Но Тея вече бе слушала убедителни доводи на червени магистри защо червеното е най-добрият цвят. Сините магистри обясняваха на дисципулите в старшите класове защо синьото е истинският цвят — любимият на Оролам, цветът на морето и небето. Жълтите изтъкваха, че Оролам предпочита жълто — якия център на спектъра, чиято сърцевина беше като неунищожимо злато. Тея с удоволствие би си позволила вярата, че парилът също е изумителен и прекрасен (все пак беше единственият достъпен за нея цвят), но знаеше, че с нищо не превъзхожда останалите, просто си има чудатости. Както жълтото можеше да бъде и течно, и твърдо, а и от двете му форми имаше полза.

Бе виждала как някои от малцината дисципули десета година, успели да убедят покровителите си, че им служат най-добре чрез проучвания, правят опити с поляризирани лещи. Когато поставяха една леща в лъч светлина, наглед не се случваше нищо. Поставяха и втора малко след нея — пак нищо… докато обърнат и двете. Тогава лъчът между тях изчезваше.

Струваше ѝ се, че това явление с парила е подобно. Разбира се, можеше и да е съвсем различно. Забранено ѝ беше да пита.

Зае се с останалото, което ѝ беше възложено от различни магистри за следващи уроци, и през цялото време поддържаше мехура от парил, доколкото успяваше. Откри, че е невъзможно, а дори да го правеше безупречно, въздухът в обвивката скоро свършваше. Всъщност вдишваше и внушителни количества парилов газ. Не беше ли вредно?

„Тея, от всичко, което може да ти види сметката, париловият газ май е по-надолу в списъка от кръвожадни еретици, побъркани убийци, настъпващи езичници и собствената ти глупост.“

Привърши с уроците и тръгна към спалното си помещение. Стараеше се да поддържа мехура, притегляше кратко и начесто, внимаваше околните да не виждат очите ѝ, връщаше ги в нормално състояние и пак тласкаше зрението си към парил след няколко крачки. Но обвивката все се разпадаше от накъсаните ѝ усилия — дори ходенето стигаше, каквито и подпори от парил да създаваше Тея в мехура. Тъкмо се успокои, че е схванала как да го поддържа правилно, като се грижи да има много опорни точки в него и да ходи плавно, но видя как напорът на въздуха срещу парила огъна повърхността му навътре. Издържа само секунда, разпори се и вече нямаше и следа от него. За кой ли път.

— Ей!…

Щеше да подмине, без да обръща внимание на шепота. Направи крачка покрай отворената врата, погълната от… Адове!

Вцепени се. Господин Шарп! Носеше бродирани ленени дрехи и широк скъп пояс на богат рутгарец, с отметнат на гърба петасос, в шнуровете на шапката вплетени златни нишки. Макар че беше стресната, огледа дрехите и ги одобри — външност на достатъчно заможен човек, за да не се набива на очи почти навсякъде в Хромария, но не толкова разкошно облекло, че да го запомнят мнозина.

Даде ѝ знак да влезе в стаята. Кабинет на някакъв чиновник. Убиеца Шарп явно се бе справил лесно с ключалката. Тея се увери, че никой не я гледа, и влезе.

— Няма да се застояваме тук. — Съвършените му зъби лъснаха в усмивка. Той затвори вратата. — Време е да докажеш предаността си. До Слънцеднев остават само три дни. В момента Бялата наблюдава подготовката. Ще се качиш в стая два етажа над твоята. Пред прозореца виси въже с възли. Ще се покатериш по него до следващия етаж. За да стигнеш до етажа над него, ще използваш това.

Подаде ѝ торбичка, в която май имаше камъни. Тея бръкна и извади полукръг с лека сърповидна извивка навътре. От нея стърчеше плочка син луксин.

— Избърсваш с ръка стената, за да е колкото може по-чиста. Махаш с нокът парчето луксин. Притискаш полумесеца към стената с все сила. Издържа пет пъти по-голяма тежест от твоята. Когато се спускаш, издърпваш това. — Посочи халката отдолу. — Връвта вътре е напоена с разтворител. Така ще свалиш полумесеца от стената. Важно е. Не бива да оставяш никакви следи, разбра ли? Дори по стената да има малко луксин, ще се разпръсне за минути.

— И какво да правя, когато се покатеря?

— Пред вратата ще има един или двама черногвардейци. Погрижихме се за нейната стайна робиня.

— Убита ли е?

Още не беше отговорил на въпроса ѝ.

— Пратена е другаде по работа. Доколкото ми е известно, искрящите наметала са в долното чекмедже на бюрото на Бялата. Или в шкаф, който е в съседната стая на робинята.

„Аха, значи наметалата. Както бях предупредена.“

— Смятаме, че ще имаш половин час — добави Убиеца Шарп. — Вратата на балкона е оставена отключена.

— Иначе казано, имате свой човек в Черната гвардия — каза Тея. — Защо не поискате той да вземе наметалата?

Погледът му показваше красноречиво колко е глупав въпросът ѝ.

„Да бе. Не искат да бъде разкрит. Нали първо ще заподозрат черногвардейците… макар и с голямо нежелание. Но кой друг би могъл да отмъкне нещо от покоите на Бялата?“

Умът ѝ стигна веднага до още един неизбежен извод — мъж или жена, изменникът, който принадлежеше към Ордена, сега беше другаде, за да остане извън кръга на заподозрените. Дали придружаваше Бялата? Освен това можеше да влиза в покоите ѝ често, щом вратата на балкона е била отключена преди малко — след покушението преди няколко месеца я заключваха. Това намаляваше списъка с вероятните предатели.

„Остави го за по-късно.“

— Как изглеждат наметалата? — попита Тея.

Убиеца Шарп пак оголи твърде съвършените си зъби в подобие на усмивка. Показа ѝ вътрешната страна на своето наметало — фино изтъкан сив плат. Посочи и скритата в яката златна верижка, която се стягаше около шията.

— Едното е обгорено по края. Трябва да са две. Знаем, че поне обгореното е при тях. Ако донесеш и двете, ще бъдеш тачена и почитана. Ако донесеш само обгореното, може и да не спечелиш доверието им.

— Казваш ми, че дори да им върна съкровище като искрящото наметало, няма да заслужа доверието им? — троснато попита Тея.

— Стаята е на етаж Благоразумие, номер двайсет и седем. Не се бави. — Господин Шарп се озъби, като че ли бе недоволен от излишната си откровеност. — А, да… За да крепиш обвивката от парил, самият газ върши работа. Не са нужни вътрешни подпори. Ако газът е достатъчно гъст, можеш да поддържаш връзката с него, без зениците ти да изглеждат като кладенци на мрака. Моят наставник казваше, че предшествениците ни в древността са били способни да задържат около себе си в движение облак от парил дори без обвивка. Дори при силен вятър, дори ако тичат или се сражават.

„Смайващо, но…“

— Това с какво им е помагало?

— Ние — цепещите светлината — ставаме невидими с искрящите наметала. Принципът на действие е друг, но първоначалната идея се опира на някогашния опит, ако още не си проумяла.

— Значи те… — запъна се Тея.

„Невъзможно!“

— Имало е защо да наричат древните майстори „бродници в мъглата“. Не са се нуждаели от наметала.

72.

„Тея, признай си — мразиш чакането. Някаква налудничава подбуда тласка и тебе като всеки войник да избираш миговете на ужаса пред еднообразието на скуката.“

Спомни си как водеше черногвардейците нагоре по пътеката към укреплението на Руишки нос. Тя беше съгледвач на щурмова група от най-страховитите бойци в целия свят. Колко трудно щеше да бъде изкачването до следващия етаж? Беше се покатерила по стената на укреплението, докато вражеските оръдия гърмяха на крачка-две от нея. Сега щеше да е по-лесно.

За да се разсее, докато вървеше към посочената стая, опита да крепи обвивката около себе си само с парилов газ. Постигна го с лекота. Ако оставеше мехура отворен отдолу, една педя над пода, не можеше да ѝ свърши въздухът.

Свърна зад ъгъл и видя Кип да излиза от един асансьор. Закова се на място и отскочи назад. Забрави да избута париловия мехур в същата посока и го разпръсна, щом опря гръб в него… но той изчезна безшумно и незабележимо. Чакаше. Ако Кип вървеше към нея, щеше да го види ей сега.

Той обаче тръгна в друга посока. Сигурно отиваше в библиотеката.

Стигна до асансьора, без да привлече ничие внимание. Качи се на един от горните етажи, който луксиатите наричаха Благоразумие. Там също не се мяркаха хора. Стигна до двайсет и седма стая, без никой да я зърне.

Вратата беше отключена, стаята — празна.

Веднага погледна прозореца. Удобно широк. Отвори го лесно, въжето висеше точно където трябваше да е. Тея си отдъхна, щом видя по него възлите, които облекчаваха катеренето. Щеше да се покатери и по обикновено въже, но твърде мъчително. Все си казваше, че не ѝ стига сила в ръцете и раменете.

Залости вратата, нагласи добре торбичката с полумесеците и малката раница на гърба си, отдели десетина секунди да се помоли. „Не си давай прекалено много време. Започнеш ли да умуваш, ще се разколебаеш. Времето трябва да стига само за проверка на снаряжението и прочистване на ума. Не за събиране на смелост. Колкото повече се бавиш да събереш смелост, толкова по-страхлива ставаш. Смелостта е в действието.

Но аз не искам да умра.

Размърдай се, Тея!“

Хвана въжето и го дръпна силно. Стори ѝ се, че е закрепено здраво. Разбира се. Ако искаха да я убият… не биха го направили в тази кула.

Катереше се още преди да осъзнае какво прави. Да, така беше по-добре. Наложи си да не гледа надолу, а да преодолява разстоянието нагоре възел по възел. Ако зависеше от нея, нямаше да прави това в късния следобед, на светло. Но сега Бялата не беше в покоите си, а Тея нямаше избор.

Слава на Оролам, в този мразовит пролетен ден с немилостив вятър малцина излизаха навън.

Винаги имаше рискове при прехвърлянето — този път от въжето на балкона. Тея обаче бе натрупала опит в катеренето. Вдигна единия си крак и омота част от въжето около стъпалото, за да ѝ послужи за опора. Хвана се с ръце за парапета и скочи на балкона, сякаш вършеше подобни щуротии всеки ден.

Всъщност… помнеше добре как се катереше по балкони в имението на Лусигари заедно със Сарай — момичето, за приятелка на което я бяха купили.

И вратата на балкона беше отключена, както очакваше. Надникна в стаята. Малка и оскъдно обзаведена. Не изглеждаше обитавана. Толкова високо в кулата би трябвало да е отредена за приближен роб, но засега оставаше празна. Върна се на балкона, затвори вратата и огледа стената, по която щеше да се изкачи.

Съжали, че не може да използва въже с кука. После трябваше да се спусне по същото въже и то щеше да остане заедно с куката като доказателство как е извършена кражбата. Важно беше искрящото наметало просто да изчезне безследно.

За щастие имаше достатъчно от полукръгчетата за катерене. Избърса стената с ръкав на място малко над балкона и вдясно от парапета, махна луксиновото покритие от първия полумесец и го залепи със силен натиск. Счупи плочката син луксин с пръсти и тя се разпадна на прах.

Сложи следващия по-нагоре и вляво. Стъпи с левия крак на парапета, с десния — на първия полумесец, протегна лявата ръка към горния. И започна да се катери. Без припряност.

Разстоянието до горния етаж не беше голямо, но Тея внимаваше. Отклоняваше се вляво, за да падне на балкона, ако сбърка. Само две крачки вдясно беше пустотата до огромния двор далеч долу.

Събираха се облаци, притъмняваше бързо, а и тя беше от сенчестата страна на кулата. Хрумна ѝ нещо. Притегли парилов газ. Рееше се над главата ѝ, но оставаше свързан с волята ѝ и можеше да го използва като факел.

Значи „древните майстори“ бяха помислили не само как да стават невидими. Когато факелът беше над главата ѝ, а не пред нея, ставаше много по-удобен.

Буен порив на вятъра отнесе парила. Тея се вкопчи в полумесеците като паяк, притисна тялото си до стената.

Вятърът стихна, тя пак притегли парил и продължи нагоре. Не беше трудно. Полумесеците стигаха, за да се покатери по-високо от набелязания балкон, и тя просто стъпи от тях върху парапета, за да скочи ловко и безшумно. Остана приклекнала, пъхнала пръстите си под мишниците, за да ги стопли и да даде малко отдих на уморените си ръце. Ако отвореше вратата и завареше вътре черногвардеец, трябваше да се спусне с главоломна бързина.

Не помръдна още няколко секунди. Парилът не помагаше за надничане през дебелата дървена врата. Проникваше само през тънки пропускливи материали като платове. „Тея, нали смелостта е в действието?“

Натисна полека дръжката на вратата. Не беше заключено — точно както бе казал Убиеца Шарп. Не чу скърцане, но вятърът бездруго би заглушил звука. Нямаше какво друго да направи освен да открехне вратата и да погледне в стаята.

Заради плътните завеси в стаята на Бялата беше много сумрачно. А разликата в температурата навън и вътре означаваше, че вече има силно течение. Тея се шмугна вътре приведена и затвори. Завесите се разлюляха и пак увиснаха.

В ръката ѝ мигновено се появи парилов факел. Погледът ѝ търсеше скривалища. Течението разклати ли външната врата на пантите ѝ? Черногвардеецът отвън щеше да провери веднага какво става… или изобщо нямаше да влезе.

С разтуптяно сърце отиде на пръсти до бюрото на Бялата. И се спъна в края на дебелия килим. Тупна на четири крака, факелът изчезна. Но падането на такъв килим не беше нито шумно, нито болезнено.

Насмалко да се разкикоти — и от нелепата случка, и от напрежение. Смехът спря в гърлото ѝ — тук можеше само да навлече гибел.

Вратата не се отвори. Тея се опомни и притегли парил. Помисли припряно какво да прави и пак създаде обвивка около себе си. Запълни я с парилов газ, за да ѝ служи като реещ се над нея факел. Всяка дреболия в стаята се открои пред очите ѝ. Олекна ѝ.

Една от загадките на парила беше свойството му да улеснява зрението. Намираше се надолу в спектъра спрямо подчервеното, което пък затрудняваше зрението. Доскоро Тея си представяше, че някаква особеност на светлината я прави по-фина в свръхвиолетовото и по-груба към подчервеното. Нещо обаче се променяше между подчервеното и парила, защото с него виждаше прекрасно.

Провери стаята на робинята. Никой. Щеше да се справи лесно.

Доближи бюрото… и веднага разкъса обвивката от парил при допира с дървото. Но париловият газ вътре беше неподвижен и не се разпиля. Въздъхна примирено — сега ли беше моментът да разгадава чудатостите на парила? И оформи мехура наново. Пристъпи напред, остави го да се разкъса, но задържа остатъка. След като бе научила от Убиеца Шарп, че може да поддържа връзката на волята си с парила в газа, това изобщо не я затрудни.

Претърси бюрото много предпазливо. Колко ли опасни тайни криеше? Купчинки листове, бележки, шишенца мастило, дори тестета за Девет крале. Виж ти, старата дама също се увличала по играта. В най-долното чекмедже имаше грижливо сгънато тъмно наметало. Тея го разгърна и откри ръмжаща лисица, която трудно се забелязваше заради сивите конци на сив фон. Наметалото беше обгорено отдолу, имаше си златен нашийник в яката; Тея усещаше плата в ръцете си копринено тънък, но здрав. Лесна работа.

Или прекалено лесна? Облиза устни. Нави наметалото, пъхна го в жалката раница и пак я намести на гърба си.

Нямаше друго наметало. В първия миг паниката я сграбчи за гърлото. А после тя прозря. „Не може да има друго наметало, разбира се. Всичко е нагласено, но не срещу мен, а заради мен. Сега наметалото е толкова късо, че може да го носи само дребничка жена, недорасло момче или джудже. Колко са притеглящите, способни да разцепват светлината? И колко от тях са дребнички жени или недорасли момчета? Май оставам само аз!“

Не биха си позволили да я убият, ако единствено тя би могла да използва наметалото, за да върши работа за тях.

Не знаеше дали не е благоприятна случайност, но вече си мислеше, че е хитрост на Бялата. Или се бе намесил самият Оролам. Разбира се, ако вярваше на някои книжници, Оролам тъкмо така си вършеше работата — дори ако Бялата бе скроила този капан за Ордена, пак си оставаше негово дело. Значи…

„Благодаря, повелителю. Ще се помоля подобаващо, когато… ами когато не си рискувам живота. И вече няма да пропускам седмичното поклонение. Е, поне толкова често.“

Нямаше защо да се бави тук. Дори ако другото наметало бе скрито в някой шкаф, вземеше ли го, щеше сама да си изпроси смъртта. Как пък не.

Тръгна към балкона и чу откъм коридора глас. Вратата се отвори и един черногвардеец надникна в стаята. Бая Ниел — зеленият притеглящ и ветеран от битката при Ру. Беше се бил срещу самия Атират заедно с Кип, Карис и Гавин Гайл. Осветяваше го чистото сияние на жълт луксинов факел.

Тея се смръзна. Нямаше къде да се скрие. Нямаше накъде да отскочи. Сърцето ѝ замря. Кръвта ѝ кипна, но макар че това я бе тласкало да направи нещо поне хиляда пъти, сега бойното настървение не ѝ помогна. Или самата тя не беше способна да си помогне. Не помръдваше. Знаеше какво ще се случи. През париловия облак откри нещо странно в жълтата светлина, отразена от готрата на Бая Ниел, от носа му, от ръката, която се завърташе неумолимо към нея.

Ако не се заблуждаваше, жълтото ѝ даваше необичайна яснота и мигновено проникновение, надхвърлящо пределите на собствения ѝ ум. Тази неоспорима логика ѝ подсказа, че може да убие Бая Ниел — имаше парил в ръката си и знаеше как да го повали бездиханен на пода.

Но тя не можеше да убие черногвардеец. Дори за да се спаси.

В главата ѝ прехвърчаха думи: „Можех просто да помоля Бялата и тя щеше да ми даде това наметало.“

Бая Ниел или беше посветен от Бялата в плана, или не беше. Когато видеше Тея, или нямаше да направи нищо, или щеше да я залови, с което ползата от нея като шпионка изчезваше. Имаше начини да се измъкне, но нито един не беше приемлив за нея. В това беше силата на жълтото. Не абстрактната, отчуждена логика на синьото или разпалените страсти на червеното. Жълтото уравновесяваше ума и чувствата. Тея се покори на тази безпрекословна човешка логика. Стоеше бездейно, докато Бая Ниел се обръщаше към нея с луксиновия си факел.

Усещаше боцкане по кожата като от суграшица.

Погледът на Бая Ниел сякаш мина през нея. Той въртеше глава наляво-надясно, търсеше нещо нередно в стаята. Пак се взря нанякъде през нея, сякаш беше прозрачна. И отново. Само на шест стъпки. Не се преструваше. Тя виждаше очите му. Нямаше смущение или колебание в тях. Той не играеше роля. Просто беше сляп за присъствието ѝ. Бая Ниел местеше луксиновия факел насам-натам, а мозъкът на Тея сякаш пращеше от напрежението.

И тогава стигна до прозрение. Този луксинов факел. И нейният облак от парил. Факелът светеше в жълто, и то в много тясна ивичка от спектъра. Това се съчетаваше със свойството на парила да показва отчетливо всичко — способността на Тея да разцепва светлината трябваше да отклони само малка част от нейния спектър. Толкова лесно, че го правеше неволно. Същото, което са успявали да правят древните майстори, но в движение и срещу пълноспектърна светлина. Тея стоеше на място и се бореше само срещу частица от жълтото.

Бая Ниел разпръсна факела и затвори вратата.

Тея се втурна към балкона като подплашена дива коза. Тъкмо отваряше предпазливо вратата и чу гласа на Бая Ниел:

— Слушай, ще взема да проверя залостена ли е вратата на балкона. Онези хлапета, дето ги повишиха набързо, все забравят…

Тя не се забави да слуша докрай. Измъкна се навън, парилът се разпиля. Затвори вратата тъкмо когато се отвори другата. Заради разликата в налягането се чу кратко съскане. Прехвърли се през парапета към полумесеците. Дръпна халката на първия и размърда връвта наляво-надясно. Полумесецът се отлепи от стената.

Смъкна се припряно — вратата се отвори и пълноспектърна светлина озари балкона. Въпреки молитвите ѝ бе имало дъждец, докато тършуваше в стаята, защото полумесецът по-надолу се оказа мокър и подметката ѝ се хлъзна по него. Тя се вкопчи до схващане на ръцете, за да не отлети от стената.

Увисна така, че коляното ѝ опря там, където трябваше да е ботушът. Това не помагаше. Когато слагаше полумесеците, искаше да са разположени удобно за ръцете и стъпалата ѝ. Издърпа се нагоре с усилие, от което лявата ѝ ръка се разтрепери, а сухожилията в левия крак се опънаха до скъсване. Десният ѝ ботуш стъпи където трябва.

Нямаше време да си поеме дъх. Ако Бая Ниел надникнеше от балкона, щеше да я види. Размърда поредната връв, взе следващия полумесец и го пъхна в торбичката. Спусна се внимателно и прибра още един. Само миг след като се скри под балкона и вдиша дълбоко, чу отгоре „Хъм…“.

Жълто сияние прониза тъмнината — Бая Ниел бе направил луксинов факел и оглеждаше стената, където Тея беше била преди малко. После светлината изчезна.

Тея чу затварянето на вратата.

Остави мускулите си на мира за няколко секунди. Имаха нужда от почивка, но пък ако се бавеше, измръзналите ѝ пръсти щяха да се схванат и да изтръпнат.

Не си позволи небрежност: слезе полека и скоро стъпи на балкона отдолу. А в празната допреди малко стая седеше мъж с гръб към нея, целият омотан в наметалото си. Тея едва не падна в несвяст.

Щом я чу, той подаде бележка над рамото си, без да се обръща.

Той ще прибере въжето, щом слезеш по него. Не говори с него. Не бива да научи коя си, нито ти — кой е той. И така е изложен на голяма опасност. Не оставяй нищо при него. Върнеш ли му бележката, имаш една минута, преди да издърпа въжето.

Тея провери дали всичко по нея е закрепено добре. Върна листа на мъжа и видя краткия проблясък на изпепелена огнена хартия. Спусна се до стаята, откъдето бе започнала изкачването. Разкърши рамене. Лесна работа.

Слезе с асансьора на етажа, където бяха казармите на Черната гвардия, и веднага се натъкна на Кип.

— Ей, търся те навсякъде! — възкликна той. — Трябва да говоря непременно с тебе за нещо. Защо си мокра?

Не искаше да говори с него, докато носеше в раницата отмъкнато искрящо наметало, а в торбичката — полумесеци за катерене, особено защото беше вероятно Кип да я заведе или в казармите, или на някой тренировъчен плац, където беше редно тя да се преоблече и да изложи на риск себе си и откраднатото.

— Къде отиваме? — попита Тея, без да слуша въпросите му.

— Мисля да отидем в моята стая. Нали ти казах — трябва да говоря с тебе.

— Колко загадъчно — каза тя уж шеговито, но нервите ѝ бяха прекалено изопнати.

Ръцете му се отпуснаха, все едно го беше обидила ужасно.

— Тея… Моля те.

„Кип — толкова сериозен, гузен и докачлив? Няма как да не отида с него.“

Спомни си прегръдката, на която не отвърна, и съжалението си. „Кип, все избираш лош момент. Най-лошия.“

— Както кажеш — сви рамене Тея.

„Накрая ще ми навлечеш смъртта.“

Тръгна с него, но на половината път към стаята му чу приплъзване на подметка по каменна плоча. Озърна се. Никой в коридора.

Погледна в парил — господин Шарп вървеше след тях невидим. Вдигна пръст пред устните си. Тея се зачуди дали да не пусне крадешком раницата на пода, когато доближат следващия ъгъл. Господин Шарп не би могъл да направи нищо друго освен да я вземе. И може би щеше да ѝ се махне от главата, поне засега?

Но ако го направеше несръчно? Ако Кип забележеше как незнайно защо опитва да се отърве от раницата? Щеше да я засипе с въпроси незабавно, да се заинати и да я тормози, докато не научи какво има вътре. Винаги любопитен като досаден котарак.

Продължиха към стаята му, страхът я смазваше. Видя в парил настойчивия жест на господин Шарп. „Адове, не!“ Не можеше обаче да се възпротиви. Нито сега, нито никога.

Забави се със затварянето на вратата и господин Шарп се вмъкна при тях невидим, наострил слух за всяка дума, която уж трябваше да остане тяхна тайна.

— Най-после сме сами — въздъхна Кип.

73.

— Тея, чуй какво ще ти кажа… Проклятие! Все повтарям „чуй какво ще ти кажа“. — Въздъхна. — И двамата знаем, че няма да стана черногвардеец.

— Какво?! Не, не го знаем и двамата.

— На подбив ли ме вземаш? — наежи се Кип.

Не може и други да са били слепи като него…

— Какви ги дрънкаш? Нашата група е най-добрата. А твоите умения нарастват с всеки ден. Трошач, избий си го от главата. Винаги намираш за какво да се тревожиш. Ти си…

— Не е вярно! — възрази той, сякаш тя каза нещо нелепо.

И беше несправедлив, разбира се, защото наистина все намираше за какво да се тревожи, откакто Тея го познаваше.

— Тея, аз съм Гайл. Немислимо е да ме допуснат до последните обети. Кого би могъл да охранява един Гайл според тях? Как да ми се доверят? Търпяха ме толкова дълго, защото все си затваряха очите за това затруднение. Но дойде ли денят, когато се налага да решават за обетите… Може би дядо ми ще пробута нещо, което е измислил за мен. Или Бялата. Или някой от другите Цветове. Аз съм син на баща си и това означава, че съм важен за хора, които дори не познавам, но те отдавна мразят моя род. Тези хора обаче още не бързат със замислите си, защото въпреки увереността им, че баща ми е мъртъв, не са сигурни колко ме мрази Андрос. Щом се уверят, че той не ме закриля или… — Кип стисна зъби. Милостиви Оролам! Щеше да каже „или щом се появи брат ми Зимун“. На косъм беше да избълва тайната. — Набутаха ми го, Тея.

— Ей, черногвардейците внимават с приказките — сопна се тя.

Той извъртя очи към тавана.

— Именно! Тоест те, но не и аз. Аз съм само синът, признат за законен, но всички знаят, че съм копеле. Щом Гайл желаят да се преструват, тяхна си работа — те са Гайл в края на краищата. Тяхно право си е. Още една причина да ни мразят. Иначе казано — измишльотина. Дори си мисля, че баща ми ме натика в Хромария с единствената цел да стана умел боец. Този студенокръвен, пресметлив…

— Може би е искал да си намериш приятели — прекъсна го Тея. — Дали не си неблагодарен към човека, който ти даде всичко?

— У мен се прокраднаха някои съмнения за безгрешния ми баща — изръмжа Кип и прокара пръсти през косата си. — Както и да е… Няма да служа в Черната гвардия. Помисли какво означава това.

Очакваше тя да се досети на мига.

— Кип, нямам представа за какво говориш!

Той я погледна стъписано и изведнъж се притесни.

— Черногвардейците не могат… не могат да се обвързват с други черногвардейци.

— Да, така е.

Не желаеше да проумее очевидното. „Тея, не ме принуждавай да го кажа.“

— Но ако не съм в Черната гвардия, мога да се обвържа с някой… който е.

— Ами да… — проточи тя и изви вежди, сякаш подканяше малко дете: „Хайде, изплюй камъчето!“ И след секунда притисна длан към устата си. — Ох, гадост…

Не беше точно отговорът, на който той се надяваше. Кип се вторачи в стената. Струваше му се, че си изтръгва сърцето и го запраща срещу нея.

— Тея, скоро ще остана и без приятели, и без съюзници тук. Постарах се да озлобя дядо си до полуда, а една негова дума стига, за да ме изритат и от новобранската група. А ти… ти ще имаш свои задължения и накрая може да се стигне дотам, че да се изправиш срещу мен, за да не… сещаш се — да не убия дядо си.

— Кип, защо си втълпяваш, че ще те забравим?

— Всъщност точно това ще се случи. Дори ще е по-зле. Цялата същина на службата в Черната гвардия е да си вярна само на Черната гвардия и на онези, на които Бялата иска да се посветиш. И ако охраняваш промахоса, да речем… може задълженията ти да изискват да ме убиеш, без да ти мигне окото.

Кип се ядоса, но гневът му не беше насочен към Тея. Не беше честно да я натиква в ъгъла така. Нищо чудно не би имало, ако тя изобщо не се е замисляла за това. Доскоро и той се радваше, че е попаднал в братство, където не му се налага да умува за отношенията си с хората.

— Кип, никога не бихме вдигнали ръка срещу…

Множествено число. Не каза „аз“. Той я прекъсна:

— Важното е, че за мен приятелите станаха разкош, от който може да бъда лишен. Значи се нуждая от съюзници. Тизис ми предлага тъкмо това. Искам от тебе да ми кажеш…

— Тизис ли?

— … има ли поне една причина да откажа предложението ѝ?

Говореше грубо. Държеше се гадно и не можеше да се спре. Взираше се в Тея и тя сякаш се смаляваше в далечината заедно с надеждите му.

— Предложението ѝ? Какво предложение?!

Нима трябваше да ѝ го поднесе сдъвкано?

— Предложи ми да се оженим.

— Да се ожените?!

— Единственият начин съюзът да е нерушим. Дори промахосът няма правомощия да разтрогне брака.

— Ти сериозно ли… Кип, ти си на шестнайсет!

— След няколко месеца ставам на седемнайсет. Добре де… След десет месеца.

— Брак, Кип? Брак? Да, има поне хиляда причини. Например… например… Тоест ти си само на шестнайсет…

— Не търся хиляда причини да ѝ откажа, търся една. Търсех…

И неочаквано, вбесяващо, унизително очите му се наляха със сълзи. Вдиша дълбоко, замига, но напразно. Сълзите напираха, не му даваха да каже нищо и накрая потекоха по бузите му.

Отблъснат. От Тея.

„Да я беше изчукал, докато можеше“ — сякаш отекна в ума му гласът на Андрос Гайл. И Кип се засрами.

— Съжалявам — промълви и гласът му прозвуча сдържано. Тихо, задавено, но сдържано. — Поставих и двама ни в много неловко положение. Моля те да ми простиш. Не бях прав. Аз…

Тея го гледаше втрещена и онемяла.

— … трябва да тръгвам.

Беше в собствената си стая, но не издържаше повече тук. Не можеше да диша, не можеше да остане пред очите ѝ дори секунда повече. Направо изтича в коридора. Отиде при асансьорите, но нямаше свободен на този етаж. Сложи си зелените очила — тъкмо да скрият очите му — и притегли ръчна кука. Никога не бе правил това, но гледаше неведнъж как го правят други. Всичко да пропадне в ада.

Закачи я направо за носещо въже, стисна пръта с две ръце и скочи в шахтата.

Оказа се, че внезапният ужас действа отрезвяващо.

Ужасът обаче се изпари след секунда. Кип профуча надолу покрай опулени дисципули и магистри. Етаж след етаж прелитаха в мътилката на сълзите и съжалението. Притисна куката и спря разтърсващо в подземието, където се бе пренесла толкова голяма част от подготовката му.

Тренировъчната зала на Призмата беше празна. Слава на Оролам. Кип пъхна очилата в калъфа на колана си и натисна всяка плочка за цвят — и седемте части на спектъра осветиха залата. Искаше притеглянето да е лесно, каквото и да му хрумне. Смъкна туниката си и отиде при тежкия чувал. Само вкоренената у него дисциплина го застави първо да загрее. Започнеше ли да бъхти чувала веднага, само щеше да си навехне китките.

Дори да бе успял за малко да се откъсне от собствената си слабост, тя го връхлетя отново, щом започна да удря чувала. Колкото и да подскачаше около полюшващата се кожа и стърготини, нямаше да избяга от глупостта си. Каквато и болка да нахлуваше от юмрук към китка и от лакът към рамо, мъчението не стигаше, за да потисне срама. Какво всъщност искаше? Как не се беше усетил навреме, че я смайва до вцепенение? Как бе могъл да не се измъкне с уклончиви думи, които изцъкленият ѝ поглед му подсказваше?

Обаче не. Беше продължил с рогата напред като тъпо говедо.

Юмруците му налагаха чувала, китките го боляха, сухожилията се обаждаха изтормозено, когато прекаляваше с вложената сила. Още не беше загрял добре, но не можеше да се сдържи и удряше, за да стигне отвъд прага на болката. Сякаш така щеше да заличи всичко друго.

Защо сам бе натикал Тея в този ъгъл, където тя нямаше какво да каже? Искал беше да я загуби. Не намираше друго обяснение.

Всичко си навличаше сам. Копеле и изгнаник, който иска да си остане копеле и изгнаник. Блъскаше, блъскаше, глухият звук от срещата на луксиновата ръкавица с кожата се превръщаше в негов глас. Успяваше да прецени всеки удар по звука и скоро вече променяше по нещо — по-рязко свиване на коремните мускули, за да вложи мощ, избор на по-добро място за опорния крак, по-точно прицелване в разклатения чувал.

Но нямаше изход. Беше си позволил да очаква, че ще има приятели. Че тук — в Хромария, в средоточието на всичко, вече няма да е сам. А сега Гавин го нямаше и той бе настроил Карис срещу себе си, Тея не го искаше, скоро щяха да му отнемат приятелите и никога не би могъл да им се довери отново. Пак оставаше сам и този път беше обречен на тази гибелна самота.

„И какво ще правиш? Ще ревеш ли? Ще се съжаляваш? Горкият мъничък Кип от Ректън, горкият шишко.“

Затвори очи и се опита да бъхти чувала по усет. Това все си оставаше възможно по-скоро на теория: познаваш формата на чувала, научил си как се клати, известно ти е къде виси, натрупал си опит колко силно и в кои точки е най-добре да удариш, значи можеш да отгатнеш навреме накъде ще се люшне. И повтаряш. Нали?

Естествено, че не беше толкова лесно. Каквото и друго да представляваше, Кип имаше да се труди до изнемога, докато стигне до тези умения.

Накрая сухожилията в ръцете му и цялата повърхност на юмруците се сгорещиха така, че болката отслабна, мускулите му се изпълниха със сила. Той ускори темпото. Изрита чувала и се наслади на тежкия месест звук от съвършено изпълнения ритник.

Щеше да се ожени за Тизис. Наистина щеше да го направи.

Тя бе постигнала тъкмо онова, за което дядо му го беше предупредил: подлъгала го беше да я спасява, без дори да прибегне до истинско съблазняване.

И това проклето разшито място на чувала! И до днес си оставаше толкова разхлабен, колкото беше преди много месеци. Ама че проклетия! Все едно му напомняше, че не постига нищо.

Съсредоточи се върху тази страна на чувала, подскачаше така, че да е винаги пред него, блъскаше с леви крошета, за да завърти чувала надясно, и забиваше най-мощните си ритници в мястото.

После започна да тласка. Групата бе измислила това наименование за изхвърлянето на луксин, с което придаваха още мощ на движенията си. Всички бяха единодушни, че тласкането е твърде опасно… и го правеха все по-често. Ако Кип изхвърляше луксин от рамото си по време на удара, юмрукът му щеше да достига чувала с почти двойно по-голяма сила. И това беше страхотно, но означаваше и че ще си потроши китката, а може би и цялата ръка. Тласкането не правеше никого по-корав, само по-бърз.

Натрупваха повече натъртвания и други дребни травми от която и да било група в историята на Черната гвардия.

Веднъж Кип започна да разсъждава на глас дали биха могли да обгръщат костите си с твърдо жълто (тоест онези от тях, които имаха способността да притеглят твърдо жълто), за да станат нечупливи при удар в каквато ще да е повърхност. Тея напомни, че сухожилията и кожата няма да станат неуязвими от това. А после Круксър напомни, че това е въплътяване — от онзи вид магия, който се наказва със смърт. И каза, че тъкмо с това започват всички цветни бесове — променят плътта си по малко на различни места, за да спечелят някакво предимство.

Кип сбърка — първо изтласка червено. Даваше предимство с по-голямата си маса и за тласкане беше нужно да притегля по-малко количество. Трябваше обаче да е запомнил веднъж завинаги, че червеното не въздейства само на тялото. Чувствата му се разбушуваха и сред тях избуя яростта.

Ритник. Ярост, че се бе държал като глупак. Ритник. Ярост към Андрос Гайл. Ритник. Ярост към Гавин Гайл, който го бе захвърлил тук. Ярост към Карис и Тея, които го бяха отблъснали. Ярост към собствената му слабост.

Ярост, бяс, безумие.

Насочи въртелив ритник към разхлабения опърничав шев и яростта му разчупи всякакви граници. Улучи. Нищо. Удар, удар и пак удар. Светът потъна в мъглата на болката, ината и един проклет разшит шев. Кип беше този шев, чакащ да го доразпори или зашие някоя по-могъща сила. Чувалът се клатеше, юмруците на Кип се стрелкаха недоловимо в сливащо се глухо тупкане, прекъсвано от бесни ритници с тласкане на луксин. Сгорещяваше се, дори прегряваше, притегли подчервено, за да се охлади, но то подклаждаше яростта, заглушаваше болката, помиташе разума. В него остана само звярът, само омразата, от цялото му тяло се изтръгваше гърлено ръмжене.

Изрева оглушително, от петата му се стрелна червен луксин заедно с подчервен, сместа пламна. Ритникът беше съвършен с равновесието на тежест и противотежест. Но тласъкът на огнената струя му придаде невероятна сила, врязала се чрез ходилото в чувала.

Двойно пращене — едното усети, другото чу.

Не можа да види какво друго се случи, защото се стовари на земята — левият му крак си имаше предели на издръжливостта и не понесе внезапното двойно, дори тройно натоварване. Кип падна тежко на една страна.

Зачуди се дали десният му крак не е счупен. Размърда ходилото. Болеше. Сви пръсти. Пак болеше, но не личеше да има счупена кост. Болка, която пищеше: „Проклятие, проклятие, не мога дори да псувам, защото не мога да си поема дъх от болка!“

Обърна се на гръб, трепна, вдиша и се надигна на ръце. Тежкият чувал лежеше на пода, откъснат от веригите си. Не беше разпорен.

Просто… „Мамка му!“

Просто бе паднал.

Все едно му се подиграваше.

Кип се изправи. Олеле… Този път болеше истински. Изкуцука към чувала. Да, нямаше съмнение — не го беше разпорил. Разхлабеният шев си беше същият както винаги.

Подиграваше му се!

Но Кип бе чул двоен пукот. Ако единият звук бе от откъсването на чувала, какво беше причинило другия? Падането на пода? Не.

Второто пращене се бе чуло вътре в чувала. Не се съмняваше в това.

От какво имаше да се плаши? И без това трябваше да обяснява на командир Железни какво е направил… Впрочем нали тъй или иначе щяха да го изхвърлят от Черната гвардия… Какво имаше да губи?

Притегли малък нож от син луксин, седна и опря острието в разхлабения шев.

Месеци наред блъскаше това нещо, воден от приумица. Толкова време беше отделил за тази глупава цел, но не беше успял да я постигне. И сега да се откаже? „Наистина исках да го разпоря от бой този чувал.“ Е, какво да се прави.

Отвори чувала за секунди и видя… стърготини, разбира се. Бръкна навътре. По пода се разпиляха стърготини. Щом беше стигнал дотук, защо да спира?

Наложи се да рови само няколко секунди. Кутия дълбоко в горната част на чувала, където рядко се нанасяха най-силните удари. Извади я лесно.

И забрави да диша. Познаваше тази кутия за карти. Не просто някоя кутия за карти. Кутията. От маслиново дърво и кост. Побираща само една колода. Кутията, която Янус Бориг бе скрила от хората, дошли да я убият. Кутията, която той веднага бе склонил да даде на баща си. Скъпият капак беше сцепен по средата от ритника му.

„Ама че съм…“

Почисти я от стърготините и я отвори с треперещи ръце. Новите карти бяха в нея. Всичките тези безценни карти — невъобразимо съкровище, обгърнатите в тайна истини за крале и сатрапи, за Цветове и други велики мъже и жени днес и през последните две столетия. Всички те бяха тук.

Гавин беше знаел, че честите му пътувания улесняват желаещите да тършуват в покоите му. Затова я бе скрил тук, където можеше да бъде намерена само от Кип или Железни. И Кип на свой ред се сблъска тутакси със същия проблем. Къде да скрие кутията, след като се беше убедил, че не умее да избира скривалища, а Андрос бе показал колко безцеремонно се отнася към личните му вещи? Или да даде кутията на дядо си, да приеме сделката? Направеше ли го, щеше да признае пред себе си, че е отписал баща си.

Това можеше да почака.

Ледена тръпка се плъзна по потните му ръце, спусна се по гръбнака, смрази кожата на главата му. Докато се надигаше, бутна настрани чувала и на пода се изсипаха още стърготини. Щеше да си плати за безобразието. Но на пода бе паднала още една кутия… която Кип бе зърнал веднъж. Кутията на Андрос Гайл. Нали го беше попитал той ли е я откраднал? Само че Гавин е бил крадецът.

И сега кутията беше в ръцете на Кип.

Но и това можеше да почака. Държеше картите. Върховното творение на Янус Бориг. Нейните шедьоври. Едно от чудесата на света. Преди ги бе прегледал набързо, но тогава не знаеше нищо. Виеше му се свят, разтрепери се. Извади цялата колода.

И го обзе буйна радост, пареща като силно бренди.

Странно… Не я почувства като своя радост. Огледа залата, огряна ярко от седемте цвята. Колко ли от тях притегляше неволно в момента? Дали беше разумно да притегля и да държи…

Картите в ръцете му трептяха. Не ръката му. Реагираха на нещо.

Замахна да ги хвърли, но те се изплъзнаха от пръстите му при първото движение на китката и се лепнаха по голата кожа на тялото му като железни стружки по магнит. Седем цвята… не, повече… се понесоха с бучене през Кип и сякаш се изтръгваха от него като взрив. Всичко гореше, вледеняваше, пронизваше.

Той се клатушкаше в кръг ослепял, вкопчваше се в картите, за да ги махне, а в пръстите му припукваха резонансни точки. Поредната карта се изтръгваше от ръката му и на нейно място скачаше следващата, после още една… Твърде бързо, твърде лепкави. А те вече обгаряха не само пръстите му, впиваха се навсякъде в кожата. Кип закрещя.

Пред него изникна сияние като разцъфнало цвете. Прекрасната фигура в светлината приковаваше погледа. Рея Силуз, библиотекарката с нимб от кестенява коса и красиви устни — жената, която му заръча да намери Янус Бориг. Но сега Кип си каза, че „жена“ е твърде бедна дума, за да ѝ подхожда.

Той падаше…

Не, скачаше… не, сражаваше се, размахал пламтящи мечове… не, проклинаше жената, заради която се бе отказал от своята сатрапия… не, чуваше думите на млад черногвардеец:

— Не е въплътена магия, сър.

— Но е адски близо до нея.

Файнър отдаде чест напето и скочи от ръба на бездната. Дръзкият непрокопсаник дори направи салто, докато падаше…

Кип се стовари на пода и сблъсъкът го накара да се опомни. Рея Силуз коленичи до него.

— Трошач, безсилна съм да ти помогна в това. Измъкни се, иначе ще умреш.

Светлината остъргваше плът от кост, надробяваше костите, стриваше ги на прах.

Вятър от самата светлина, от дъха на Оролам, повя през онова, което беше Кип, и го разпиля. Запрати го във всяко кътче на Седемте сатрапии и отвъд. Разпръсна го от настоящето в миналото. Издуха го от времето, както и Оролам беше извън времето.

Тя се превръщаше в цветен бяс, за което всички луксиати я предупреждаваха през целия ѝ живот. Разкъса халото и би трябвало да се самоубие. Нямаше друг избор. Какво друго да прави? Цветния принц разчиташе тя да се присъедини към него, да си загуби ума, както му се искаше. Тя прогриза дупчица в брезента на палатката, за да проникне тъничък лъч. Ако си послужеше с миниатюрния сапфир, който ѝ бе подарил нейният Юсеф, Пурпурния мечок, би могла да…

Зий Дъбов щит мига, за да избистри погледа си. Има вражески армии и по двата бряга на Великата река. Чувството, което я пробожда, не е страх. Съжаление е. Трябваше да направи повече. И не биваше да хвърля онези ехидни думи в лицето на Дариен Гайл. Сгряващото злорадство, че е надприказвала един от най-умните мъже на света, смехът на благородниците тогава, ще бъдат заплатени с кръвта на обикновени хора днес…

Перото ѝ оставя по листа равни четливи редове: „Куче. Ден 1207-ми. Все още няма разлики във физиологията извън притеглените от пишещата това изследователка. Не са забелязани промени в психиката, като не забравяме предишните уговорки за ограничените възможности да бъде проучвано съзнанието на кучетата. Ден след ден се убеждавам, че въплътеното притегляне може да бъде извършвано безопасно — при строго спазване на установените правила. Да, това е наклонена плоскост, и то хлъзгава, но Хромарият се увлича в предпазливостта. Луксин, който е запечатан правилно преди въвеждането в плътта, не се различава по нищо от обикновения и дори е по-безопасен от обичайните му приложения. Ако…“

Затътри се навън от горящата къща на рода Белодъб на Големи Яспис, подскачащите пламъци сякаш се опитват да близнат небето. Кожата му се свлича на парцали. Крещи до прегракване, а целителите се втурват към него…

Кип се задъхва, дави се, но виденията не отстъпват. През него струи такава мощ, че дори не вижда нищо. И той пищи с продрано гърло… или поне се опитва. Звуците замират в устата му.

— Кип, Трошач… Чуй ме — сърцето ти спря. Не ти остава много време. Не се застоявай, не се захласвай по…

Очите му не се затварят, не могат, но образите се сменят шеметно, все едно мига.

Гавин отваря очи за същия жълт ад, който бе посрещнал…

„Зури пак показва каква кучка е“, мисли си Топчията…

Сигурно е последната оцеляла черногвардейка…

Оролам, черен луксин. Черен! Той…

Светлината убива…

Тя…

74.

— Странно момче — подхвърли господин Шарп секунди след като Кип избяга от стаята.

Сега не беше невидим, разхлаби и качулката си отпред, като че ли се чувстваше хванат натясно в нея.

— Само кажи още една дума за моя приятел… Хайде де! — предизвика го Тея.

Лицето му се разкриви, сякаш бе отпил оцет, а е очаквал вино.

— Има си време и място човек да вкарва в пътя чираците си. За жалост нито времето, нито мястото са подходящи. Това… — размаха ръка в неопределен жест — е слабост, Адрастея. По-добре е за тебе да се отървеш.

Тя опита да си представи кутия, в която пуска всяко чувство. Каквото и да разкриеше, той щеше да го превърне в оръжие срещу нея.

— Не можеш да го опазиш. Знаеш, нали? — натърти Убиеца Шарп. — Не и от мен. Питам се какво ли ще направиш, ако ти заповядам да докажеш предаността си, като убиеш именно него?

— Защо не заповядаш, да видим какво ще стане? — подкани го Тея.

— О-о, имало стомана в тебе. Одобрявам. — И тя отново видя чудатата хищна усмивка, оголваща всички съвършени зъби. — Носиш ли ми нещо?

Тея му подхвърли наметалото, даде му и торбичката с полумесеците.

— Изтървах един, докато се спусках. Накрая трябваше да изчезна много набързо от покоите на Бялата. Един от черногвардейците за малко не ме спипа на балкона.

— Но не те е спипал.

— Нали съм тук?

Убиеца Шарп я претърси. Безстрастна гавра с достойнството ѝ, както ако я събличаше мъж, предпочитащ момчета. От тази мисъл ѝ олекваше, но съвсем мъничко. Започна с главата ѝ, прерови косата грубо. Ако Тея отделяше време за косата си, сигурно щеше да се разлюти, но жените в Черната гвардия бяха достатъчно практични, за да мислят за прически само преди празник.

— Не може ли да го правиш с парил? — опита се да възрази.

— Не действа безотказно, както и ти знаеш много добре.

„Нима? Всъщност не знам. Милостиви!…“

Убиеца Шарп бръкна с пръсти… отпред и отзад! От изненадата и насилието Тея дори не направи нищо. Докато се опомни, той извади пръстите си.

— Когато бях в Ха… — Спря се навреме. — Когато бях в затвора… Няма да повярваш, ако ти разкажа какво пъхаха разни хора… и къде. Да вдишвам пушек, вонящ на клозет? Никога не съм падал дотам. Дори за да приличам на другите. Един тиреец скри ножове в… ясно ти е къде. Но надзирателите го претърсиха безмилостно, ръчкаха и опипваха, целия го нарязаха отвътре. Не оцеля, затова пък се обезсмърти в дебелашките шеги на затворниците.

„Да бе, много смешно.“

Той разгърна наметалото колкото да види извезаната лисица.

— Само едното ли? Обгореното наметало на Гебалин?

— Само то беше там.

— Така ли?

— Да. Но не мога да не се чудя защо ми повери такава задача. Да не беше проверка колко съм тъпа? Ако бях намерила и двете наметала, наистина ли очакваше да ти ги донеса? Защо би ми хрумнало да стана по-безполезна за тебе, като знам колко нехайно убиваш?

За миг лицето му издаде, че е угрижен. Май не беше обмислил всичко докрай. По-важно обаче оставаше какво е мислил онзи, на когото той се подчиняваше.

— Е, това не беше ли изпитание преди всичко на ума ми? — настоя Тея.

Вечно ухиленото лице пак се смръщи.

— Може и да е било. Но ти се справи великолепно. Донесе ни искрящо наметало — по-голяма заслуга, отколкото някой в Ордена на Разбитото око би могъл да си припише през последния век. Макар че всичко ти беше поднесено на тепсия.

Тея се уплаши да не ѝ спре сърцето. Знаеше за помощта на Бялата! После се опомни — Убиеца Шарп натякваше, че той я е улеснил много.

— Навън беше ветровито — промърмори тя колкото да се сопне.

— И аз никога не съм обичал да се катеря нависоко. Но пък затова ни плащат, нали?

Сгъваше сръчно откраднатото наметало.

— Значи ще ми платиш? — попита Тея.

— Няма, разбира се. Как ще обясниш откъде са парите? Но те ще ми платят за твоя успех и аз съм ти благодарен. Щеше да е по-добре, ако бяхме взели и двете. — Убиеца Шарп пак се вторачи в наметалото. — Ако можех, щях да ти го оставя. Подозирам, че тук ще се пролива кръв. Постарай се да не те убият.

Нахлупи отново качулката на своето наметало, стегна я на лицето си с бързи привични движения и излезе от стаята.

И тя остана насаме с мислите си. Които се въртяха само около Кип. „Да му се не види, Кип. Просто… Ама че проклета работа! Пред Убиеца Шарп ли трябваше да го направиш? Когато не можех да ти отговоря? И как ли щях да отговоря, ако него го нямаше? Май със същите думи.“

Какво у Кип я вцепеняваше така? Когато тренираха, той си беше нейният партньор и Тея се справяше лесно с това. Всичко им вървеше като по вода, сякаш бяха дясна и лява ръка, заети с обща работа. Кип ѝ се доверяваше толкова, че до него и Тея си вярваше повече. Близо до Кип беше настроена по-добре към самата себе си.

От какво имаше да се плаши?

И защо думите му я свариха неподготвена? Когато я прегърна, тревожната камбанка трябваше да зазвъни лудешки в главата ѝ. Да беше направила нещо още тогава. Ако искаше само да си останат партньори или приятели, трябваше да намери нужните думи след тази случка. Ясни, недвусмислени думи, но без да го посрами. Протакането беше жестокост чрез съжаление. Приятелите не постъпват така.

Но не, тя искаше да се наслаждава на тази привързаност, надхвърляща дружбата, но всичко помежду им да си остане все същото. Искаше той да не очаква нищо от нея, но ѝ харесваше да я обожава.

„Да, страхотно. Само за мен.“

Ако сега беше искрена, защо се разгаряше тази зла ярост, щом помислеше за Тизис Маларгос? „Не изглежда ли малко прекалено, а?“

Знаеше къде може да е отишъл Кип. Мъчеше се да изсипе стърготините от онзи чувал. Момчетата са толкова предвидими.

Щеше да е по-добре, ако му каже скоро как Бен-хадад поправяше тайно разкъсания шев, откакто забеляза към какво се стреми Кип. Бащата на Бен-хадад бил шивач. Хитрецът нарочно оставяше шева да изглежда разхлабен, макар че го направи тройно по-здрав на това място.

Всички в групата се подсмиваха скришом, докато наблюдаваха безмилостното бъхтене на Кип по чувала.

Колко забавно е да прецакаш Гайл, получил всичко наготово в живота.

Изведнъж Тея започна да не вижда в тази шега нищо освен дребнава подигравка. „Точно този ден не е най-добрият да му кажа за чувала.“

Вторачи се във вратата. Защо да не отиде при него веднага, преди да е направил някоя глупост?

„А защо аз трябва да се държа като голяма? О, въобразяваш си, че проявяваш зрялост в отношенията с Кип? Оролам да ме прокълне, преди половин час щях да се изтърся от Кулата на Призмата. Няма да се плаша от разговора с едно момче.“

Хвана дръжката на вратата. Пусна я.

„Добре де, ще се плаша. Това е съвсем друг страх. Но няма да ми попречи.“ Изпъчи се и това някак я въодушеви. „Ама че глупаво момче!“

Отвори рязко и закрачи като буреносен облак, обещаващ мълнии за всеки, изпречил се на пътя ѝ. Няколко етажа по-надолу асансьорът спря и в него влезе Паям Навид, един от най-забележителните красавци в Хромария, ако не и в целия свят. Взря се в навъсеното ѝ лице. С тази външност сигурно виждаше за пръв път жена да му се мръщи. Вероятно дори нямаше представа, че жените могат да се мръщят. Гадняр. Не беше честно някой да е толкова привлекателен.

Той каза:

— Не съм ли ви…

— Не говори с мен.

— Аз само…

— Не.

— Е, стига де — усмихна ѝ се Паям, за да покаже и безупречни зъби в пълна хармония с високия си ръст и мургавото си обаяние.

Тея изсумтя и размаха ръка пред лицето му.

— Леле, колко сме хубави. Още една дума и ще се простиш с тези прелести.

За миг-два той се развесели. Тея дори не му стигаше до рамото. Сигурно приличаше на джафкащо пале. Погледът му обаче се спря на новобранския знак от Черната гвардия, извезан със сиво на сив фон. Цял поток от изражения се изля по лицето му и той се извърна почтително.

Щом излезе от асансьора на своя етаж и се почувства в безопасност, той попита:

— Впрочем как се казваш?

Тея завъртя очи от досада и хвана ръчката, а Паям каза:

— Искаш ли да отидем в…

Асансьорът се спусна. Слабичкият прилив на самоувереност от този сблъсък ѝ помогна да излезе от асансьора в подземието. Но спря след две крачки.

„Хайде, Тея. Не ставай смешна.“

Стъпка по стъпка заставяше краката си да извървят пътя до тренировъчната зала. Спря като закована и пред тази врата. „Размърдай се!“

Бутна вратата, която се тресна в стената доста по-силно, отколкото ѝ се искаше. Пристъпи вътре, готова да се извини… а тъкмо така не ѝ харесваше да започне.

И видя Кип. Лежеше на пода неподвижен, в несвяст.

Какво беше направил?!

Изтича при него. Той беше обгърнат в карти — карти за Девет крале? Големият чувал също беше на пода, разпорен, с купчина изсипани от него стърготини. Очите на Кип зяпаха сляпо. Не дишаше.

Не, не, не!

В очите му се въртяха шарки, всеки луксинов цвят беше жив в него.

Но Кип не беше.

Очите не помръдваха, само тази гъста палитра се изцеждаше в някаква безкрайна фуния и изчезваше неумолимо.

— Кип! Събуди се! Върни се, Кип! Трошач!

Разтърси го, но той си остана отпуснат. Картите се лепяха по него като пиявици. Тея започна да ги дърпа от кожата му. Те бяха отрова. Те го убиваха. Всяка се откопчваше с мляскане и малък водовъртеж от цветове потъваше в кожата като капки мастило в чаша вода. Какво ставаше?

Смъкна и последната, затаи дъх. Кип не шавна. Шарките в очите му, кълбящи се като облачета, избледняваха.

Хвана ръцете му и ги стисна силно.

— Недей, Кип, недей!

Но той беше мъртъв.

75.

Смъртта се разминаваше с очакванията на Кип. Още си беше той, не бе потънал в нечия карта, поне в това нямаше съмнение. Значи бе паднал в клопка, оставена от Янус Бориг в картите. Нали в нощта на смъртта ѝ се беше убедил колко обичаше тя да залага капани за нежелани „приятели“.

Тук беше тъмно. Като в гробница… или като зад стиснати клепачи. Ами да, стиснати си бяха. „Малкият Кипчо не е най-светлият лъч в спектъра.“ Лежеше по лице на твърд лакиран дъсчен под. Изправи се. „Това е добре. Поне мога да се движа, нали?“ И откри, че е в библиотека.

Може би не коя да е библиотека, а Библиотеката. Наредените рафтове от чудновато, светещо червено дърво се простираха до хоризонта. Незнайно колко левги, запълнени с рафтове, извисяващи се пет-шест човешки ръста. Погледът му се плъзгаше все нагоре по редиците от нови, отпечатани книги. Имаше стълби на колела, за да са достъпни и най-високите рафтове; нямаше обаче таван. Нощното небе сияеше отгоре, без да го разкривяват въздушни потоци, без звездите да примигват в него. Кип никога не го бе виждал толкова ясно.

Не беше вещ в астрологията и все пак се учуди, че не разпознава нито едно съзвездие. Изведнъж главата му се замая, сякаш щеше да се отдели от земята и да пропадне в безкрая горе. Побърза да прикове поглед в рафтовете.

Атасифуста. Да, от това дърво бяха направени. Вечно горящото дърво. Само че тук просто беше полирано до блясък и излъчваше мека разсеяна светлина в цялата библиотека. Добре измислено. Пристъпи към един проход между рафтовете, за да види колко е дълъг. Краят на прохода не се виждаше.

Побърза да се върне на мястото си, сякаш така нищо нямаше да го застраши.

Пое си дъх. Я почакай… това не беше ли първото му вдишване, откакто бе попаднал тук? А трябваше ли да диша, нали беше мъртъв в края на краищата? Ха, въпреки това дишаше. Странно, не се плашеше. Чувстваше се объркан, то се знае. И любопитен, разбира се. Но нямаше и трошица страх.

Е, може би една трошица. Страхът може ли да се мери на трошици?

Влезе в прохода. Аха, не бил безкраен, само изглеждаше такъв. Някъде в далечината, напомняща за океанските простори, се мержелееше нещо. Сигурно беше стена. Имаше го и в отсрещната посока. От взирането на такива разстояния, от осъзнаването им пак му се зави свят. Кип се постара да гледа наблизо.

И около него започна бурно оживление, първият миг на сътворението като че ли породен единствено от неговото присъствие на наблюдател, най-близките рафтове се запълниха с взрив от текстове, същински изстрел от широкото дуло на тромблон прелетя през етера на всеки език и се сблъска с присъщия за всяка епоха носител на знание. Огромни свитъци се разстилаха, невидими пера ги запълваха с редове, украсяваха ги с причудливи рисунки и продължаваха да пишат. Цели страници излизаха от невидими печатарски машини, подредени като войници, режеха ги ножове, залепяха се към подвързия и кацаха стремително на мястото си като книги. Някой още пресоваше папируса, а върху него се нанасяха гъсто сложни знаци. Глинени плочки се изглаждаха в равна повърхност, мъничките клиновидни писмена едва успяваха да се вдълбаят в тях, а плочките вече съхнеха на слънце и се изпичаха в пещи. Мачкаха бамбукова каша, обработваха я с разтвори, зашиваха я в пачки листове, а йероглифите вече се спускаха в спретнати колони като дъждовни капки. Хиляди видове писменост върху кожа и камък, върху дърво и хартия, върху материали, които той не можеше да назове. Текстове изписани отляво надясно и отдясно наляво, отгоре надолу или наведнъж, наглед събрани тук безредно. Някои прелитаха към близки рафтове, но други като клиновидните писмена се носеха към местата си през много редици от Кип.

Значи старите писмености отлитаха някъде далеч, но написаното наскоро оставаше близо до него. Виж ти… Ами ако това място побираше всяка написана някога дума? Всяка. И добавяше всяка нова в мига, когато бъде написана?

Това означаваше, че Кип стои в настоящето с лице към миналото и гледа как историята се разгръща наляво и надясно.

Завъртя се; вече си представяше, че е на ръба на пропаст или че зад него няма нищо.

Не позна. Пред погледа му беше бъдещето — също левга след левга рафтове, книгите натъпкани нагъсто. Свитъците изчезваха постепенно, изместваха ги печатните книги, изместени на свой ред от блестящ метал или кристални устройства, които той не можеше да различи добре оттук. А зад тях, някъде на огромно разстояние и все пак видима, се издигаше стената на библиотеката.

Бъдещето свършваше.

Пак се озърна наляво и надясно, пак видя смътно стените. Взря се в миналото, но… не видя граница. То може и да не се простираше безкрайно, но началото му оставаше недостъпно за погледа на Кип и беше много по-продължително от бъдещето.

„Умирам и попадам в библиотека? Признавам, можеше да е по-зле, но аз прекарах много време в библиотеки тази година. Предостатъчно време, бих казал. Трябва ли да остана тук завинаги? И къде да се изпикая?

Но може би мъртвите не пикаят.

Както и не дишат ли?“

Тъкмо се накажи да тръгне нанякъде, за да разглежда рафтовете, и от небето падна мъж. Приземи се със звук като планинско свлачище точно пред него. Остави у Кип смътното впечатление, че е падал цяла вечност, но дори не си напрегна коленете излишно при допира със земята. Приличаше малко на скоковете на Круксър. Кип си знаеше, че ако ще да тренира цял век с Черната гвардия, пак няма да овладее майсторството, с което приземяването след скок изглежда толкова плавно и лесно.

Мъжът се изправи грациозно и нагласи ръкавите на ризата си под куртката с три копчета, чиято кройка и лъскав плат бяха непознати за Кип. Върху куртката носеше широко кожено палто, черно отвън и бяло отвътре, вталено по фигурата му и стигащо до островърхите кожени ботуши. Свали на гърба широкополата си шапка, подобна на петасос, и приглади назад платиненобялата си коса, чиито краища не докосваха яката. Кип не бе виждал толкова светлокож човек, нито такова екзотично, неземно, съвършено лице. Мъжът се усмихна — искрена усмивка, която прати искрици в огледално шарените очи. Зъбите му не бяха бели в буквалния смисъл, а по-скоро имаха бисерен блясък. Кучешките зъби май бяха по-дълги и по-остри от обичайното.

И Кип отсъди, че мъжът просто не е човек. Студената вълна на страха се плъзна надолу по гръбнака му въпреки привидното дружелюбие и красотата на това същество. После си напомни: „Вече съм мъртъв. Какво ще ми направи? Да бе, колко хубаво, че страхът се вслушва в разума. Колко хубаво, че можеш да се отървеш от него с разсъждения.“

— Приветствам те, Богоубиецо — каза непознатият.

Заради прекрасното лице, острата брада и безупречната прическа Кип очакваше да чуе тенор, но съществото говореше басово, затова пък със съвършено произношение, без да боботи или да ръмжи. Само че басът звучеше твърде мощно, за да излиза от тази наглед човешка фигура.

— Приветствам те, страшен тип, паднал от небето.

В очите на непознатия се мярна раздразнение. Прикри го веднага с усмивка, но не преди назъбена пукнатина да плъзне от ъгълчето на едното му око към трепналото ухо. Пукнатината се запълни мигновено, остана само усмивката.

— Приветствам те, Богоубиецо — повтори той, сякаш проявяваше неизчерпаемо търпение.

— Приветствам ви… господине.

На Кип му се стори, че участва в игра, без никой да му е обяснил залозите, камо ли правилата. Случваше му се достатъчно често през последната година и би трябвало да е свикнал. С такова нещо обаче не се свиква. Този мъж му вдъхваше неясен ужас.

„Мъртъв съм, нищо не може да ми направи. Ха! В отвъдното може би не се пикае, но се оказва, че е възможно да имаш огромно желание да се изпикаеш.“

И това също беше плашещо посвоему.

Без да мърда от мястото, на което бе стъпил, мъжът протегна напред ръка с дланта нагоре. Не приличаше на покана да се здрависат и Кип се загледа недоверчиво в ръката. От неподвижното небе падна нещо точно в чакащите пръсти. Бастун от полирано черно дърво.

— Надявам се да ме извиниш, че се нуждая от това — каза мъжът с гласа си като въртене на великански зъбни колела.

Пристъпи напред и Кип забеляза, че глезените му са били счупени и наместени зле. Дали затова носеше коравите ботуши?

— Под какво име идваш тук? — попита съществото.

Кип се огледа и попита:

— Това подвеждащ въпрос ли е?

Мъжът спря на десетина стъпки, странно разстояние за разговор. Намести бастуна на земята пред себе си и се опря на него с ръце, с което заприлича на трикрако столче. Чакаше. Кип добави:

— Аз съм какъвто съм. Тоест аз съм си аз, какъвто ще да съм. Кип. Има ли тоалетна тук?

— Кип ли? Кип… Не е рожденото ти име, нали? Кип, толкова нищожно, толкова незначително. Едва заслужава и тези три буквички. „Не ме поглеждайте — пищи то. — Аз съм само едно копеле.“ Кип Делаурия. Кип Гайл. Гайл Шишкото. Трошача. Богоубиеца. Може би и Диакоптес? Ако решиш да събираш имена на други езици и от други религии, ще стане съвсем отегчително. Но какъв си ти под имената? Под този плащ от имена кой си ти?

— Не разбирам за какво говорите.

— Да ти призная, аз също бях известен донякъде като носител на маски. Наричаха ме… но защо да развалям изненадата? Името стана една от първите Черни карти, забранена, защото погледналите я си губеха ума. Обърни внимание, дребосъчко Гайл — само от мъничката частица от моето могъщество, която можеше да се побере в карта. Ти умираш в момента. О, не се безпокой, тук времето е различно. Имаме цялото време на света да разговаряме, но тялото ти умира. Аз мога да те спася.

— Е, поне един отговор получих — каза Кип. — Още се питах дали си герой, или злодей. Значи злодей.

— Наистина ли? Толкова лесно ли беше за тебе? — попита безсмъртният.

— Няма нищо сложно. — „Милиони пъти по милион книги, но няма къде да пикая.“ — Има си време за умозаключения, има си време и за интуиция. Този път интуицията печели.

„Умозаключения ли? Как научих тази дума? Твърде дълго се заседявах в забранената библиотека.“

— Но ако главата и сърцето са в равновесие, с коя своя способност решаваш дали да се подчиниш на главата или на сърцето? — усмихна се съществото.

Само лявата му ръка остана върху дръжката на бастуна, дясната се подпря на хълбока. Движението избута назад дългата връхна дреха и откри пистолет в специално направен калъф. Какво превъзходно хрумване. Повечето хора носеха пистолетите или в торба, или в джоб. Но от калъфа оръжието можеше да бъде извадено несравнимо по-бързо. Отдолу дори имаше връв, за да бъде закрепен за крака, а не да се подмята на всяка крачка. Притежателят на този калъф винаги знаеше точно къде да посегне за пистолета си. Кип трябваше да запомни това изобретение.

— Срещаш умиращ човек и имаш силата да му помогнеш… но не го правиш. Постъпка на злодей.

На мъжа срещу него му беше забавно. Само твърде малките черни кръгчета на зениците нарушаваха чудатото огледално съвършенство на очите му и показваха накъде гледа.

— Аха… Но ти още не си мъртъв. Може би съдиш за мен прибързано.

Кип се начумери. У него се засилваше подозрението, че колкото по-дълго слуша този… човек? бог? нещо по средата?… толкова по-лесно ще го убеждава съществото. Имаше вече безценния опит от наставничеството на Гавин Гайл, който му влияеше по същия начин.

— Да, не те спасих. Засега. Но и моят враг не го е направил, нали?

„Враг ли?“

— Кой си ти? — попита Кип.

И в кожата на палтото имаше някаква особеност. Хем на два слоя и гъвкава, хем твърде тънка.

— Разбира се, той не може да те спаси — продължи съществото. — Не вижда. Не го интересува. Не знае. Не спасява. Той е мъртъв и този свят е наш.

— Кой си ти? — прошепна Кип.

Разбра какво го смущава в палтото. Бледо бялото на ангарец отвътре и черното на париец отвън. Милостиви Оролам… Направено от човешки кожи.

— Аз съм Носещия огъня, аз съм Отварящия очи. Наричали са ме и бог, и звяр; и ангел, и демон; и Роб на светостта, и Трошач на вериги. Наричали са ме джин, чудовище и човек. Мразещите ме казват, че съм Омърсителя и Изкусителя… за други съм Повелителя или Господаря. Бродника, Изгнаника, Безродния, Нечистия. Аз съм Десницата на мрака, Гласа на гроба. Убивал съм крале и богове. Дойдох да донеса истинска вяра на Седемте сатрапии, да унищожа погрешното дело на човешки ръце. Луксиатите обгърнаха моето пришествие в тъма, но има неща, които не могат да бъдат крити вечно. Знаеш кой съм.

И разумът, и сърцето на Кип бяха готови да спрат. Не…

— Кажи го.

— Ти… ти си Светлоносеца.

— Да, аз съм.

Светлоносеца разкърши врат, после рамене и от гърба му с тежко плющене се разпериха гигантски величави бели криле, излязоха през дълги процепи в палтото. Ризата му се разкъса, кожата на торса му беше толкова бяла и съвършена, че изглеждаше изваяна от жив мрамор. Той беше страховито великолепен и по-красив от която и да е жена. Не беше само хубост, а могъщо присъствие, сякаш някой засилваше хилядократно печалния копнеж на есенен залез и го смесваше с животинска похот, за да добави към тях и прозрачното сияние на лятото, минаващо през огромна леща и изпепеляващо мравчицата Кип.

Затова бухалът ловува нощем. Очите му ще изгорят на слънце. Затова човекът вижда само своята тясна ивичка от спектъра. Ако види повече, ще ослепее. Ако зърне онова, за което умът му е неподготвен, ще бъде смазан.

Кип се строполи на колене, просна се по корем. Нямаше сила да се възпротиви. Нямаше воля.

Дланите му плеснаха върху праха в поза на обожание и той се напрегна мъчително, за да не си удари лицето в златистия под. Прахът… прах тук?… се завихри в малки спирали и нахлу в очите му, преди да стисне клепачи. Секунди по-късно по бузите му потекоха сълзи и прахът се разкаля. Тази кал пареше очите му, но не като попаднали в тях парченца. Парене на преуморен мускул, който става по-силен. Паренето намаля до боцкане.

Погледна нагоре… и през съществото, очите му обновени, потайно дарени с нова сила. Под маската на величието, под покривалото от светлина крилете бяха гнилоч, вонята на мърша се разнасяше в тежък облак. Кожата беше черна и олющена, напукана от пламъци, а под нея имаше още нещо, неописуемо чуждо на човека… И всичко това бе прикрито в миг. Безсмъртният оголи острите си зъби към небето с ръмжене, което слухът на Кип не можа да раздели на срички, а собственият му език не би могъл да повтори казаното за нищо на света. Да, пред него наистина стоеше ангел на светлината, защото и светлината може да послужи, за да заслепи, да заблуди и да измами. Това беше светлина, принизена до илюзии и лъжи.

Маските бяха нагласени отново и безсмъртният каза:

— Аз съм Абадон, Кралят, един от Двестате, които напуснаха чертозите на Тирана, за да проправят свой път в тази пустош и в хиляди подобни светове. Аз съм любовник на кралици и баща на богове. Аз съм Дневната звезда, полетяла величаво от небето.

„Стани.“

Кип не различаваше дали гласът е в него, или извън него, но инатът му се съгласи, че предложението си го бива. Намери в себе си сила, поне колкото му беше нужна сега, и се изправи.

— Напуснали сте? Или сте били прогонени? Значи заслужавам само тебе от тези двеста окаяници? Какво още трябва да направи синът на една курва, за да извоюва поне мъничко уважение?

Безсмъртният се разсмя.

— Спасявай се, Кип. Защото той няма да го направи. Успееш ли обаче, ще си припише заслугата. Както неизменно присвоява постигнатото от добрите и великите, принуждава ви да се усъмните в собствените си достойнства. Ако си достатъчно могъщ, за да се спасиш днес, аз ще се върна. Когато си готов. Разполагам с вечността. А ти… с минути или с петнайсетина години, или с най-много седемдесет лета. За мен е все същото. Ще се върна в мигове на премеждие, когато собствената сила ти измени. Ако доживееш това…

Звучеше доста по-зловещо от „Сбогом, пак ще се видим“. Кип се прокашля.

— Не съм сигурен, че те разбирам. Ако доживея това ли?

— Ех, човече. Според тебе защо си тук, във Великата библиотека, където е събрано знанието от петте епохи на твоя вид?

„Да, аз също се чудех…“

Абадон като че ли не можеше да повярва в такава липса на досетливост въпреки уж щедро подхвърляните от него намеци. Поклати глава.

— Чуй това, Кипчо. За присъствието ти тук е необходим компромис. Умът ти не е пригоден да разбира безвремието. И затова вместо да си извън времето, ти носиш със себе си обвивка от причинност.

— Тежкорък кентавърски гранит — тържествено произнесе Кип.

Около древните очи се врязаха сърдити бръчици.

— Моля?

— Ами аз… такова, опитах да покажа, че е възможно да разбирам поотделно всяка дума в словосъчетание от три думи, но да нямам никаква представа какво означават заедно.

Ухили се малко насила. Чудовищните очи отсреща блеснаха. Нещо в устата, която заговори, изглеждаше ужасно сбъркано.

— Тази библиотека е извън времето, но умът ти е неспособен да схване безвремието. И докато си тук, причината все още предшества следствието. Което пък означава, че не си напълно извън времето. А тялото ти в момента умира. Не дишаш. Сърцето ти е спряло. Ако можеш да се върнеш веднага, ще си бъдеш същият. Ако не се върнеш скоро, ще си жив, но слабоумен, може би лишен от власт над крайниците или червата си, може би безнадеждно увреден. Почакаш ли няколко секунди в повече, просто ще умреш.

„Тъй ли? Гнусотия!“

— Мислиш си, че съм прекалено услужлив за злодей ли?

Кип не беше стигнал чак дотам в разсъжденията си. Умът му още се бореше с „обвивката от причинност“. Но след като Абадон сам го спомена…

Абадон сви крилете си — прибраха се лесно през процепите в палтото от човешка кожа. Нещо в тази дреха привличаше погледа, но не само отвратителният материал за направата ѝ. Блещукаше. Всичко у това самозвано богче срещу Кип показваше страстта към излишества — от изящната резба по копчетата на ризата до ненатрапчивите сини райета по коприната на правия панталон. Абадон зае предишната поза с лявата ръка върху бастуна и дясната на кръста. Забеляза, че Кип пак се е вторачил в пистолета.

— Тук има правила. Ей тези дрехи са столетия напред спрямо тебе. Забранено е да показвам на смъртен вещи от бъдещето. Никога не съм харесвал правилата.

— Какво си ти? — настойчиво попита Кип.

— В тази форма ли? Самотен скиталец, икона, карта от колода, която още не е нарисувана. Твоите потомци също като тебе ще вярват, че всяко великолепие заслужава възхвала. Тази моя форма е изключително подходяща за убийства. Нищо повече. Убивам и продължавам нататък безнаказано, сякаш съм над дребнавите им закони, сякаш съм бог. И как ще се прекланят! Всъщност ще се прекланят пред тебе… о, Кип. — Изрече името като пукане на мехур, сякаш се наслаждаваше на нищожността му. — До този момент ти вече уби бог и крал, сражава се срещу морски демон до самите стени на… брей, как сбърках, това още не се е случило.

Усмихна се и Кип заподозря, че му е поставил капан с подхвърленото лъжливо пророчество, за да си докара белята. Ако не умре още сега.

— Искаш ли да го видиш? — С движение по-бързо от човешка мисъл пистолетът се озова в ръката на Абадон. — Направих го със собствените си ръце, пожертвах скъпоценни дни от вечността, за да Творя. Не бях правил това от незапомнени времена и си мисля, че ще минат нови хилядолетия, докато го направя отново. Нарекох тази вещ Утеха. Въобразяваш си, че вашата хроматургия е магия? Кое вбесява най-силно в един пистолет?

Пак нищо не беше наред. В това преживяване имаше твърде много тънкости, в които Кип не успяваше да вникне.

— Не знам… Неточната стрелба. Заслепяването и изгарянето от взрива на черния барут.

— Справих се с тези неприятности. Кой е най-големият недостатък?

Кип изгаряше от интерес към пистолета, но… това беше същинска димна завеса, каквато оставя и черният барут.

— Все ми е едно — излъга той. — Защо правиш това?

— Зареждането, Кип. Зареждането е най-вбесяващо в пистолета. След около две столетия изобретяват надежден въртящ се цилиндър, за да стрелят многократно, преди да презаредят. Наподобих формата му, за да не привлича излишно внимание, но този пистолет… изобщо не се зарежда. Никога. Прави го сам. Ето това е магия. Искаш ли да научиш как го постигнах? Стигнах опасно близо до нарушаване на основните закони на вселената, за да го направя. Да вложа магически двигател в неодушевен предмет.

— Наситил си предмет с Воля. И какво толкова?

Всичко това беше капан, обаче Кип не проумяваше в какво се състои. И що за адско чудо беше „двигателят“? Познаваше какви ли не машини, но винаги ги задвижваше външна сила.

— Да, можеш да въздействаш върху перата на стрелата, та тя да търси мишената, за която мислиш. Но съвсем друго е да създадеш вещ, която използва магия самостоятелно. Някои биха казали, че това е акт на сътворение.

Кип пренебрегна отговора, размишляваше настървено. Ако оцелееше някак, щеше да си припомня разговора и да рови за всичко важно в него. Но засега трябваше да намери зъбите на капана.

— Защо каза, че си пожертвал скъпоценни дни от вечността? Ако си извън времето, какво те засяга колко е продължило заниманието ти?

— Както има компромиси, ако някой като тебе дойде тук и носи със себе си причините и следствията в неизменен ред, има си компромиси и когато ние навлизаме във вашите владения. Дори за мен. Ние сме безсмъртни, но не и вездесъщи.

Кип съжали, че беше пропуснал толкова лекции по теология. Темата за „атрибутите на Оролам“ все му се струваше малко откъсната от полезните неща във всекидневието. Ех, ако знаеше тогава…

— Не те разбирам — каза той.

— Можем да влезем във вашето време и пространство когато и където пожелаем.

— Но не можете да сте на повече от едно място едновременно.

— Дори твоят ум на смъртен успява да се дотътри мудно до очевидното.

И Кип прозря в един миг.

— Значи ако тази година прекараш две седмици в Ангарския архипелаг, никога не би могъл да се върнеш повторно в същите две седмици. Можеш да си тръгнеш оттам и да дойдеш пак на същото място преди или след двете седмици, но не и по същото време. Достъпна ти е цялата вечност, но можеш да пребиваваш във всеки миг само веднъж. Затова говориш за „скъпоценни дни от вечността“. Вечността е безкрайна, нашето време обаче е крайно и когато идваш тук, твоето време също е ограничено. И това означава, че ако сбъркаш мястото в определен момент, никога няма да поправиш стореното от тебе там. Значи е възможно и ти да бъдеш изигран! — Кип се разкикоти от удоволствие. — Гадно трънче в задника, а? Можеш да се пренесеш в който и да е миг на вечността, само не и в онези, които искаш. Направил си пистолет, но ще се опасяваш вечно, че същите онези две седмици, които си отделил в нашето време, може да са тъкмо двете седмици, когато е било необходимо да си другаде. Ха-ха-ха!

Кратък проблясък на ярост разтърси тази маска вместо лице, разкриви я, напука я както предишния път, но не преди Кип да долови нещо зад нея — зелено и черно, с уродлива уста, очите огромни и чужди.

— Значи мухата се присмива на паяка за грешките му, които е твърде късно да поправи?

„О, не… Ето ги — зъбите на капана.“

— Истината е — продължи Абадон, — че колкото по-дълго стоиш тук и ме слушаш, толкова си по-близо до смъртта. Истината е, че вече си мъртъв. Ти си…

— Истината е, че ти още дърдориш, тоест лъжеш, тоест аз все още съм заплаха. Някаква. И това не ти дава мира. Аз. Нищожният дебелак Кип от Ректън. Заплаха.

Кип неволно прихна. Ама че глупост му хрумна, но с какво иначе би привлякъл вниманието на такава твар? Но и това не беше важно, а само го разсейваше. „Не се тупай по рамото, докато от него още стърчи забит кинжал.“

Извърна се натам, където невидимите ръце неспирно пишеха, рисуваха, гравираха, пресоваха. Това беше възелът, това беше настоящето, където се криеха отговорите.

Кратък нечовешки рев, разкрил що за туловище има съществото, скрито в човешки облик. Абадон не понасяше да го загърбват.

Кип трепна. Ако ще да беше извън тялото си, ако ще да беше извън времето и още извън незнайно какво, се изненада, че не се напика от този рев. Но не се обърна. Ако тази твар искаше да го убие, ако това беше допустимо от незнайните оплетени правила тук, нямаше съмнение, че той е безсилен да ѝ попречи.

— Чуй ме, Диакоптес — дори да ми е забранено да те убия тук, ръцете ми не са вързани в… — Съществото млъкна. — Дори да се махнеш, аз ще те последвам, а нямаш друг враг, който може да се мери с мен.

— Я да млъкваш. Мисля.

„О, Овен, не бих предположил, че някога ще имам причина да ти бъда признателен, но за това ти благодаря, дребнаво и малодушно грубиянче от затънтеното градче — знам как да тормозя побойник, който не може да ме докопа. Ето за какво съм ти благодарен.

Така… Защо съм във Великата библиотека?

В хранилището на всяко знание. Какво ми дава това?“

Кип пак се взря в шетането на невидимите ръце. В момента рисуваха глифове. Картинки в ролята на думи. Картинки в ролята на знание. Знание на всеки език, върху всеки материал.

Може би дори знание в картите. Може би знание в картите, което притежават дори лекомислени млади глупаци.

„Тук съм, защото това място е хранилище на всяко знание, и ще остана тук, докато не изровя цялото това знание.“

За пръв наведе глава да се погледне. Целият бе покрит с татуировки. На всяко петънце достъпна за очите му кожа, където имаше залепнали карти, те бяха оставили образа си. Може би повече от образ, може да бяха оставили същността си. Не че го проумяваше напълно. Защо картите не се бяха пренесли тук в момента, когато са били сътворени? Дали не задаваше въпрос, свързан с времето… време, което изтичаше за него.

Вторачи се във вътрешната страна на лявата си китка. Топчията.

Побърканият илитиец носеше жилетка на голо и торбест моряшки панталон, но нямаше обувки. Беше засмян до уши. И беше възседнал димящ топ. По-голям от всяко друго оръдие, което Кип бе виждал. Освен това Топчията държеше тромблон с лявата си ръка и пистолет с няколко дълги цеви в дясната. Също като при първия им сблъсък Топчията бе сложил запалени фитили в дългата си рошава коса, в брадата и по жилетката си, сякаш излизаше от ада. „Топчията? Трябва да бъда Топчията? Добре, Топчия, хайде да си поиграем.“

Събра пръстите си в привичния жест за докосване на петте скъпоценности — по един за всеки ъгъл, а средният пръст малко по-нагоре от центъра. И ги притисна един по един към татуирания образ на Топчията без особени надежди, че нещо ще се…

Топчията

Туп. Свръхвиолетово и синьо. Щом палецът му натисна, някой сякаш духна свещ. Светът потъмня. Очите станаха безполезни. Но миг по-късно вече имаше слънце, заливаха го вълни, примигваше и подскачаше с тях. От тази рязка промяна на гледната точка, докато собственото му тяло оставаше неподвижно, започна да му призлява.

Туп. Зеленото го избави от това с мигновеното пренасяне в другото тяло, върна си осезанието. Плуваше. Със силни жилави мускули, гол до кръста. Водата беше топла, осеяна тук-там с боклуци.

Туп. Жълто. Върна си и слуха, чу как мъже си подвикват, други пищяха от ужас или болка. Но жълтото не е само това. То е логиката на хората и местата. Тук жълтото беше някак объркано. От изумление. Призмата им се изтърси изневиделица. Изплъзна се от всички гюлета. Дори когато Топчията започна да стреля с две оръдия едновременно. Направена от Призмата лодчица щъкаше по водата с пъргавина, която Топчията би осмял, ако чуеше историята от устата на друг. Зури си изкарваше яда върху него. Проклетият Гавин Гайл.

Но този ум се отплесва. Има още нещо…

Туп. Оранжево. Миризмите на море, на изгорял барут, усеща другите мъже във водата наоколо, а под тях, сред тях… адове! Има акули. Много акули.

Пръстът вече натиска. Туп. Червено-подчервено-вкус-на-кръв-и-толкова…

Хитрината с акулата е да я праснеш по носа. В това не се различава от човека. Разкървавиш ли носа на побойник, ще отиде да си потърси друга жертва. Лесно, нали? Лесно!

„Топчията не се дава току-така. Морето е моето огледало. Променливо като мен. Щуро като мен. Има си дълбоки течения, а отдолу изскачат чудовища. Други може да си мислят за пръски от вълните, аз пък казвам, че е плюнка в лицето ми, не по-дружеска от…“

След като докосна всички точки, Кип дръпна рязко ръката си — още в следващия миг, но в картата мигът се проточваше в минути. Измъкна се чак след като той… не, след като Топчията уби друг от екипажа с прозвище Хитрягата, който бе хванал веслата. Успя да види и как Топчията сам се направи капитан и събра първия си екипаж. Този потънал в собствения си мрак безумец…

Върна се във Великата библиотека и погледна китката си. Татуировката избледня, но не изчезна. А пред него ръка бе нарисувала във въздуха картата наполовина. Спря.

Трябваше да се върне в същата карта. Имаше нещо важно за Топчията. Оставаше да налучка времето. Дори не знаеше какво прави, но беше принуден да се научи.

Пръстите му го запратиха в нападение срещу ангарски кораб, избиване на хора, отсичане на ръце и крака и тих налудничав напев от устата на Топчията. Пак отдръпна ръката си, не можеше да понесе това.

Татуировката си оставаше на китката му.

Още два пъти се потопи в този зле прилягащ му облик, изскачаше задъхан и ридаещ. Но пред него незнайно какво рисуваше картата, която накрая се удвои — едната се гмурна в ръката му, другата отлетя към един рафт…

В обърканото време Кип се взира в китката си. Татуировката на Топчията се губи още докато ръцете довършват картата. После другите татуировки се разместват и преподреждат, на китката му се настанява Самила Сайех, героинята от Войната на Призмите.

— Няма да успееш — казва му Абадон. Незнайно защо палтото го няма, но той държи наметало от същата бяла и черна кожа. — Дори ако преживееш поред всяка карта. Дори ако има човек, който може да понесе такова изтезание, не ти остава време.

Кип не отговаря. Няма отговор. Не може да се откаже.

— Да си поиграем, Самила.

Пръстите му доближават татуировката…

Но краят не настъпи след Самила. Нито след Хелане Троас. Нито след Вив Сивокож. Нито след Ахейяд Ярководни, Юсем Диви, Разкъсал халото, Паднал пророк, Новист, Орлов Кунар, Нов зелен бяс, Ерес.

Отбелязваше разсеяно, че щом привърши с всяка татуировка, картата отлита в библиотеката. Поне веднъж Абадон разпери наметалото като рибарска мрежа, за да хване карта, преди да се е скрила някъде — тя обаче прелетя през наметалото почти без да забави движението си. И това беше още една от излишните грижи, които му се струпаха на главата.

Всеки път не разбираше какво го подтиква да смята, че е приключил с картата, но отдръпваше ръката си. Губеше представа за себе си до мига, когато отделяше пръсти от кожата на китката си. Не пресяваше и не подреждаше спомени. Нямаше представа за повечето хора или неща. Дори не свързваше в паметта си Вокс от картата Искрящо наметало с дома на Янус Бориг, докато не доближи пръстите си към следващата татуировка.

Сливаше се с всяка карта, но не се отделяше напълно от нея след това. Не беше само пренасяне на съзнанието в друго, а единение. Духовно. Емоционално. И несъмнено телесно. Когато се откъсна от мъж, загубил едната си ръка, усещаше болката не само след заличаването на тази карта от следващата, но и след втората. Раните се трупаха, но дори да ги нямаше, той виждаше мъже и жени в най-тежките мигове от живота им: ужасът тегнеше твърде често, обикновено попадаше в схватки, затрупваха го омраза, страх и доблест.

Отначало се опомняше всеки път, напомняше си кой е, бършеше с опакото на ръката си кървящия си нос, поемаше си дъх и потъваше в поредната карта. После само вдишваше дълбоко, впиваше свиреп поглед в Абадон и усещаше как нещо тече от ушите му. Умираше геройски. Предаваше най-близките си приятели. Сам си отнемаше живота в пръснали се парченца от зъби след изстрела на опряния под брадичката тромблон.

Откри, че е коленичил разплакан, по китката му капеха кръв и сълзи. Но не спря. Плъзна ръка по челото си през прекъсването за едно вдишване. Ръката му се окървави. По кожата му избиваше кървава пот. Това не беше на добро.

— Не… — обади се Абадон стъписан.

Опря пръсти в китката си. Технолога. Що за щуротия? Бен-хадад явно беше някакъв гений. Кой да се досети…

— Аз…

Опря пръсти. Командирът. Круксър, и то не само сегашният, а какъвто щеше да бъде, обърнат към… Но щом вдигна ръка, Кип престана да вижда бъдещето.

— … няма…

Опря пръсти. Зараждащ се бяс. Кип преживя преобразяването. Видя как, защо и в какво бесът успяваше и в какво само си мислеше, че успява, но някаква хладнокръвна част от ума на Кип разбираше, че бесът се заблуждава.

— … да допусна…

Опря пръсти. Върховният луксиат. В бъдещето само Призмата беше над него. Но преди това, на младини, Куентин получаваше заповед от… от брат Таулеб. Вдигна пистолет в позната уличка. Не улучи. Кръв шурна от шията на млада жена, която застана между него и целта. Безмерен ужас от грешката.

Нещо не беше както… Лусия ли бе видял?… Нямаше време.

— … това.

Оставаха три карти. Щеше да успее.

Видя следващата да се плъзга на мястото си под размиващите я кръв, сълзи и кал — Колача от Агбалу. „Оролам, не.“ Картата на Трепери-юмрук. „Не, не!“

Не можеше да си позволи да мисли. Опря пръсти.

Съвършената радост на бойната ярост, замайващото ликуване да премери сили и да победи всеки път, да изтръгне от всеки най-скъпоценното за него, да докаже отново и отново, че няма равен, да бъде недосегаем, богоподобен в своето могъщество, да се плашат от него така, че да пълнят гащите и сърцата им наистина да спират, щом този бог на възмездието надвисне над тях. Страданието виеше в него и намираше утеха в страданието, което той оставяше зад себе си — отсичаше китки и стъпала, оставяше жертвите да кървят, пронизваше други в червата, изкъртваше челюсти, изкормваше, смазваше лица и убиваше, убиваше, убиваше. Неговият палат се превърна в неговата кланица. Връщаше се при осакатените и понякога заварваше жените им, опитващи се да облекчат болката им. Тогава убиваше жените пред очите на мъжете, за да стане мъката още по-непоносима, преди да намерят избавление в смъртта.

И това не му стигаше. Яростта се нажежи, после изстина, после се изчерпа, но той още убиваше и когато слънцето изгря. И слънцето му показа, че е убивал не само врагове. Собствените му роби лежаха бездиханни сред новите си господари — тиру. Не помнеше да ги е погубвал, в паметта му се мяркаха само някакви писъци, но раните бяха същите, които бе оставил в още петстотин трупа.

Завлича се в горната зала, където жена му е просната мъртва, неузнаваемо променена от побоя, изнасилена до смърт от нашествениците. Отива там да сложи край на всичко.

Покритите с вкоравена кръв ръце пускат двата меча. Вдига я под пълзящото в небосклона слънце. Трие кръвта от насиненото ѝ подуто лице. Оправя раздраната ѝ рокля в някакво жалко подобие на приличие. Прегръща я и вади кинжала си.

Тази жена има бенка на шията си.

Тя не е Тазервалт. Не е неговата съпруга. Това е прислужницата ѝ Хада, преоблечена в дрехите на господарката си.

Изправя се разтреперан и в главата му избухва онзи миг, когато една робиня се втурва към него. Страшно прозрение. Призлява му почти до смърт. Камък засяда в гърлото му.

Намира стаята. Тазервалт. Жена му, предрешена като робиня. Била е жива, недокосната от нападналите тиру, крила се е, за да го дочака. Към него се бе устремила робиня. Явно вярна на Тиру. Помисли, че тя го напада, и едното острие разсече шията ѝ. Продължи нататък, забравил случката.

Очите ѝ са отворени, питащи, мъртви.

Пада на колене и крещи. Умът му се разкъсва, отделя се от него. Вижда мъж, целия в кръв, мъжът вие. Същите звуци, които е чувал от стотици гърла тази нощ. Гърлото му не издържа тежестта на скръбта.

Кип се сгърчва и пръстите му се дръпват от китката на другата ръка. Не може да разбере защо го боли цялото тяло, сякаш всички мускули са се схванали наведнъж. Свлича се заслепен, не може да диша. Вълната отминава. Мига и мътният поглед се прояснява. Бърше очите си. Гледа червените си пръсти. Докосва челото си. Няма рани. Кърви от очите.

— Закъсня. Умираш — казва Абадон и загръща раменете си с наметалото. — Толкова терзания за нищо.

От устните на Кип се изтръгва звук. Толкова често е мразил тялото си за дребните предателства и тромавостта, но този път се гордее с него — звукът прилича повече на дрезгаво ръмжене, а не на стон. Насърчен от собствената си рехава маска на непримиримост, той се надига на колене.

— Грешиш — възразява прегракнало. — От мен да знаеш, имам дарба.

— Вярно, не си лишен от дарби.

— Не, само тази е.

— Целият съм слух.

— Аз съм дебел. Сега не ми стига въздух. Може би умирам. Ха… Бил съм по-зле и когато съм изкачвал стълби…

Въздухът не му стига да продължи: „Да, дебел съм, но когато всичко е трудно, понякога трудността не ти пречи особено да продължиш. Аз съм дебел и съм единственият тук, който може да се шегува със себе си.“

Но Абадон се усмихва доволно.

— Ти вече загуби, Шишко Гайл. Аз не дойдох само да си побъбря във Великата библиотека. Това беше набег. Твоето нахлуваме тук проби защитата на нашите врагове. Толкова си предвидим. Губех ти времето, за да станеш припрян. Никога не бих открил сам всички карти. Ти ми ги донесе.

Разперва наметалото и Кип вижда по него образи на картите — отново са като татуирани. Абадон някак ги е възпроизвел.

Дори не се досеща какво значение има това, но инстинктът му се пробужда от едно правило на Корван: „Ако врагът ти иска нещо, отнеми му го.“

„Андрос Гайл, мръснико, кажи ми, че у мен има поне частица от тебе. Всяка твоя победа, всеки твой присмех, всяка твоя загуба, която извъртя като победа в друг смисъл и вкисваше виното на моето тържество в жлъч. Хайде, кръв на Гайл, обади се в мен. Пей ми за яростта на мъжа, изкусен във всякакви стълкновения. Пей ми за кръвта на звяр и на бог…“

Кръв…

Остъргва кръвта от китката си, вие му се свят. Остават само два образа. Разсмива се, защото последните две татуировки са Светлоносеца и Мечока. Но те са един до друг на китката му.

Избор. Няма съмнение. И има време да докосне само един образ. На картата Светлоносеца изглежда свят, лъч светлина от небето огрява лицето, чертите му са неразличими.

Янус Бориг бе поискала четките си, докато умираше. Защото знаеше кой е Светлоносеца. Дали беше започнала картата, но не бе довършила лицето?

„Не. В тази татуировка няма нищо недовършено. Тя е капан… или може да се превърне в капан.“

Капан за Кип, но сега той ще го заложи.

Вдига ръка, събира пръстите и следи с периферното си зрение какво ще направи Абадон. Плаши се, че Кип ще докосне Светлоносеца. Добре. Кип продължава движението надолу.

— Не! — крещи Абадон. — Не!

Завърта дръжката на бастуна си и от края му изскача острие. Намушква китката на Кип точно в образа на Светлоносеца. От силата, скрита в острието, образът се пръска като сапунен мехур. Твърде лесно, сякаш само това е чакал.

Кип залита от удара, но зашлевя Абадон, преди да падне.

Когато поглежда нагоре, Абадон е стъписан. Има дупка в илюзиите, скриващи неговия лик, брадичката и брадата му са заличени, остатъкът от маската се криви… и изчезва.

Зад внушената красота няма човек. Главата е на скакалец. Челюстите са дълги мандибули на насекомо, затварящи се странично една към друга. Очите — чудовищни. От гърба стърчат къси сухо шумолящи криле на бог-буболечка. А от мига, когато е ударил Кип, във въздуха из Великата библиотека се долавя промяна. Дори изнемощелият Кип усеща как се трупа мощта на магия отвъд разума и дарбите на смъртните.

С допира Абадон е влязъл във времето на Кип, в неговата обвивка от причинност. А дебелите момчета скоро научават един житейски урок — след като ги смажат от бой в топка лой и унижение, винаги ги пренебрегват. Но тази топка лой не се предава.

Абадон се взира в нещо невидимо за Кип и крещи гръмовно:

— Какво ме засягат твоите правила?! Аз съм Аз! Аз съм Дневната звезда! Аз съм първородният. Аз. Няма да отстъпя!

Завърта се така, че развятото наметало профучава на педя от Кип.

А дебелите момчета познават добре свойствата на инерцията. От собствения си горчив опит…

С див рев Кип се метна на гърба на Абадон. Забравил всичко научено в Черната гвардия, той беше звяр, напиращ да разкъса жертвата. Беше проклетият мечок, готов да понася всяка болка, докато има сили да я връща тъпкано. Тежестта му едва не събори Абадон с болните глезени, който с мъка се задържа прав с бастуна. Кип крещеше, дереше очите му, захапа го за врата, едната му ръка се стрелна към скъпоценния пистолет.

Но атаката беше лъжлива. Абадон се вкопчи в пистолета. Кип съдра наметалото от гърба му и се отблъсна с крака. Абадон падна.

Без маска беше озъбено пищящо насекомо. Светкавично извади пистолета, погледът на огромните изпъкнали очи беше неразгадаем.

В този миг нещо сякаш отекна из цялата библиотека, неимоверно туптене, наместване на невъобразима тежест… и Абадон беше изхвърлен. Мигновено. Не физически, защото просто изчезна, но Кип вярваше, че духовният удар е бил страшен.

Все едно дете бе казало на цунами, че няма да отстъпи… и преди последната дума да стихне, всичко наоколо е само океан, който не оставя следи. Няма следа не само от детето, но и от неговото предизвикателство, от нечий опит да се опълчи на помитащите води — няма дори водовъртеж, няма парченца в пяната, само просто, обикновено, неоспоримо нищо.

Проснат по гръб, изнурен, безсилен, окървавен, Кип се вгледа в бездната на непознатите съзвездия.

— Значи си там — каза накрая. — Избрал си да не се натрапваш, а?

Наметалото блещукаше под ръката му. Надигна се и седна, без да го пуска. Питаше се какво би станало, ако Абадон го бе гръмнал. Щом на практика вече беше мъртъв, щеше ли да има някаква разлика? Или онази твар бе излъгала, че тялото му умира? Не му се вярваше, ако можеше да съди по твърде лошото усещане в гърдите си.

— Не се натрапвал ли? Той си служи с тебе.

Рея Силуз. Носеше зелено-черна галабия с отметната около шията качулка, нимбът от черна коса направо светеше. Дали не беше заради усмивката ѝ? Кип поумува над думите ѝ и се усмихна.

— Рея… Значи все пак си библиотекарка?

Тя се усмихна отново и завъртя глава.

— Само когато… времето ми позволява.

— Ти си каквото е той… или е бил… или нещо друго?

— Изобщо не мога да се меря с това, което беше той, но съм много повече от това, което той е сега. Същото важи и за тебе. Злото е мрак. А мракът е разбитото око, вечното желание за слепота. Мракът е по-безплътен от дим и дори мътно огледало е по-ярко от пустотата.

Прозвуча много дълбокомислено и Кип не можа да се сдържи.

— Не си ослепителна като него.

Тя се засмя.

— Кип, знаеш ли колко си красив? Ти разбираш със сърцето си. Има си време да се наслаждаваш на заслуженото и дарено великолепие, да го разкриваш. Но суетата е само показност. Всъщност аз съм всеизвестна с любовта си към зрелищата. Може би това ме привлече в тебе.

— Аз ли? Аз съм само мътно огледало. И… мисля, че умирам.

Изведнъж му хрумна, че щом говори с някаква безсмъртна от небесата, вероятно подобава да зададе смислени въпроси — за това наметало в ръцете си, или — защо пък не? — има ли изобщо Светлоносец и кой…

Стовари се на земята. Твърде късно. Питаше се дали ако бе успял да мине през всички карти, щеше да има… изход? Не го ли беше пропуснал? Опита да отвори очи, за да го потърси. Нямаше какво да види. Може и да бяха отворени. Както и да е. Най-после беше мъртъв, но нямаше нищо против.

76.

Кип беше мъртъв.

Тея се чувстваше като ударена с тухла между очите. Чувстваше се така, сякаш стои до колене в плитчините на могъща река, а водата бучи и наоколо, и през нея. Кип лежеше като изхвърлен от течението, тялото му проснато безволно, духът пречупен, искрата стъпкана.

„Кип е мъртъв.“

Това беше неправилно. Кип — мърша? Без оживяващия го дух Кип беше чело като изсечено от гранит, рамене за завиждане дори от товарен кон и изцъклени шарени очи. Това беше тяло, а не Кип.

Тея не чуваше нищо освен помитащата стихия на ветровете в сърцето си, сърцето, тласкащо кръвта с настървение, което можеше да угаси горски пожар. Кип мъртъв? Невъзможно. И вярно.

„Не го прегърнах. Защо не го прегърнах? Измъкна се от челюстите на смъртта и ме прегърна, но аз не протегнах ръце към него. Не отвърнах. Защо?

Не съм робиня. Не съм робиня. Повтарям си го всеки ден. Защо?

Защото не вярвам. И въпреки всичко, което чувствам към него… към всичките му образи, които познавам… не мога да го обичам, ако още съм робиня. Той беше мой господар. Макар и за малко. Макар и на думи. Кип можеше да мисли за мен както пожелае, но беше все едно… и още е все едно, докато съм робиня в собствената си глава.

Мразя да съм робиня, защото мразя това, в което ме превърна робството, защото то ме промени и не мога да се върна към себе си за ден-два. Не мога да кажа «да» на Кип дори ако копнея с цялата си душа да го направя, защото не съм си върнала свободата. Все още не съм.

Защо е толкова силно желанието ми да бъда в Черната гвардия? Защото те са най-добрите роби в целия свят, с най-добрите господари, подчиняват се на смислени правила, възнаграждават ги добре, управляват ги добре. Но ги управляват. Заповядват им. Винаги, във всеки миг са подчинени. И част от мен жадува това.

Оролам, какво ли ще е да се почувствам цяла?“

Стисна клепачи. Преливаше от ненавист и от разочарование заради това, което беше сега… а после ѝ се стори, че е застанала извън себе си. За един удар на сърцето се видя по-голяма. Може би само с две-три години, но съвсем различна. Изправена напето, поне колкото позволяваше дребничката ѝ фигура, свободна, с радост в очите, гордо отметната глава и лукава усмивка. И беше прекрасна. Не с красотата на съблазнителните извивки и мъжката похот, а със сияйна хубост. Беше жена, приела себе си каквато е, и имаше свой живот, в който решаваше сама за всичко.

Видението се изгуби. Но Тея вече знаеше каква би могла да стане. И по бузите ѝ потекоха сълзи.

„Прозрях това сега? Сега?!“

Тръсна глава.

„Кип няма да умре.“

Озова се отново в могъщата река, която напираше да я отнесе. И неочаквано повярва непоклатимо, че това е безмерна, колосална магия, отвори веднага зрението си в парил… и не забеляза нищо. Но това не подрони увереността ѝ. Имаше и непозната за нея магия.

Засега.

Кип беше мъртъв, очите му гледаха сляпо в нищото.

„Кип ни остави. Поучих се от него, но прекалено късно. Кип няма да умре.“

По юмрука му мокро лъщеше кръв от одраните стави. Животът е в кръвта.

„Парилът е главният цвят. Парилът ни дава дарбата да съпреживяваме всичко.“ Без дори да разбира какво прави, Тея притегли парил от ръката си към кръвта на Кип. Усети я и тогава плъзна парил по кръвта му, устреми се след чезнещия луксин, гаснещата светлина, свършващия живот, сякаш гонеше въже, което се изплъзва от пръстите ѝ.

Щом луксинът ѝ проникна под кожата на Кип, Тея се задъха. В Хромария дори не споменаваха за магията на Волята преди последната година в обучението на дисципулите — за толкова опасна я смятаха, за толкова податлива на злоупотреби. Веднъж Кип прекърши волята на противник в схватка и тогава обясниха на новобранците в Черната гвардия какво се е случило. Че луксинът няма своя памет, а във Волята похватите на хроматургията се срещат с магията на материалните неща. Тея не можеше да притегля никой от цветовете, с които разполагаше Кип, но и при парила взаимодействието на Волята с цвят си оставаше същото… стига винаги да има отворена връзка с луксина.

А цялото тяло на Кип беше пренаситено с луксин от всеки цвят. Тея бе научила, че за да убиеш някого, най-лесно е да спреш сърцето му. Но не знаеше почти нищо за лечителството.

Намери сърцето на Кип през кръвта му. Беше спряло. Докопа колкото можеше повече луксин в сърцето му и наоколо. Без да има власт над всички тези цветове, все едно държеше в шепата си възли, вместо да изтегля подходящите нишки.

И тя просто стисна. Силно.

Тялото на Кип се раздруса в скута ѝ и тя едва удържа магията. Кип беше мъртъв.

„Адове, какво правя? Оролам!…“

Отново. Стисна, обляна в сълзи. Тялото подскочи. Това беше кощунство.

„Кип е мъртъв. Проклета да си, остави го на мира. Престани, престани!“

Отново.

Самата тя се разтресе така, че се уплаши да не е разкъсала някакви тъкани в тялото си. Този път Кип се отпусна съвсем тежко в скута ѝ. Беше мъртъв. Наистина беше мъртъв.

Волята ѝ я напусна. Каквото и да правеше, щеше да е напразно. Само се гавреше с трупа му. Поне да се беше засрамила от себе си…

— На Оролам топките! — изпъшка Кип. Изстена. Клепачите му трепнаха и след миг очите му се вторачиха в Тея. — Тея! — възкликна смаяно. — Аз съм тук, нали? Тоест съм в настоящето? Тоест…

Погледът му се размъти, май пак щеше да припадне.

— Кип?

Тя приглади разрошената му коса. Усещаше цялото си тяло препълнено със светлина. В мокрите ѝ очи светлината се пречупваше, подскачаше, сияеше и пееше. Кип наистина нямаше да умре.

Хилеше се до болка в лицето.

— Тея, Тея… Трябва да ти кажа нещо.

Тя се наведе над него.

— Да?

Може би от толкова притегляне, може би от преживяния риск да падне и да се сплеска под кулата, от избегнатия сблъсък с Убиеца Шарп, от разпрата с Кип, от спасяването на живота му, от допира с толкова различен луксин, който ѝ влияеше, докато тя боравеше с него… но се почувства сгрята и отпусната. Кип беше тук, пред нея. Спомни си как го целуна онази вечер, когато всички излязоха да пийнат. Хубаво беше.

— Тея, трябва да ти кажа нещо… — пак подхвана Кип.

— Кажи де.

Защо да не го целуне сега? Какво лошо имаше?

— Тече ти носът.

— Ъ-ъ… какво? Какво?!

Кип се дръпна и седна на пода.

— Извинявай, но ти така надвисна над мен, че се почувствах натясно.

— Надвиснала съм… — Тя го тупна по рамото, докато бъркаше в джоба си за кърпа. — Аз не надвисвам.

Разкикоти се. Неудържимо. Заслужаваше си го, нали? След като го беше оставила без прегръдка тогава. Той не ѝ го връщаше, но вселената май се намеси вместо него. Лакът в ребрата от самия Оролам. Не можеше да спре да се смее — може и да не беше съвсем с ума си точно сега.

Кип се озадачи, но след малко се разсмя и той.

— А на какво се…

Усмивката му се смръзна. Той се надигна тромаво и немощно, без да откъсва поглед от лицето ѝ. Чудато черно-бяло наметало провисна от ръката му, но Кип май не го забелязваше. Наклони глава на една страна, взираше се изпитателно в Тея. И мигаше, сякаш някой друг стоеше на нейното място.

— Кип?…

— Тея?…

— Кип, ти… добре ли си?

— Делиш се на различни цветове, губиш ми се. Ти си… не, не е това. То е… — Примижа, като че ровеше дълбоко в паметта си. — Ти си бродница в мъглата.

Гърлото ѝ се сви. Кип пак замига.

— Не, вече го няма. — Тръсна глава и докосна слепоочието си, май го мъчеше ужасно главоболие. — Хъм, бродница в мъглата. Чувала ли си някога този израз?

Нямаше как той да го е чувал. Не и от нея. Нито от никого. Тази история беше известна само на шепа потайни хора.

Тея отвори уста да го излъже. И чу в ума си доводите на Карис — че ако някой научи тайната, животът му е застрашен. Проумя колко права е Карис. Тея не биваше да научи на кого се подчинява. Това ѝ помогна да се справи с уплахата… но иначе беше вредно за всички. Лъжата обаче не искаше да излезе от устата ѝ.

— Надявам се да стана такава — чу се да казва.

И чак сега осъзна, че това е самата истина.

— Не схващам… — оплака се Кип, който още се мъчеше да надмогне главоболието.

— Това правя по заповед на Бялата, Кип. Внедрявам се в Ордена на Разбитото око. Вече откраднах за тях едно искрящо наметало. Моят господар в Ордена беше с нас в твоята стая, когато ти каза… Затова се… престорих на тъпа. Не исках да му дам нищо, с което да ме подчини още повече.

Кип не откликна на думите ѝ. Тея дори не знаеше дали я е чул.

— Бродница в мъглата… — повтори той.

Взираше се в нея и по едно време като че се сети за наметалото, което Тея виждаше за пръв път, и промърмори сякаш на себе си:

— Той наруши правилата, значи и аз можех да ги наруша. Но тук не прилича на кожа…

— За кого говориш?

— Бродница в мъглата. Мамка му… — Кип се вторачи в лявата си китка, където пъстро петно като татуировка избледняваше бързо. — Ама че…

— Кип, Трошач, какво ти става?…

Той се присви, устата му се отвори в безмълвен вик, сякаш го бе сритала в топките.

— Ох, недей! Не ме наричай така. Без имена, моля те. Не можеш да си въобразиш дори какво ми…

Пак присвиваше очи. После разгърна наметалото и го нагласи на раменете ѝ. Издуваше се странно, все едно нямаше никакво тегло, но прилягаше добре. Тея никога не бе усещала толкова странен плат около себе си. Преливащ като сатен, хладен като месинг, лек като въздух и тежък като дълг. Но качулката ѝ се стори позната.

Кип се отдръпна и за пореден път примижа.

— Проклет да съм, но ти подхожда съвършено.

Погледна китката си и я потърка с пръсти. На кожата вече нямаше нищо.

— Кип, какво е това? — попита Тея малко уплашено.

— Дар на светлината. Прегръдката на нощта. Крилото на сянката. Подвижният мрак. Патерица, докато се научиш да ходиш. Да… бродиш в мъглата? Аз не… всичко ми се разбърка, а беше толкова ясно. — Стисна клепачи. — Не е за мен. Бродница в мъглата… Ех, да бях докопал оръжието!

— Не мога да го взема. Защо ми го даваш? Това е…

Тя млъкна. И двамата гледаха наметалото.

— Пак ли имам видения? — промърмори Кип.

Наметалото почервеня. С оттенъка на страстта или на срама. Тея знаеше, че това е червено. Не можеше да е зелено. Изобщо не го усещаше зелено.

По наметалото плъзна синьо, последвано от оранжево, розово, появи се виолетов оттенък. Всяка вълна започваше от яката и се разстилаше надолу. Сега пък пожълтя. Цветът на любопитството?

— Охо… — Кип поклати глава.

— Защо „охо“?

— Това е образецът за всички искрящи наметала. Най-доброто, разбира се. — Той си разтърка очите. — Предполагам, че можеш да му придадеш всеки цвят, който… О, не!

Взираше се в картите, пръснати по пода около тях. Забеляза, че е стъпил върху една, и отмести крака си предпазливо, сякаш тя можеше да го ухапе. Взе я като скъпоценност от злато и рубини, докосваше с пръсти само ръбовете.

— Оролам, моля те. Кажи ми, че не съм счупил… Що за адска гадост?!

Впереният му поглед подсказваше, че картата някак го е оскърбила. Наведе се да грабне друга.

— Не! — ахна и се ококори.

Събираше картите, поглеждаше ги втренчено. Какво правеше?

— Не, не, не… — мънкаше, докато ги въртеше в пръстите си. — Тея, такива ли бяха, когато ме намери тук?

— За кое питаш?

— За картите. Да не е влязъл някой да открадне истинските, преди да дойдеш?

— Кип, какви ги дрънкаш? Всички карти бяха полепнали по кожата ти. Стори ми се, че те тровят.

— Ох, не. Не, не. Сигурно съм задействал някой от нейните капани. Нищо чудно, че малко оставаше да ме убие. Не помня да съм се оплесквал по-зле…

Закри очите си с длан. Беше съкрушен.

— Кип, за какво говориш?!

Той се обърна към нея и вдигна една карта пред очите ѝ. Гърбът беше украсен с геометрични фигури и лакиран с луксин. Показа ѝ лицето на картата. Празно. И следващата беше празна. И третата.

— Унищожил съм делото на живота ѝ! Янус Бориг виждаше смисъла на целия си живот в сътворяването на тези карти и умря, за да ги опази, а аз…

Отдалечи се припряно на няколко крачки и повърна. Тея го доближи и докосна гърба му. Кип опираше длани на бедрата си. Тя току-що му бе спасила живота и не очакваше да последва точно това. Всъщност изобщо не очакваше той да се държи така. Оролам, нима преди малко си мислеше да го целуне?

— Толкова ли е зле? — попита го.

„Не, Тея, той повръща, защото му е весело.“

— Може би е още по-зле — отвърна Кип и си избърса устата. — Дядо ми е убеден, че знам къде са тези карти. Заплаши да ме убие, ако не му ги дам. А това?… Немислимо е да ми повярва.

— Какво… какво има в другата кутия?

Кип въздъхна.

— Любимата колода на дядо ми. Баща ми сигурно я е откраднал, за да го ядоса. Струват цяло състояние, разбира се. И колодата е единствена по рода си, значи не мога да ги продам, не мога да ги крия, нито мога да му ги върна, без той да се сети, че съм намерил и другите.

— Няма ли да е по-скоро убедителен жест на помирение?

Кип се замисли, после врътна глава.

— Не знам защо баща ми е откраднал картите. Може да е имал някакъв план, свързан с тях. Когато се върне, не искам да научи, че съм го подвел два пъти.

— Кип, ти наистина ли вярваш, че ще се върне? — плахо попита Тея.

— Да! — почти викна Кип. — Да…

Присвиваше очи, потръпваше. Изглеждаше, че от потреса му се гади отново.

Тея отиде да угаси всички светлини освен успокояващото синьо.

— Благодаря.

— Кип, още си мой партньор. Не са ни отнели това. Засега. Хайде да разтребим тук.

Почнаха да събират картите и това беше приятно. Дружеско мълчание, докато просто вършеха нещо заедно. Но заради картите, наметалото и всичко останало, което не разбираше, Тея промълви, без да иска:

— Аз… аз те помислих за мъртъв.

Кип изглеждаше страшно уморен.

— А аз мисля, че… бях.

— Щеше да е най-лошото нещо, което ме е сполетявало.

Искаше ѝ се да каже: „Да те загубя щеше да е най-лошото нещо.“ Но не събра толкова смелост. Кип можеше да ръси каквото му щукне и все някак се отърваваше. А тя — не.

— Обещавам да умра кротко и възпитано — подхвърли той.

— Не съм казала, че…

— Пошегувах се.

— Така ли?

Той си пое дъх.

— Благодаря ти, Тея. Не бих искал друг да ме завари как съсипвам безценни творения.

Тя се засмя и по наметалото плъзнаха цветни вълни. Що за проклетия?

— Знаеш ли, много ми допада да си с това наметало — призна Кип. — По-лесно ми е да отгатна какво чувстваш.

Тея му се намръщи, но нямаше промяна в наметалото и той можеше да види, че тя се преструва. Затвори очи и се съсредоточи.

— Ето, учиш се — каза Кип. — Но май не мога да гледам дълго наметалото точно сега.

Пак се мръщеше и си разтриваше слепоочията. Тея наведе глава да погледне — наметалото беше скучно сиво и изглеждаше досущ като наметало на новобранка от Черната гвардия.

— Кип, това е страхотно!

Реагираше пряко на волята. Не ѝ се вярваше, че искрящите наметала променят обичайния си вид. Те имаха само едно предназначение. А това на раменете ѝ… беше несравнимо с тях.

Той измънка нещо, но преди Тея да го помоли да повтори, влезе Карис Белодъб.

Май не се радваше да ги види. Не хареса и съборения на пода чувал, нито разсипаните стърготини. Доближи ги наежено, погледна Тея и престана да ѝ обръща внимание.

— Кип, ти ли го направи?

Той кимна, беше пъхнал ръце в джобовете си — държеше колодите.

— Покажи ми ръцете си — настоя Карис.

Кип си измъкна ръцете, като внимаваше дланите да са обърнати към пода. Тея се загледа в наметалото. Оставаше си сиво, както тя искаше. Слава на Оролам.

— Разкървавени юмруци от тренировка. Сега ръцете ти не стават за нищо — ще минат дни, докато оздравеят, и ще пропускаш тренировки. Как мислиш, това добре ли за е тебе? — каза Карис.

— Да, уча се да продължавам схватката въпреки болката — отговори Кип. — И няма да пропусна никакви тренировки.

Тея се стресна от тона му, а Карис стисна устни. Още държеше единия юмрук на Кип и Тея се питаше дали Карис мисли колко бързо може да превърне това в ключ на китката или лакътя, за да му нарита наглия задник. Но тя завъртя леко ръката му да огледа лакътя. После се взря в рамото му и видя раната.

— Значи си открил изхвърлянето.

— Какво изхвърляне?

— Изстрелването на луксин е само един от начините да направиш ударите и ритниците си по-бързи.

— Изхвърляне?… Ти си знаела за това?

— Кип, защо мигаш така? Махмурлук ли те мъчи? Или светлинна болест?

— Нищо ми няма.

Карис въздъхна.

— Това е включено в обучението чак след последните обети. Цялата ви група ли го използва?

Нито Тея, нито Кип отговориха.

— Ох, то какво ли да очаквам от вас — промърмори Карис. — Много подходящ начин да разкъсате халото за има-няма две години. И е толкова труден за овладяване похват, че повечето черногвардейци си служат с него не по-често от веднъж в годината.

— Грешка — възрази Кип. — Ти би ли искала да стреляме с мускети само веднъж в годината, защото ги използваме толкова рядко в истинските сражения? Липсата на опит означава…

Най-после забеляза изражението ѝ и си затвори устата.

— Значи чувалът хем се е откъснал от веригите, хем се е разпорил? — натърти Карис.

Тея си знаеше, че трудно биха обяснили това. Щом чувалът се е откъснал, значи е поел цялата огромна сила на удара. А ако се е разпорил при разхлабения шев, как е паднал?

— Аз съм Гайл — отвърна Кип със същия враждебен тон.

Въпреки невероятната грубост хрумването беше блестящо. „Аз съм Гайл“ можеше да подсказва, че нормалното не важи за него, тоест че все се случва нещо необикновено. Или пък изтъкваше, че като Гайл си позволява хитрини и измами, а на когото не му харесва, да върви в ада.

Още по-учудващо беше, че Карис не го зашлеви. Макар да се славеше със сприхавия си нрав. Май се променяше, укротяваше се с годините. Разбира се, публичната тайна, че Бялата ѝ е забранила да притегля, може и да имаше нещо общо с това. Карис беше червено-зелен бихром и забраната можеше да се тълкува като най-голямата добрина, която ѝ е сторил някой.

Лицето на Карис застина, клепачите натежаха над очите ѝ.

— Кип, не забравяй, че и аз вече съм Гайл.

„Олеле… Май не се е укротила.“ А смущението на Кип беше безценно. „На Оролам костеливите юмруци!“ На Тея дори ѝ се искаше да поздрави своята нова наставница в шпионския занаят.

— Да, госпожо — измърмори Кип.

Преди Карис да каже още нещо, вратата изскърца отново. Всички се обърнаха, но Тея гледаше Карис и видя как тя пребледня.

— Самит! Защо си слязла тук?

— Бялата каза, че може да те намеря в тази зала.

— Сами, какво ти се е случило?

Тантурестата черногвардейка сякаш молеше за извинение с усмивката си. Дебела превръзка скриваше лявата ѝ ръка до лакътя и въпреки това личеше, че китката ѝ е по-къса, отколкото би трябвало.

— Уволнение — отговори с пресилена ведрост. — Или ще ме назначат да обучавам кандидати и новобранци като тях. — Кимна към Кип и Тея.

Карис вече стоеше пред нея. Докосна предпазливо ръката ѝ и Самит трепна.

— Какво е станало?

Самит сви рамене.

— Промахосът разпраща отряди да търсят всички цветни напасти.

— Да, да, знаем.

— Моят отряд издирваше жълтата. Намерихме я, унищожихме я. Нямаше много бесове, но когато един жълт стане бяс, скоро открива как да притегля твърдо жълто. По-точно всички те го умеят. Тежка битка беше. Половината в отряда бяха хлапета, но само аз пострадах. Изложих се, честно казано.

Карис я прегърна. Самит сякаш искаше да запази маската на твърдост, но след миг отвърна на прегръдката.

— Май ми се полагаше заради онова нещо — промълви тя. — С лейди Гайл. Да де — покойната лейди Гайл. Фелия.

— Не, недей да говориш така.

Тея се почувства много неловко, че чува разговор, който не е за нейните уши, а в същото време наостри слух от жадно любопитство. Но нямаше признаци, че ще научи тайната. Самит се дръпна от Карис и погледна чувала.

— Кип, ти ли го направи?

Той кимна.

— Баща ти щеше да се гордее, ако можеше да види това. Веднъж ми каза да ти натрия носа, ако не си разпорил чувала до Слънцеднев.

Тея се засрами до сълзи от участието си в гадната шегичка с прекалено здравия шев. Освен това проумя, че Гавин е искал Кип да вземе картите, ако самият той не се върне.

— Но… аз, ъ-ъ… не дойдох за това — запъна се Самит. — Съжалявам, че прекъснах тренировката с тези двамата, лейди Гайл. — Спря и вдиша дълбоко. Вторачи се в Кип и Тея, после вдигна рамене.

— Това е само за твоите уши, Карис, но те бездруго ще научат… новината. Още днес. Дойдох да те предупредя.

— За какво?

Тея погледна Кип. Беше свъсил вежди. Не би могла да се досети за нищо на света какво ще чуе. Той обаче явно знаеше.

— Когато слязохме на пристанището на Големи Яспис, на съседния кей имаше друг кораб. И от него слезе млад благородник. Държеше се доста… своенравно, искаше да му правят път в тълпите, които се стичат тук за поклонението. Каза, че се казвал Зимун.

Кип отново изглеждаше зле, но явно не от преживяното преди малко. А Карис чакаше недоумяващо.

— Карис… — въздъхна Самит. — Зимун твърди, че е твой син. Бялата иска да отидеш при нея незабавно.

77.

Нейният син. Тук.

Струваше ѝ се, че гледа отстрани собственото си тяло да се мести от коридор в коридор към асансьора. Мина покрай поста на черногвардейците и дори не можеше да си спомни имената им. Трудно ѝ беше да диша. Успяваше да се съсредоточи само върху едно. „Стъпвай, жено, стъпвай, проклета да си! А сега потропай.“ Нейният син…

Милостиви Оролам, всичко се връща. „Потропай, проклетнице!“

Вдигна ръка и чукна по вратата на Бялата. И с това простичко безвъзвратно действие си дари най-неочаквано облекчение. Всичко доближаваше към някаква развръзка. Каквато и цена да платеше, каквото и да се случеше занапред, с лъжите беше свършено.

Черногвардейците, пазещи покоите на Бялата — Джил и Гавин Грейлинг, — се спогледаха над главата ѝ.

— Лейди Гайл?

Джил ѝ отвори.

— Благодаря.

Влезе с изправен гръб, невъзмутима. През годините се бе учила от най-добрите, нямаше да ги посрами точно днес. В края на всичко щеше да се държи смело и достойно, да приеме наказанието си като дама и черногвардейка.

Макар Бялата да седеше на стола с колела, Карис не я бе виждала толкова бодра от години.

— Оставете ни сами — нареди Бялата.

Секретарите ѝ и черногвардейците излязоха тутакси — стоманеният звън на гласа ѝ не допускаше възражения. И когато в стаята останаха само те двете, Бялата се вторачи изпитателно в Карис, която понечи да каже нещо, но старицата вдигна пръст. Продължаваше да я гледа. А после каза:

— Виж какво изобретение. Един новобранец в Черната гвардия — Бен-хадад, го направи за мен. Отначало се заблудих, че дори не разбира на какво се е натъкнал случайно, но вече си мисля, че всичко му е ясно.

Опря длан в страничната облегалка, тъничка нишка син луксин се плъзна по сухата като пергамент кожа… и столът се завъртя, после излезе иззад бюрото, сякаш бутан от невидим за останалите дух.

— Що за адска?… Моля да ми простите, господарке. Никога не съм виждала подобно нещо. Как?…

— Зъбни колела и макари, както ми обясни той. Всичко е направено с луксин. Прозрял е как трябва да действа — наситил е с отворен луксин два от ремъците. Така ми каза. Щом е отворен, мога да боравя с него само чрез волята си. Но тъй като е в ремъците, не се изпарява. Ако бях по-млада, вече да съм разглобила стола, за да науча точно как е нагласено. Не може да е толкова просто, колкото го представя той, но ако е прав дори приблизително…

— Всички сме склонни да си представяме нашето време като последствие от случилото се преди нас, и това е вярно — продължи тя. — Въобразяваме си обаче, че нашето време е връхната точка, а не само поредното бисерче в наниза. Това изобретение може да преобрази хиляда различни вещи или само една-две, зависи колко е усъвършенствано, на какви разстояния и колко дълго може да действа този принцип, а и в кои части от спектъра. Може би умирам тъкмо преди да настъпят най-интересните години в цялата ни история. Може да пропусна на косъм същинска революция. От една страна, е непоносимо, от друга — дава надежда за бъдещето. Не знам кое чувство надделява у мен.

— Не говорете така, вие ще живеете вечно — каза Карис.

— Ще умра преди Слънцеднев — отвърна Бялата.

Железни обръчи се стегнаха около гърдите на Карис.

— Сигурно говорите за Слънцеднев догодина…

— Изразих се недвусмислено, струва ми се — натърти Бялата. — И нито дума повече за това. Бях дарена с дълъг живот и с увереност точно кога ще си отида от този свят. Да предъвкваме неоспоримото е прахосване на малкото време, което ми остава.

Карис се отказа от поне десетината възражения, които напираха към устата ѝ. Призна си, че всъщност иска да убеди не само Бялата, но и себе си. Но важното беше, че искаше да отложи по-лошото в разговора. Да стоиш пред онази, която има най-голямо право да те съди, и да чакаш присъдата не е особено приятно.

— Слънцето скоро ще залезе — каза Бялата. — Избутай този стол до твоя балкон, моля те. Сигурно бих успяла да стигна дотам със собствената си воля, но се уморявам лесно.

Минаха по коридора и влязоха в покоите на Гавин. Излязоха на балкона. Черногвардейците настояха да са поне в стаята, ако не навън с тях — заради скорошните преживелици с покушенията.

Карис взе дебело наметало за себе си и одеяла за Бялата.

— Хвани ръката ми, мила — помоли Бялата.

Гледаха заедно залеза. Слънцето се спусна към морето в сияние от розово, оранжево и всеки оттенък на червеното, остави след себе си озарени облаци като обещание, че ще се върне. Пред красотата на светилото, морето и облаците, с пръсти, хванати от нетрепващата крехка ръка, която я бе закриляла и напътствала, както собствената ѝ майка не бе могла, Карис усети сълзите си за този толкова лесно раним свят. И за себе си.

— Погледни града и ми кажи какво виждаш — нареди Бялата.

Слънцето беше на хоризонта и градът се обгръщаше в меки сенки, които сякаш се надигаха от земята. Лъскавите куполи във всевъзможни шарки, от какви ли не сплави и с най-различни форми, просветваха ярко над белосаните стени, Хилядата звезди искряха и насочваха лъчите си накъде ли не в своите квартали. В тази светлина седемте кули на Хромария бяха омайваща гледка, протегнали се като копнеж към небето.

— Виждам най-прекрасния град на света. Виждам съкровище, което си струва да браним.

— Хилядата звезди са малко чудати, не мислиш ли?

Карис сви рамене. Те бяха истинско чудо, нямаше как да не са странни. А Бялата продължи:

— Такива огромни разходи за тези кули, само за да имат притеглящите по няколко допълнителни минути сутрин и вечер. Не е ли прекалено според тебе?

Разбира се, кулите имаха и друго предназначение — церемониално, празнично, дори практично, но Бялата знаеше много добре всичко това. Опитваше се да подскаже нещо. Карис се взря питащо в нея, но старицата изви глава от града към морето, в което се потапяше дискът на светилото.

— Ще ми разкажете ли за втория път, когато видяхте зеления проблясък? — помоли Карис.

— Вторият ли?! Кога съм ти разказвала за първия? — учуди се Бялата, без да откъсва поглед от хоризонта.

Но слънцето вече се бе скрило. В този ден нямаше да дочакат зелената светлина.

— Гавин ми разказа. Били сте на пиршество и от вълнение сте подскочили над стола така, че сте счупили носа на бъдещия си съпруг, който тъкмо се навел над масата да вземе чаша вино.

Старицата се усмихна, без да откъсва поглед от морето.

— Знаеш ли, той хъркаше след това. Носът му не зарасна добре. Не биваше да се оплаквам, но бях млада и му досаждах за хъркането. — Усмивката ѝ леко посърна от този отдавнашен грях, но пак грейна. — Толкова ми липсва. Казваше ми, че трябва да се омъжа отново, след като си отиде от света. Не искаше да съм самотна. Аз обаче не намерих мъж, който да го замести в живота ми. И ти знаеш, че да бъдеш единствена по рода си понякога е голямо затруднение. Може би изключителните мъже се задоволяват да живеят с жени, които не са им равни, но ние — изключителните жени… Поначало не е лесно да намерим равни на себе си, а и да ги намерим, оказва се, че повечето са женени мухльовци.

— Значи сме жертви на собствения си изтънчен вкус? — подхвърли Карис.

— Ако може да се каже, че Гавин Гайл подхожда на нечий изтънчен вкус… Поне няма спор, че е изключителен.

Карис не можеше да говори за Гавин. Не искаше да се потапя в кладенеца от тъга, която бавно кипваше до ярост — как бе посмял да я изостави тук, за да се изправи сама срещу всичко? И угризенията, които следваха гнева. Къде ли беше той? Какви страдания понасяше? Защото тя знаеше, че Гавин няма да остане далеч от нея, ако може да се върне.

Или поне се надяваше, че знае…

— Погледни сега — каза Бялата и я сепна.

Като надигащ се прилив сенките бяха погълнали стените на Големи Яспис и продължаваха все нагоре, докато светилото потъваше над извивката на земята. Накрая бяха осветени само най-високите постройки и Хилядата звезди. После само Хилядата звезди — внасяха ослепителна дневна светлина във вечерта.

Много време бе минало от последния път, когато Карис се бе взирала толкова внимателно в града.

— Карис, ние — притеглящите, сме Хилядата звезди. Използват ни за стотина различни цели, но в сърцата си имаме само една — да носим светлина в мрака. Да, всяко поставено на кула огледало е скъпоценност, създадено е с майсторство и магия, но в края на краищата е издигнато там не заради неговата изключителност, а защото само когато е нависоко, може да служи и да носи светлина там, където се е сгъстил мрак. Издигнати сме да служим.

Погледаха още малко светлината, отразена от огледалата навсякъде из Големи Яспис, и старицата каза:

— Втория път видях зелен проблясък — аз си го наричам „намигането на Оролам“ — в един от най-тежките дни, откакто съм Бялата. Бях на един балкон в тази кула, но по-ниско, и размишлявах над видяното, което ме изпълваше с ужас. Казвах си, че ако сгреша в избора си, светът отново ще затъне във войната, която уж беше свършила наскоро. И си напомнях, че ако не направя нищо, може да ни сполети още по-отчайваща участ.

— След войната ли? — озадачи се Карис. — И какво видяхте?

Тогава вече беше избягала от Хромария, но впоследствие никой не ѝ каза, че е имало някаква сериозна заплаха. Винаги имаше дребни неуредици, разбира се. Може би изтребването на пиратите и остатъците от бунтовниците, разпределянето на останалите без господари земи и плячката бяха криели много по-лоши опасности, отколкото си бе представяла. А затрудненията ѝ бяха изглеждали незначителни само защото бе имало кой да се справи вещо с тях. Освен решението на проблема с Тирея, което — макар и напълно безнравствено — бе направило тази страна безпомощна за почти две десетилетия.

— Случи се в деня, когато Гавин се върна от Разцепената скала — обясни Бялата.

Карис затаи дъх, пулсът кънтеше в ушите ѝ.

— Защото още беше упоен и не можеше да се опомни ли? — Излъга чрез въпроса си с такава лекота, че и лейди Фелия Гайл щеше да се гордее с нея.

— Не — отрече Бялата, но добави: — А може би тъкмо заради това.

И млъкна. Карис чакаше — не искаше да я обиди, като запълни мълчанието със свои думи.

— Видях нещо — подхвана отново старицата, — което ме втрещи и в паниката си за малко не постъпих прибързано, защото у мен напираше желанието да действам. И тогава… зърнах намигването на Оролам. Приех го като послание, че той е с мен. Той знаеше. Властта е всяко действие, което има последствия. Но истинската власт е действието, чиито последствия си искала. Истинската власт е невъзможна, ако не я насочва мъдростта. Аз имах властта да убия. Оролам обаче имаше други замисли. Това е историята с второто намигване.

Карис се мъчеше да проумее смисъла на думите, сякаш бяха изречени на чужд език. Бялата е видяла Гавин… и какво?

И е разгадала измамата.

Ей така? Само за миг? Карис беше влюбена в него. Беше се любила с него. Всяка частичка от душата ѝ на младини беше пламнала от тази любов… но не бе могла да се досети толкова години, а Бялата е разкрила всичко?!

Вбеси се. И се почувства толкова глупава, че загуби дар слово.

Но след малко отсъди, че все едно сравнява ябълки и портокали. Бялата беше видяла Дазен упоен, съвсем скоро след като е убил брат си. Карис почти не го срещаше и не говореше с него, преди да избяга, за да скрие бременността си. Върна се година по-късно и Дазен бе имал време да свикне с ролята на Гавин. Отношенията им започнаха наново, когато всички го смятаха за Гавин. Дрехите, говорът и изразите, косата, позите — всичко се бе променило.

Трябваше да мисли за друго — Бялата беше знаела. И не беше издала Дазен.

— Каква е ценността на човешката душа? — промълви старицата. — Каква е цената на изкуплението ѝ? Отговорът променя ли се, ако човекът е начело на цяла държава? Ами ако може да повлияе на самия ход на историята? Каква цена е прекалено висока? От каква справедливост и възмездие да се откажеш, за да съхраниш надеждата? — Затвори очи и въздъхна. Устните ѝ помръднаха неохотно в усмивка и тя отвори очи. — А той се оказа страховито способен в ролята на Призма. Кой да знае…

И Карис въздъхна. Чак сега усети колко дълго не е смеела да диша. Просто не можеше да повярва в това, което чуваше.

— Как опазихте тайната толкова дълго?

— Карис, Бялата винаги научава тайни. Фактът, че този пост налага използването на шпиони и коварство, не ме освобождава от моралния дълг да решавам по съвест как да използвам наученото.

— Знаехте и за… мен, нали? Откога?

— Знаех за твоя син от самото начало. И други жени, които познавах, се бяха отказали от свои деца. Това им тежеше във всеки миг. През годините те изпращах няколко пъти със задачи, за чието изпълнение имаше нужда от много време. И ако поискаше, би могла да протакаш, за да го потърсиш, без никой да заподозре. Ти не се възползва от шансовете нито веднъж.

Карис промълви неловко:

— Аз… боях се да не отведа при него шпиони, които ме следят. Боях се от това, което можех да направя. От това, в което той се е превърнал. И от това, което мисли за мен.

— Мракът не ти е помогнал много. Ако съдя по чутото днес. Андрос Гайл също е знаел за сина ти от години. Бъди мъдра като змия, дете.

Но Карис не можеше да укроти мислите си за своя син. Зимун. Допреди малко дори не знаеше името му. Твърде много ѝ се бе събрало и не се доверяваше на способността си да остане спокойна пред Бялата. Вирна брадичка и загърби откритата рана. Засега.

— Как ми се иска да… да имам вашата увереност, че Оролам ме напътства. Как ми се иска да получа от него знак, какъвто е пратил на вас.

Бялата прихна.

— Да, два зелени проблясъка за петдесет години. Каква е вероятността да се случи и без негова намеса? Пресметнах, че ако бях гледала всеки залез, дори е по-голяма. Карис, видяното зависи не само от света, а и от самите нас. Лещата е не по-малко важна от светлината, минаваща през нея. Нима се заблуждаваш, че не съм подлагала на съмнение тези две случки поне хиляда пъти? А и Оролам говори различно на всяко от чедата си. Аз повярвах, че зеленият проблясък е знак, само защото баба ми винаги го наричаше „намигването на Оролам“. Ако ти го беше видяла, сигурно щеше да го сметнеш за любопитно природно явление. Оролам може би говори с тебе чрез нещо по-обикновено — светите писания или думите на вярващите в него. Това приемливо ли е за тебе?

— Разбира се.

— Тогава чуй словата му, които са неговият дар за тебе. Слушаш ли ме?

— Слушам. Оролам току-що ли ви ги каза, или през цялото време ме подготвяхте за тях?

— Оролам ми е казвал тези слова за тебе хилядократно. От петнайсет години винаги се сещам за тебе, когато ги чета, но мое задължение беше да знам, без да говоря. Част от цената, която плащам за собствените си грехове. Дори онези, на които всичко е опростено, са длъжни да се покаят.

Грехове ли? Какви грехове можеше да е извършила Бялата? Смяташе ли, че мълчанието ѝ за Гавин е грях? Не можеше да бъде.

— Какви са словата? — попита Карис.

— Върховният повелител ще ти се отплати за годините, опустошени от скакалци.

Скакалци не бяха налитали към Седемте сатрапии още от времето преди Луцидоний, но в детството на Карис един луксиат ѝ разказваше предания, които се запечатаха в паметта ѝ сякаш сама бе преживяла бедствието. Смяташе се, че е било предизвикано от неравновесие в излишъка и на зелено, и на синьо. Връхлетели в облак с неспирен далечен тътен като от гръмотевици. Простирали се от хоризонт до хоризонт и буквално покрили земята със сянка. Описвали ги по-страшни от милион вражески колесници, а ясновидецът Джо’ел казвал, че сякаш настъпвали в боен ред.

Дори в раздираната от вражди древност притеглящи от всеки цвят се струпвали срещу тази напаст. Сини се опитвали да притеглят куполи, за да покрият нивите. Оранжеви се мъчели да повлияят на ятата и да ги отклонят към чужди страни. Червени и подчервени изпълвали небето с огън. И досущ като хвърлени в океана свещи притеглящите гаснели един по един — измрели хиляди.

Където минели скакалците, поглъщали всичко. Не оставало и едно зелено стръкче. Унищожавали не само посевите, а и цели гори. Лишените от листата си дървета просто оставали да изсъхнат след пълчищата им. Хора полудявали, крещели и устите им се пълнели със скакалци. Други обезумявали по-късно, когато гладът започнал своята мрачна жътва. След армиите от насекоми вече нямало нищо зелено и растящо. Нищо освен деца с хлътнали бузи, огромни очи и подути коремчета, клатушкащи се на крачета като съчки, докато не падали от немощ. Свивали се на топка и вече дори не пъдели кацащите по очите им мухи. И умирали.

Това беше животът на Карис след войната. Гавин се върна при нея, ожениха се, но не можеше да не мисли за тези шестнайсет години като за погубена, изядена, опустошена младост. Безсилната ярост тлееше в негаснеща жарава, макар че Карис дори не подозираше за още живия ѝ огън.

Това беше нейното проточено самоубийство. Това беше притеглянето на толкова червено, че да умре, преди да остарее — не съвсем нарочно, но и не съвсем неволно.

Понесе думите на Бялата като юмрук в корема. Те съдраха от нея десетина слоя зле прилягаща броня и я облякоха в топла чиста роба.

— Карис, ти ще си най-опасен противник, когато си без меч и без ризница — благо ѝ каза Бялата. — Такава е силата на словото.

Вдървено изправена, Карис не можеше да шавне. „Ще ти се отплатя за годините, опустошени от скакалци.“ Обещание, събрало всичките ѝ мечти, и то от самия Оролам. Стори ѝ се, че някой освободи нежно душата ѝ от тялото, разтръска я лекичко, за да се посипят от нея мръсотията, саждите, омразата и гневът, после я върна в плътта. Всичко си беше същото, но гледаше с други очи, изцеляваше се. Още не смееше да продума.

Мина време, докато каже:

— Ти ми беше по-добра майка от тази, която ме роди. Ти направи повече за мен. Благодаря ти.

Коленичи и целуна ръка на Бялата, която я погали по бузата и я потупа, за да стане.

— Сега трябва да те оставя, скъпа. Ще се моля за тебе, Карис, ще се моля и Оролам да ти дари твоя зелен проблясък, когато настъпи мигът.

— Не искам да ме оставяш — каза Карис. — Никога.

Бялата се усмихна печално.

— Благодаря ти, дете. Ще направиш ли нещо за мен?

— Всичко!

— Бъди добра с Марисия. Тя направи толкова много в непосилни обстоятелства, които не можеш и да си представиш.

Да поиска Бялата това от нея, колкото ще да е права, означаваше отново да бръкне в нажежената сърцевина, където досега гореше яростта. Какво беше червенокосата красавица, ако не символ на всичко загубено от Карис през тези шестнайсет години? Тя — робинята, имаше всичко, което Карис с нейното богатство и положение в обществото не можеше да има. Не просто един мъж, защото влечението му не може да се търгува, все едно продаваш крава на пазара. А цел, място, което ѝ приляга съвършено. „Черногвардейка“ беше наметалото, в което Карис се обгръщаше, защото усъвършенства достатъчно нужните умения и никой не посмя да ѝ се опълчи. Но не принадлежеше към Черната гвардия като командир Железни. За него не беше задължение, а същност. Затова тя все получаваше самостоятелни задачи като момичето за поръчки на Бялата, като партньорка на Гавин в лова на цветни бесове, като пратеник при този или онзи. Винаги се различаваше от останалите, но не по оттенъка на кожата или по потеклото си. Нейните съратници в Черната гвардия я приеха, както семейството се отнася към накуцващата сестра — обичаха я още по-силно, защото не се вписваше напълно в общността.

Марисия винаги имаше своето място. Подчинените ѝ роби оставаха невидими, защото служеха безупречно. И самата тя служеше безупречно дори по начини, за които Карис научаваше тепърва. Разбира се, с дългогодишната стайна робиня на Гавин Гайл се отнасяха както с никой друг роб в Седемте сатрапии. Дори Гринуди нямаше привилегиите на Марисия. Младият и буен Гавин, доскоро воювал, се бе погрижил за това още навремето.

Младият лорд Мореродни бе дал воля на ръцете си и когато Марисия го отблъсна, ѝ насини очите с юмруците си.

Гавин му смаза лицето с луксин и поби главата му над церемониалната порта на Хромария. За малко. Бялата заповяда да свалят главата само след няколко часа.

Оскърблението беше толкова тежко, че родът на лорда се закле да отмъсти. Но чрез тайнствени интриги, които повечето черногвардейци приписваха на Червения, Мореродни скоро останаха без съюзници. Накрая родът се сближи с пирати, които нападаха кораби на Гайл и приближените им.

Всички бяха обесени, земите им бяха отнети и раздадени на приятели на Червения, сред които някак се наместиха и някои от бившите съюзници на Мореродни.

Гавин никога не показа, че съжалява за стореното. Той беше непреклонен и това го правеше както надежден приятел, така и страшен враг. Отидеше ли при някого да му предложи избор между двата си образа, хората си припомняха подобни истории за него.

— Знам, че ѝ завиждаш — каза Бялата. — Истина е обаче, че тя ти завижда повече.

— Тя на мен? Но тя е робиня.

Робите не би трябвало да си позволяват такава дързост…

— Това не ѝ пречи да е жена.

— Колко жалко.

Бялата скръсти ръце в скута си, самото ѝ мълчание беше укор. Когато огорчената Карис срещна погледа ѝ, старицата каза:

— Изборът да се откажеш от враждебността не е лек, но е прост — или покой, или отрова. И не отлагай избора за време, когато ще си готова да го направиш. Никога няма да си готова.

Карис въздъхна и влезе в стаята си. Бялата я последва на стола.

— Джил ще ти даде пакет. Това е твоето наследство. Моля те да не го отваряш, докато не чуеш, че съм издъхнала.

Карис само преглътна. Отвори вратата и взе от Джил пакета — беше вързан с червена панделка. Изглеждаше, че вътре има само малко листове. Не беше внушително наследство, но Бялата ценеше над всичко осведомеността. Как да разбере какво е написано на тези листове? Впрочем…

— Какво да правя с шпионите? Отделих толкова време за…

— Обясних ти в тези документи. Може би няма да си напълно удовлетворена, но толкова можах да направя. Моля те, не позволявай тези листове да попаднат във вражески ръце.

— И трябва да ги изгоря, щом запомня всичко наизуст, с което е най-добре да се заема незабавно. Да, знам си урока.

Усмихнаха се една на друга.

— Щом говорихме за толкова трудни неща, да добавя още едно — каза Бялата. — Моля те да простиш и на мен след време.

— За какво?

— За хилядите случаи, когато не направих достатъчно за тебе, както е с всяка майка. Знай, че си обичана, Карис. И запомни: дори малката жена, застанала до ярка светлина, има дълга сянка.

— Малка жена ли? Вие сте великан — отвърна Карис през сълзи.

Бялата се усмихна и чак когато излезе в коридора със своите черногвардейци, Карис осъзна, че е говорила не за себе си, а за нея.

78.

Минаваха дни. Седмици.

Носеха на Гавин храна и разредено с вода вино, но пазачите никога не му продумваха. Не отговаряха на въпроси. Отбягваха погледа му. Но когато Гавин случайно надзърна в очите на един от тях, откри най-лошото — съжаление.

Те го смятаха за луд. Без призматичните му очи никой не вярваше, че е Призмата. Без притегляне, без атрибути на властта, без придружаващи го черногвардейци неговата палава надменност на господар се превръщаше в перченето на безумец.

Нима през всички тези години на могъщество бе изтъкал само това тънко було? Нима човек не е нищо повече от магията си?

Един ден вратата се отвори и влезе нукабата, заобиколена от своите тафок амагез. Накуцваше леко. Спря пред решетката и отпрати с жест телохранителите си. Те запристъпваха нерешително от крак на крак, защото помнеха какво се бе случило предишния път. Тя стисна зъби и те излязоха.

— Може би ще се зарадваш да научиш, че стигнахме до споразумение — каза нукабата.

— Кои стигнахте до споразумение?

— Аз и Ейрени. И баща ти. Ще те продадем на него. След като си понесеш заслуженото.

— Заслуженото ли? — повтори Гавин. — Значи си дошла да ми измиеш краката и да питаш на колене как можеш да измолиш прошка от мен?

Лъжи, илюзии и наглост. Нищо друго не му беше останало.

— Ти посегна на нукабата. Притеглящ, нападнал нукабата, се наказва с изгаряне на очите. Така всички печелят.

Говореше съвсем сериозно. След всичко, което ѝ бе казал. Но със слабоумните не можеш да се пазариш.

— Дори ти печелиш — продължи тя. — Щом очите ти са изгорени, не е нужно баща ти да научава, че си загубил силата си. Ейрени се противеше, докато не ѝ обясних, че иначе баща ти може и да не повярва кой си. В края на краищата какъв си ти без призматичните очи? Безполезен. Нищо повече.

Пристъпи към него, но не толкова близо, че да я докопа за дрехата и да ѝ пръсне мозъка.

— Ще си със запушена уста, разбира се. На същото място, където уби толкова хора. Ще те ослепим публично. Под ликуващите крясъци на тълпата. Нали си голям любител на зрелищата? На кораба, с който ще потеглиш към дома си, ще те изкъпят, ще те обръснат, ще те подстрижат и ще те облекат в дрехи, подобаващи на твоя пост. Ще те представим на баща ти както се полага. За да потвърди, че си ти. Но искам да помниш още нещо. На същия кораб ще има убиец. Той ми е верен до смърт. Щом баща ти признае, че си се върнал при него, този мъж ще извика някакви глупотевини за Цветния принц и ще те убие. Знаеш ли колко е трудно да бъде спрян убиец, комуто е все едно дали ще оцелее? — Нукабата въздъхна. — Опасявам се, че смъртта ти е необходима. Сбърках. Проявих нехайство. Дадох воля на езика си. Прерових всичките ни закони, търсех възможност да ти изтръгна езика и да ти отрежа пръстите, вместо да те убивам, за да не издадеш на баща си какво ти казах. Уви, няма такова наказание. Ще се задоволим с ослепяването.

Говореше толкова небрежно, че Гавин беше готов да сметне всичко за шега. Тя обаче не се шегуваше.

— Знаеш ли, че някога са го правили често? — продължи нукабата. — Говоря за ослепяването на притеглящи. Сигурно са били повече по онова време. Казвали, че ако човек злоупотреби със светлината, дадена му от Оролам, трябва да бъде лишен от всякаква светлина и тогава може би ще се покае и ще спаси душата си. Гавин, ти не би ли признал, че злоупотребяваше със светлината, дадена ти от Оролам?

„Да, злоупотребявах. И още как.“ Не го каза обаче.

— Има указания как да бъде извършено, представяш ли си, „човечно“. Защото щом ще вадиш очите на някого, трябва да го направиш без ненужни мъки, нали? Ха… Оказва се, че било задължително да овържат жертвата с ремъци. И си измислили цяла машина. Много находчиво. С два подвижни шиша, за да ги нагласят според разстоянието между очите му. Шишовете се нагорещяват до бяло. Има и ограничител, та очите да бъдат изгорени напълно, без шишовете да се забодат в мозъка и да убият богохулника независимо колко се мята в ремъците. Написали са дори указания с какъв луксин клепачите да бъдат задържани отворени. Защото ако и те бъдат изгорени, богохулниците често умират от зарази. Искали да ги оставят живи, а не да умрат от треска. Как ще се покаят, ако не са на себе си, нали? Обясняват, че вадели двете очи наведнъж, защото след загубата на едното страхът от загубата и на второто често води до лудост. — Нукабата се подсмихна. — Разбира се, ние си нямаме машина. Ще ти вадим очите едно по едно. Гавин Гайл, иска ми се да си мислиш само за цсссссс…

Той я гледаше озадачен.

— Такъв е звукът, когато нажежено желязо влиза в очната ябълка и я изпича.

Гавин се смръзна. За тази жена се носеха слухове, че изтезава съпруга си от години. Вече не се съмняваше в това.

— Да ти кажа още нещо — ако от твоята уста се чуе друго освен писъци, ако викаш, че си Гавин Гайл, ще те заглушим с по-гръмки вопли, ще те пребием за богохулство и ще ти отрежем езика. В свитъците няма указания как се прави това, но аз не се нуждая от тях. Вече знам.

Тази жена беше по-кръвожадна и от брат си в младостта му.

— Какво ти се е случило? — попита Гавин.

Не можеше да е била такава преди. Или го беше крила умело?

— Не се примирих само да оцелея — отвърна тя.

— Ти си нукабата. Заклела си се да служиш на Оролам.

Осъзна иронията, че именно той изрича такива думи. А тя се огледа за всеки случай, да не би някой да подслушва. И смаяната гримаса на лицето ѝ се смени с мрачно веселие.

— Мъртва вяра, която още се тътри само заради огромната си инерция. Хората искат да се прекланят, но да боготвориш абстракции е трудно. Предлагам им по-лесен за обожаване идол — себе си. Както правеше ти.

— Никога не съм искал да се прекланят пред мен.

Беше загубил вярата си, но смяташе за свой дълг да опази религията за онези, които вярваха искрено. Защо да ги лишава от нея, щом им носи щастие? Защо да я унищожава, щом има нищожен шанс вярата им да е истина?

— Не си искал ли? — Нукабата поклати глава. — Дори не е нужно да проверя със зародишния кристал, за да знам, че лъжеш самия себе си. Трябва да се заема с подготовката. И помни — цсссссс.

Разсмя се и излезе.

Гавин се тръшна на пода. Очите му. Милостиви Оролам, очите му! Шибаните очи го предаваха през целия му живот.

През войната мъже и жени, сатрапи и роби вярваха в него заради призматичните му очи. Знаеше, че е така. Неговите невъзможни очи. Брат му бе видял тяхното призматично великолепие в самото начало. И това разкъса душата му. Карис беше само камъчето, което обърна каруцата. Един поглед стигаше очите му да докажат пред света, че каквото не може да се случи според Хромария, вече се е случило. Две Призми в едно поколение. И ако някому се налагаше да избира между двамата братя, как да не избере стоящия пред него, защото заплахата беше твърде близо, нали?

„Гавин Гайл, в тебе нямаше нищо освен твоята магия.“

Помнеше първите разговори с брат си за магията. Като по-голям Гавин знаеше всичко. Или разсъждаваше толкова убедително, че Дазен винаги изпитваше страхопочитание към него. Боготвореше Гавин.

Дори и сега.

Питаше се доколко ролята му на Призма е била отражение на обаятелното, престорено съвършенство, което неговият брат олицетворяваше в детството му. Гавин беше дъбът, около който Дазен се уви като бръшлян. Паразитът израсна нависоко и радваше окото, но изсмукваше бавно живота от онова, в което се бе впил. Защо да се чуди, че Гавин преливаше от момчешка омраза към натрапника в живота си.

Дори след войната Дазен продължаваше да расте около огромното пространство, заемано от Гавин преди това. Плъзгаше собствените си листа по прострелите се нашироко клони и се наричаше дъб. Наричаше това живот, а беше смърт. Отнемаше светлината и живота, предназначени за друг.

Сега Гавин беше мъртъв, дъбът бе изгнил — и какво се случи с бръшляна? Нямаше сила да се задържи.

„Не жалих за него. Забих два куршума в лицето му и не жалих за него.

Как ли мирише онази тъмница? Оставих трупа да се разлага там. Не ми стигна почтеност да го обвия с погребален покров. Не исках да си изцапам ръцете с кръв.

Не съм искал да има кръв по тях, как пък не!

Все се случва нещо неотложно, което изисква вниманието ми. Все едно мога да намеря забрава в суетене, пътуване, войни.“

Замисли се за всички цветни бесове, които бе избил през годините. Бялата беше права. Изобщо не беше необходимо да залага живота си, докато ги издирва. Глупаво е Призмата да рискува, за да се разправя с бесове. Те бяха само бивши хора, бягащи уплашено, почти винаги сами насред някоя пустош, защото никой не искаше да приюти смъртно опасен безумец. Пращаш следотърсачи подире му, научаваш кога спи и половин дузина бойци застрелват с мускети спящия.

Гавин обаче упорстваше, преследваше ги лично, изправяше се срещу тях, убиваше ги будни. Даваше им фалшиво опрощение. По-скоро се опитваше да пречисти себе си, не тях. Оплескан с кръв до ушите, той търсеше още кръв, с която да се измие.

Понякога още не му се вярваше, че Бялата го оставяше да ловува бесове. Но тя си мислеше, че той ще посегне на живота си, ако не се разтушава с тези пътешествия. Може и да беше по-мъдра, отколкото си бе представял.

Прозорчето във вратата на подземието се отвори.

— Цсссссс.

Женски смях.

Гавин потръпна. Гледаше прозорчето, мърлявата килия, осакатената си ръка, мръсната брада, дългата мазна коса и усещаше как не му стига въздух. Болки пробягваха по цялото му тяло.

Мисъл, която бе прогонвал успешно поне стотина пъти, сега надвисна над него и го заплю: „Няма да се измъкнеш от това. Няма изход.“

Да се представя за Гавин Гайл не беше обикновено предрешване — все едно бе навлякъл нова кожа. Беше виждал одрани хора — негови шпиони, заловени от армията на брат му. Още чуваше писъците им и сега се почувства един от тях, кожата на Гавин съдрана от тялото му.

Щеше да загуби очите си. Ами майната им на очите.

„Ще получиш ясен отговор от Оролам — беше му казал пророкът. — Продължаваш ли с лъжите, ще те порази слепота.“

Но той вече беше сляп. Можеха ли да му направят друго, освен да покажат на целия свят каквото той знаеше? От месеци беше куха черупка. Просто човек, а преди почти се бе изравнил с бог. Онзи нож, онзи проклет нож му открадна силата. И нямаше да си я върне.

Огледа килията. Почти успяваше да си внуши, че вижда кафява мръсотия, кафяво дърво, сребрист метал. Всичко си оставаше сиво. Все по-тъмни оттенъци, потъващи в черното. В слепотата.

Кого се опитваше да залъже с надеждите да се възстанови? От това? От седемнайсетгодишен бе вложил цялата си воля, за да бъде съвършен като Призма. Или поне да се въплъти в представата на седемнайсетгодишния за Призмата. Отнеха му светлината на младежките заблуди и сега от него бе останало само празно огледало в тъмна стая.

„Ех, Карис, мога само да се радвам, че не ме виждаш такъв. А ако ме видиш преди края, поне аз няма да видя разочарованието и ужаса в очите ти.

Ако можех да започна отначало, щеше ли животът ми да бъде различен? Щях ли да открадна твоя живот, Гавин? Щях ли да изляза пред всички в някой момент от всички тези години като Призма, след като съм укрепил властта си, за да кажа по своя воля: «Аз не съм той»? Твърде страхлив бях, за да живея на светло. Значи подобава да ми отнемат светлината.“

Седеше претръпнал дни наред. Сутрин и вечер прозорчето се отваряше. Преди това чуваше леки стъпки. „Цсссссс“ — съскаше нукабата. И се смееше.

Харуру в ролята на нукаба приличаше много на Гавин в ролята на Призма. Преди столетия, когато Карис Заслепителката на сянката била Призмата, скоро след смъртта на Луцидоний, на парийците била дадена по-голяма свобода в религиозните им дела. Те упорствали в искането си за по-особено отношение, защото в земите им се родил или бил отгледан Луцидоний. Призмата Карис се съгласила, за да опази единството на империята. По-късно имало усилия за сближаване на двете вероизповедания, но никой не успял да подчини политически нукабата на Призмата.

Повечето Призми се опитвали, но никой не би дръзнал да рискува война с Пария заради това. А нукабите една след друга изигравали майсторски силните си карти, налагали още по-твърдо волята си във важните за тях неща и отстъпвали в незначителните. Имаше и друго — твърде много парийци и в тази сатрапия, и извън нея се чувстваха неразделно свързани с Хромария. Смятаха империята за своя. Един от тях я бе основал. Техният народ бе разширил границите ѝ. Война на свои със свои? Немислимо, стига някои права и привилегии да бъдат зачитани.

Нукабата трябваше да е жива светица. Трябваше да е като майка на различните кланове. Трябваше да е образец на търпение, мъдрост и строга обич. Трябваше да дарява народа си с благост чрез взора си. Някои нукаби дори закриваха с превръзка лявото си око — окото на злото. Но не и Харуру.

„Железни и Трепери-юмрук ще побеснеят, когато научат, че съм те убил.“

Не, това беше мисъл на предишния Гавин. Онзи, който имаше силата. Който беше силата.

Тя пак дойде да говори с него — или да го тормози.

— Ще сключиш сделка с армия от езичници? — попита я Гавин неочаквано. — Твоите хора ще те убият за това.

Може преклонението пред Оролам да беше загубило опора сред богатите и могъщите в Пария. Може би те охотно щяха да се споразумеят с чудовище. Но щеше ли да поиска и армията? Щяха ли да поискат селяните и моряците от флота? Или тези набожни хора щяха да предпочетат смъртта, вместо да се присъединят към чудовища, каквото и да заповядат висшестоящите?

— Мен няма да ме убият.

И Гавин стигна до ново прозрение. „Тя е просто слабоумна, която използват. Някой от най-приближените ѝ съветници работи за Цветния принц.“

Още се изумяваше от тъпотата, до която амбициите тласкаха иначе умни хора. Харуру бе подчинила напълно сатрапата Тилели Азмит и въпреки това мразеше принудата да бъде покорна на волята ѝ пред хората… или дори да се представя за равна на нея. Нукабата искаше да се отърси от всички окови. Затова избираше да се съюзи с Цветния принц — въобразяваше си, че той ще насочи армията само към Хромария и няма да ѝ досажда, докато не се разправи с враговете. Че ще я остави на мира. В кой свят някой на неговото място би си позволил такава грешка?

Цветния принц не беше ангарски пират, нахълтал в тези земи само за набег. Той искаше да стане император. Градеше в Тирея вместо да плячкосва. Гавин не се съмняваше, че сега прави същото в Идос и Ру. Това трябваше да е причината за спирането или поне забавянето на настъплението му. Когато харчиш пари, за да строиш, накрая извличаш повече от завладяната територия, но е нужно и повече време. Ако беше търпелив, може би вече беше късно да го спрат. В пещерите над Ру имаше милиони прилепи. Техните изпражнения съдържаха важна съставка за производство на барут… и аташийците не допускаха други до тази търговия, заставяха и Хромария, и всички останали да плащат прескъпо за нещо, с което Цветния принц вече разполагаше безплатно. И за какво друго би използвал кедрите в Кървавата гора, освен за да построй още кораби?

И едното, и другото отнемаше време. Флотът на Хромария обаче беше разгромен…

Цветния принц се нуждаеше от време, затова го използваше да всява раздори между враговете си. Нукабата беше достатъчно завеяна да се надява, че ако изкопчи безгранична власт над Пария, ще използва времето си по-добре от Цветния принц, който можеше да черпи от богатствата на пет сатрапии.

Само че сигурно щяха да минат години на гражданска война, докато тя наложи властта си над Пария. А когато победеше… тоест ако победеше, Пария щеше да е най-отслабена тъкмо когато Цветния принц започнеше да бере плодовете от усилията си в другите сатрапии.

Парийците бяха храбри и умели бойци, но не и толкова непобедими, че да се опълчат срещу пет сатрапии. Но докато завладяваше останалите, Цветния принц нямаше да се опасява, че срещу него ще се сражават парийска армия и парийски флот.

„Толкова лесно се залъгваме — каквото е добро за мен, добро е за всички.“

Ако Гавин беше промахос, щеше да спре настъплението на Цветния принц преди Слънцеднев.

Дори би могъл да го спре и без да е промахос. Като изпрати черногвардейците да потърсят по някои от реките в Аташ удобни места за корабостроителници. Плъзгуните бяха променили всичко в мореплаването, а Гавин беше един от най-прозорливите в осъзнаването какво носят бързите промени. Черногвардейците биха открили онези корабостроителници, стига да ги има, само за няколко седмици. А с толкова дървесина, струпана на едно място, стигаше и един-единствен способен червен притеглящ. Щяха да унищожат флота на Цветния принц преди да е омърсил морето.

„Ако аз бях на власт, всичко щеше да се подреди по-добре.“ Любимият девиз на всеки тиран.

— На какво се хилиш? — ядоса се нукабата.

— Имам здравето си, семейството си, ръка и половина, две зорки очи, защо да не се радвам?

— Скоро ще променим това — изръмжа тя.

— Точно затова го казах на шега…

Лицето ѝ се разкриви и изведнъж много му олекна, че този път Харуру не си носи пистолет. Тя не понасяше снизходителност.

„Мозъкът ми се рови в очевидното, може би за да не мисли за предстоящото.“

— Макар че ще седя толкова близо до тебе, че да чувам съскането и пукането на очите ти, да се наслаждавам на писъците ти, как ми се иска да бъда и на кораба, който ще те откара у дома. Да гледам как трепериш и се гърчиш от всяко докосване, от всеки глас, как се чудиш кой ли от тях е твоят убиец и се питаш можеш ли да избегнеш смъртта, която е пред очите ти… само в преносния смисъл. Докато те бръснат, няма да знаеш дали същото острие по-късно ще ти пререже гърлото. Какви ли жестоки кошмари ще те мъчат, преди да умреш?

— Добре де, играеш похвално злата тържествуваща коварна кучка, ламтяща да е кралица. Но преиграваш и това е скучно. Ще го правим или няма да го правим? Няма къде да избягам, докато съм в килия.

— Такива събития е задължително да се случват по пладне. И аз няма да ти оставя никакъв шанс за бягство. Исках да го направим утре, на Слънцеднев, но рутгарците имат други възгледи за приличието.

— Да, колко жалко, че според тях проливането на кръв осквернява празника.

— Да, жалко — потвърди тя безизразно. — Затова ще го направим днес.

Взираше се в него през дългите минути, за да вкуси тъмата, която той опитваше да прикрие, но тя напираше в гърдите му като поклащащ се бял пашкул с паячета на черна вдовица, за да се пръсне накрая в пъплещ взрив. Опитваше да не допусне ужаса до лицето си, да спре страха, който уж вече не можеше да изпита. Грешеше и безнадеждността преля в тъмна вълна над съпротивата му, над престорената смелост и покри лицето му.

Харуру видя това и се усмихна.

Накрая някой потропа на вратата.

— Ваше преосвещенство, време е.

79.

Малко след като Кип успя да се скрие в стаята си с натежала глава и откъслечни видения, някой затропа припряно на вратата. Тея.

— Върви си — помоли той с глас на сприхаво дете и стана неприятен дори на себе си.

— Трошач, имаш нужда от помощта ми.

Но щом тя каза „Трошач“, той чу отново „Диакоптес“, двата езика се сблъскаха и оплетоха в главата му. Диакоптес — Разделящия. Чу жена да прошепва името до ухото му, споделяше тайна. Чу старец да го вие в далечината. Чу тълпа да го скандира и накрая то се сля с „Тро-шач, Тро-шач!“.

— Трошач, отвори — настоя Тея и той се върна в собственото си „аз“, облегнат на рамката, провесил глава, заслушан в разтуптяното си сърце.

Отвори вратата и Тея нахълта.

— Време е да решиш какво ще правиш. Дядо ти ще научи всеки миг, че брат ти е пристигнал. Ако вече не е научил. Ще повика Зимун, после ще повика и тебе. Права ли съм?

— Предполагам.

— И какво ще се случи?

— Последния път опитахме да се убием взаимно, а Зимун не е от хората, които прощават и забравят.

Но когато изрече името на Зимун, то отекна в главата му. Зимун Танцьора. Пред очите му се мярна гора, лъчи светлина пронизваха мъгла, надигаща се над ливада. Добре познат му мъж, проснат пред него. В несвяст? Не, мъртъв. Кип не се съмняваше в това. И…

Видението изчезна, пометено от размътила погледа му болка.

— Трошач! Не се отплесвай! Който се помайва…

— … губи — довърши пословицата Кип.

— И така, имаш избор. Чакаш дядо ти да те повика и пак играеш по свирката му или бягаш.

— Да бягам ли? — възкликна той.

Бели и черни петна още се побутваха дружески пред очите му.

— Качваш се на кораб и отплаваш. Накъдето ще да е.

— Дори не знам къде да платя за…

— Аз знам.

— Или колко да платя…

— Двеста данара. Скътал си пет пъти повече.

Тея посочи скритите монети.

— И ти ли знаеш?

— Какъвто ще да си, Трошач, хич не си потаен.

Трошач. И пак сякаш някой удари гонг до ухото му. Но това не отвлече вниманието му напълно. Тея обикновено не му говореше така. Тя се отдръпваше от него. А Кип дори не знаеше с какво е заслужил това.

— Сърдиш се, защото ти казах за протеклия нос ли?

— Кип! Нямаме време!

Но по наметалото ѝ плъзна червено, докато тя не забеляза и то мигновено се върна към скучната си сивота.

Кип сложи зелените очила на носа си и опита да притегли достатъчно луксин, за да побутне парите си от гредата, но трудно сдържа гаденето.

— Тея, дали не би могла да притеглиш, за да бутнеш… А, да, ти притегляш само парил. Извинявай.

— Вдигни ме — отсече тя.

Толкова отдавна тренираха заедно, че Кип я послуша по навик.

Намислихме аз да я избутам до перваза, тя да легне там и да протегне ръка, за да се хвана. Аз съм много по-тежък. Винаги го правим така.

Но пожарът е твърде силен. Почти бездимен, но бушува. Червените запращат луксин в къщата. Престарават се, но ние ги накарахме да се уплашат, че имат насреща си двойка Искрящи наметала.

Подхвърлям Гебалин нагоре, краят на наметалото ѝ се подпалва.

Тея подскочи, сграбчи пръчките монети, Кип я хвана ловко и я спусна на пода. Замаян от видението с огъня, задържа ръцете си на кръста ѝ малко по-дълго.

— Кип!

Тупна го по китката с монетите.

— Из… извинявай.

Щеше да се засрами много повече, ако болката не го мъчеше толкова.

— Името на капитана е Бен Двата топа. Няма да му дадеш нито данар повече от двеста, разбра ли? Той вече се съгласи. Отивам на Синия кей в източната част на пристанището. Размърдай се! Сигурно вече сме…

Прекъсна ги груб удар по вратата.

— Кип, аз съм дядо ти. Отвори. Спешно е.

Господаря. Ръцете оцветени в червено от предателството. Перото изписва редове — пишеше на Цветния принц. Стана бяс и не знаеше как да се отърве, затова намисли да се „присъедини“ към Цветния принц. После щеше да предаде и него. Но ако отидеше при Цветния принц, щеше да спечели време, а тъкмо от това скъпоценно време се нуждаеше Господаря сега.

Кип примижа. Главата му щеше да се пръсне.

Тея проклинаше безмълвно, после прошепна:

— Не отваряй!

Отначало не можеше да мисли. После можеше да мисли само за картите в джобовете си. А Тея вече пристъпваше към бюрото му. Кип ѝ подаде кутиите, тя ги пъхна под някакви дрехи и затвори чекмеджето безшумно.

— Помайвах се — промърмори Кип. — А уж не го правя.

Да му се не види! Отвори вратата. Андрос Гайл влезе, без да чака покана. Погледна Тея, може би изненадан, че я заварва тук.

— Хъм, много приятно се закръгляш. — Погледът му се плъзгаше по нея от главата до петите. — Вече съжалявам, че Кип те спечели на карти от мен. — Усмивчицата му не преливаше от чар. — Ако желаеш да ме навестиш в покоите ми… доброволно, моля те, намини да се видим.

Тея едва не отскочи от стареца. Кип знаеше каквото тя не разбираше — Андрос изобщо не говореше сериозно. Не изпитваше влечение към толкова млади жени. Щом беше равнодушен към Тизис, нямаше как да обърне внимание на Тея. Просто прибягваше до поредната низост, за да изцапа поне малко присъщата ѝ почтеност. Искаше да я смути. И успя.

— Върви си, калийн — заповяда Андрос и се обърна към Кип.

— Аз съм свободна…

— Върви си! — прекъсна я той.

Андрос беше промахос, но дори без тежестта на новата си титла очакваше безпрекословно подчинение. И Тея направо избяга от стаята. Старецът затвори вратата.

— Тя дойде ли при тебе?

— Коя? — попита Кип.

— Тизис. Дойде ли? Научих от шпионите си, че един кораб на Маларгос се подготвя тихомълком да отплава довечера. Кораб за контрабанда, много бърз, но те не знаят, че аз знам кои са истинските собственици. Дойде ли да ти предложи брак, или не дойде?

Дълго мълчание.

— Дойде — призна Кип.

Андрос плесна с ръкавиците по дланта на лявата си ръка и се усмихна.

— Толкова е приятно да съм прав. А това предвиждане… Имаше нещо гениално в него, ако ще да звучи като самохвалство. Нова в играта, поривиста, хваната в капан. Не е лесно да предвидиш постъпките ѝ. Спа ли с нея?

Кип завъртя глава. И се засрами. Защо не казваше на дъртия мръсник да си гледа работата? Защо се държеше сговорчиво със своя враг?

— Е, можеш да заведеш жребеца при разгонената кобила, но не можеш да го накараш да ѝ се качи. Обикновено мъжете от рода Гайл не си поплюваме в това. Един съвет — отърви се от тази лой. Току-виж откриеш, че под нея се е спотайвала похот.

Кип отвори уста, без дори да знае какво ще каже, но му беше безразлично, просто щеше да гръмне с този свой словесен мускет… Но Андрос изпружи пръст.

— Впрочем не съм тук да те поучавам, драги. Дойдох да ти дам шанс за избор. Малцина на този свят получават решаващия избор в живота си поднесен на тепсия и надписан. Но ти си по-особен, затова съм щедър с тебе. Ще ми ги дадеш ли?

— Кое?

— Картите, Кип!

— Ти не ме изпрати да търся баща си. Не спази обещанието си.

— Нищо подобно. Споразумяхме се аз да избера момента. Имам намерение да те изпратя с отряда, който ще му върне свободата. Ти използваш добре престоя си тук. Не съм свикнал да прахосвам времето и дарбите на онези, които ми служат. А сега… Моите карти при тебе ли са?

Кип почувства как бъдещето му се изплъзва.

— Не.

Не знаеше дали не би дал картите на дядо си, ако можеше. Въпреки всичко. Не, залъгваше се. Щеше да ги даде. Защото беше страхливец. Да, страхливец.

Андрос въздъхна.

— Знаеш ли, наистина имах намерение да те направя Призмата. Щях да те подготвя, да ти дам — на тебе, копелето от затънтеното село — седем години като един от най-могъщите хора в света. Щях да те направя — тебе, дебелото сираче — най-обожавания мъж на света. И ако се окажеше схватлив, би могъл да продължиш царстването си. Но в тебе няма много от кръвта на Гайл. Не и колкото да прикриеш до някое време амбициите си и да изпълняваш заповедите ми. Твърде празноглав си, за да участваш в играта на най-високото ѝ равнище. Щях да ти възложа друга задача — същата като на твоя брат. Победителят става Призмата.

— Промахосът не решава кой да е Призма.

Кип обаче само повтаряше думите на Куентин. А Андрос Гайл се подсмихна самодоволно.

— Но можеш да дърпаш конците на онези, които решават — добави Кип със свито сърце.

„Знаех си, че Куентин не е прав.“

— Как мислиш, с какво се занимавах през цялото време, откакто Гавин го няма? И през целия си живот?

„Подреждаш света според прищевките си. Съсипваш и жертваш хората, все едно са карти, сякаш само играта има значение.“

— И каква е задачата?

— Да унищожите зелената напаст и да ми донесете нещо.

— Моля?! Аз унищожих зелената напаст!

Лицето на Андрос светна от усмивката му.

— О-о, учиш се на самочувствие. Виж ти… Постижение, в което хиляди хора дадоха всичко от себе си, но ти с лекота се намърда на мястото на героя, сякаш си го извършил сам. Любимият номер на благородниците. Мръсничък, да, но пък е прастара традиция. Поздравявам те. Истината е обаче, че зелената напаст се възстановява или вече се е възстановила. Провалил си се. Трябва да вземеш зародишния кристал на напастта, иначе тя просто си израства наново.

Кип се почувства като смазан от канара.

— Значи всичко, което направихме… унищожението на целия флот… битката при Ру, превземането на Руишки нос, загиналите… било е напразно?

— Това беше неуспех за нашите врагове. Те имаха зародишния кристал, зелената напаст и Атират. Загубиха всичко това… но ние не можахме да им го отнемем.

Самата идея да тръгне пак, за да се бие срещу зелената напаст, му допадаше не повече от представата как се връща доброволно в онзи гъмжащ от плъхове шкаф.

— Значи затова изглеждаше толкова некадърен там?

— Какво?!

Никой не си позволяваше да нарече някой Гайл некадърник.

— Ти поведе флота към Ру и правеше всичко погрешно… Ако беше искал да спасиш града… Изобщо не си и помислял за това.

— Ако бяхме спасили града, но бяхме изтървали зелената напаст, щяхме да загубим войната. Както и града само след няколко дни.

— Но за тебе е било все едно дали ще го спасиш. Това е важното.

— Като знаеш толкова, обясни ми как трябваше да командваме силите си, за да завърши всичко добре. Стига глупости. Не изпълни заръката ми, а Слънцеднев е утре. Ти няма да си Призмата.

Думите заехтяха в паметта му. „Ти няма да си Призмата“ — беше му казала и Янус Бориг. Ясно като бял ден. Пророчествата обикновено не са такива, нали? В тях всичко е мъгляво и двусмислено. Пушеци, огледала, сумрак и проблясващи светлинки, за да заблудят простодушните. Ако е изречено толкова прямо, това прави ли го по-неизбежно, или напротив?

Но Кип се двоумеше доколко може да вярва на Андрос Гайл. Да тръгнеш на лов за зелената напаст е голямо начинание, няма спор, но да пожертваш целия флот? Ако подозираш капан, пъхаш в него няколко кораба, не всички. Дори главната цел на Андрос тогава да беше унищожаването на напастта, не беше задължително да е проявил божествена предвидливост. Пък и тогава още беше червен бяс. Това несъмнено бе помрачило разсъдъка му в напора на страстите. Дали сега лъжеше и себе си, за да си внуши, че загубите са били част от плана?

Кип пак понечи да възрази. И се отказа. Андрос продължаваше невъзмутимо:

— Но сега имаш друг избор — да се омъжиш за Тизис, довечера. Аз ще се погрижа някой луксиат да ви бракосъчетае тайно, защото вярва, че любовта е над всичко. Не ме интересува какви приказки ще ѝ пробутваш отначало. Но ще я убедиш постепенно, че си се влюбил искрено, ще направиш всичко възможно и тя да се влюби в тебе. Това е жизненоважно, разбираш ли? Ще останеш с нея и от време на време ще ми изпращаш донесения. Ейрени Маларгос има големи планове, а аз тъй и не успях да внедря шпионин в близкото ѝ обкръжение, за да ги науча. Ще им служиш под предлог, че ме мразиш. Брат ти ще е Призмата… но Призмите обикновено издържат само по седем години. Можеш да почакаш, какво ще кажеш? Ще имаш жена красавица, ще имаш богатство. Дори бих склонил да вземеш със себе си твоята малка приятелка Тея, за да ти пази гърба… и да ти топли леглото, ако е нужно.

— В най-лошия случай, Кип, ще се измъкнеш жив от Големи Яспис — продължи дядо му. — Знам, че е имало покушения срещу тебе, но аз нямам нищо общо с тях. Не ми се вярва обаче да престанат, ако си тук. Нужно ти е време, за да бъдеш в безопасност, да съзрееш, да овладееш силите и уменията си. Ти си на шестнайсет и вече започваш да откриваш какъв можеш да бъдеш. Но още не си станал мъж, а тук ще се сблъскаш с предизвикателства, които засега са непосилни за тебе. Ако внимаваш колко притегляш, след няколко години можеш да се върнеш тук като главата на най-видния рутгарски род, ако не и като сатрап… и пълноспектърен полихром. Тогава ще се помирим пред всички, ще се обединим и всичко мое ще стане твое. Браковете често са път към мир и съюз, а твоят ще изпълни и двете предназначения, както в близкото бъдеще, така и в далечното.

— И от мен се иска само да стана твой шпионин.

— Да, да, знам, оцеляването е мръсен занаят. Ако те отвращава, остави други да се занимават с него. От тебе се иска да станеш мой наследник. Ще служиш на промахоса и на сатрапиите, не само на своя род. В това няма безчестие.

— Ако е така, защо надушвам нещо гнило? — възрази Кип.

— Защото си млад и не си научил разликата между угризенията и страха. С други думи, не можеш да различиш задника си от лакътя.

— О, не. — Кип поклати глава. — Под твоето наставничество се научих да разпознавам задниците на мига.

— Значи няма защо да се тревожа за срещата ти с Бен Двата топа.

Кип бе научил името на капитана само преди минути и не можа да прикрие смайването си.

— Да, знам всичко за него — натърти Андрос. — Той не превозва товари, а роби. И е твърде предпазлив, за да предлага на семействата им да ги откупят. Тръгнеш ли с него, ще ти подреже ушите и ще те окове на весло. Не смяташ ли, че второ подобно премеждие в рода е твърде много?

— Аз…

— Кип, твоите приятели не са толкова хитри, колкото се надяваш. И ти не си. И като стигнахме дотук… Каквато и участ да си избереш, ще ми дадеш картите преди да тръгнеш. В това нямаш избор.

Истински страх прониза Кип.

— Нали ти казах, че не са…

— Нямаш избор. Трябва да…

Пред очите на Кип лицето му изведнъж се разми, заменено от много по-младия Андрос Гайл, жизнен и силен, застанал в имението си до своя тринайсетгодишен син.

„Ти трябва да направиш това, Гавин. Целият ни род, цялата ни сатрапия, целият свят, цялата история зависят от тебе. Един Гайл не мига срещу заслепяващата светлина на дълга.“

Пренесе се обратно срещу скованото от недоверие старо лице на дядо си.

— Кип, покажи ми какво имаш в джобовете.

— Не искаш да ме чуеш.

Нямаше сили да се зарадва, че картите са в бюрото, а не в джобовете му. Каква нищожна победа…

— Да, момче, не искам да слушам лъжи. И мога да позная кога ме лъжеш.

Нова лъжа се пръкна в ума на Кип и той зърна тясна пътека към надеждата.

— Лъжа те от страх какво можеш да ми направиш. Но вече не ми пука. Аз ѝ спасих живота, дядо, макар и само за няколко минути.

— За Янус Бориг ли говориш?! Знаех си!

— Някой прати убийци при нея. Необикновени убийци, които имат дарбата да стават невидими. Аз ги заварих да тършуват в къщата ѝ и успях да ги различа в подчервеното. Те не очакваха, че съм способен да ги виждам. Провървя ми. Убих и двамата, но задействахме няколко капана и всичко пламна. Опитах се да изнеса Янус навън, още дишаше. Накара ме да взема наметалата на убийците, но щом поисках да я вдигна на ръце, пак ме спря. Грабна ето това.

Кип се чудеше що за безумие го обзе, но не виждаше друг изход. Извади кутията за карти на Янус Бориг. В очите на Андрос Гайл пламна хищен копнеж. Протегна ръка, но Кип не му даде кутията.

— Защо е счупена? — Андрос се намръщи.

Разбира се, вълнуваха го картите, не смъртта на Янус Бориг.

— Тя умря, преди да я отнеса на две пресечки оттам. Прибрах се тук и дадох на баща ми наметалата и…

— И двете ли?

— Да — потвърди Кип.

Нищо друго не му оставаше. Лъжите му нямаше да звучат правдоподобно, ако не затрупаше дядо си с цял куп верни сведения. А и не искаше сам да се насади в клопка. Как да знае какво е научил Андрос досега?

— Дадох му и картите. То се знае, първо ги прегледах набързо. Име след име — толкова много, че се замаях. Случи се точно в нощта, когато Гавин се върна. Намери ме и взе картите. Не ги видях повече… до днес.

— Казваш ми, че си ги намерил днес?

— Заклевам се в надеждата си да се слея със светлината.

— Дай ми ги!

Кип завъртя глава.

— Още не разбираш. Щях да ти ги донеса. Разбира се, след като ги прегледам отново. И след като си запиша всички имена. Може би дори щях да опитам да се взра задълбочено в някоя и друга карта. Или нямаше да се престраша. Янус ми каза, че е заложила в тях капани, които могат да унищожат ума на човек.

Изду бузи в шумна въздишка. Не се преструваше. Настина му се струваше, че би си загубил ума от картите. И не вярваше, че няма да преживее тепърва какво ли не заради тях.

— Те бяха скрити в тренировъчната зала на Гавин. И когато ги намерих…

Чак сега даде кутията на дядо си. Веждите на Андрос се събраха на челото му. За него беше омразно да не разбира всичко веднага. Държеше кутията като отровна змия. Остави я на бюрото, сложи си ръкавиците и я отвори много предпазливо. Не го сполетя нищо лошо и той взе горната карта и придирчиво огледа гърба ѝ.

— Да, това е сътворено от нея. Не може да бъде подправено. — Вдигна поглед към Кип. — Моите поздравления, момко, май има някаква надежда да станеш Призмата в края на краищата.

Кип само тръсна глава. Андрос се начумери, обърна картата и се сепна, щом видя, че е празна. Обърна втора карта. Празна. Още една и още една. Раздели колодата и се взря в карта по средата. Накрая пръсна цялата колода върху бюрото. Всички карти бяха празни.

— Не! — изкрещя той. — Не!!!

Вратата се отвори с трясък и двама черногвардейци нахълтаха с извадени ножове и очила на лицата, готови да притеглят. Търсеха нападател и, разбира се, погледите им се спряха върху Кип.

Андрос вдигна ръка и посочи вратата на Джил Грейлинг и Бая Ниел.

— Вън! Излезте веднага!

Те се подчиниха незабавно. Андрос Гайл очевидно не би търпял нищо друго. Но дори не се извиниха за нахлуването, което според Кип показваше, че и надменността на дядо му си има цена.

Още преди вратата да се затвори Андрос избухна:

— Какво си направил?! Това не е каквото поисках от тебе. И ти отнема шанса да станеш Призма.

— Не ме оставяш да обясня. Намерих ги такива. Месеци наред търсих и ги намерих… такива. След всички заплахи, които трябваше да чуя от тебе. Накрая успях и… нищо. Знаех си, че няма да ми повярваш.

— Ти си ги унищожил.

— Аз още се страхувам от онази старица, макар че видях със собствените си очи как умря. Не бих посмял да посегна на картите. Тя беше побъркана! Навсякъде в дома ѝ имаше огнени капани до бурета с черен барут.

„Не се увличай, Кип. Остави кукичката във водата.“

Андрос го гледаше недоверчиво.

— Значи или Гавин е унищожил картите съзнателно или неволно, или някой друг ги е намерил и е направил същото съзнателно или неволно. Къде ги намери?

— Пъхнати в голям чувал, в тренировъчната зала на Гавин.

Андрос се замисли.

— Значи е почти невероятно някой друг да ги е сложил там… освен ако Железни не е подхванал своя игра. Разбира се, той би могъл да хлътне по-лесно в капан, скрит в картите. Не… Гавин е бил. Така е научил за…

Очите на Андрос светнаха и Кип разбра, че е захапал кукичката. Обяснението пасваше на някакво негово подозрение и той дори щеше да издаде неволно някаква тайна, докато умуваше на глас.

Слабостта на паяка — че вижда във всяка провиснала нишка част от паяжина.

— Момче, назови всяка карта, която можеш да си спомниш. Току-виж успея да се досетя за нещо дори от имената или значението на включените в колодата мъже и жени.

— Видях ги само за малко — каза Кип. — И то преди половин година. — Оролам да се смили над него, дори само изброяването на картите можеше да го влуди. — Добре де, добре. Помня някои.

Седна и затвори очи, за да внуши, че рови в паметта си, но беше заради очакването да му прилошее отново.

— Искрящо наметало.

Всичко в главата му се размъти и той вече вървеше след съвършения задник на Ния по кей някъде в пристанището. Отиваха да убият Янус Бориг. Преглътна.

— И имаше някакъв надпис. „Ако е Светлоцеп…“ Запомних го, защото дотогава не бях чувал за цепещи светлината. Страхувах се да попитам луксиат или магистър…

— Твоите тълкувания не са ми нужни. Имената! — пришпори го Андрос.

— Зимун Танцьора.

И вече стоеше на палубата на голям шлеп, вторачен в гърба на Гавин Гайл, опитваше се да изглежда колкото се може по-дребен и безобиден. Опипваше скрития под туниката нож и чакаше сгоден случай.

— Зимун? — обади се като ехо дядо му. — Помниш ли тази карта? Как изглеждаше?

— Нали не са ти нужни моите тъл… — Погледът на Андрос го накара да си затвори устата. — Не помня какво правеше, но беше Зимун. Невъзможно е да го сбъркам.

— Проклет да си, че си дал картите на Гавин, а не на мен! — изръмжа дядо му.

— По онова време ти се опита да ме убиеш.

— Следващата! Малката Маларгос ще дойде всеки момент, а тогава аз не бива да съм тук. Побързай.

Все едно решаваш да пъхнеш ръката си в огъня. Кип се питаше колко хитроумен е всъщност. Трябваше да ги изброи по-припряно, за да не се досети дядо му, че ги подбира, но и да са достатъчно, че привидно да сподели всичко запомнено, но не твърде много, че дядо му да се чуди как е запомнил толкова карти набързо. А ако не смесеше убедително очаквани и изненадващи карти, Андрос щеше да се досети за измамата. Неизбежно. Кип беше принуден да постигне всичко това с непоносими болки в главата и подскачащи пред мисления му взор видения от всяко назовано име. Адове…

— Нов зелен бяс. Зараждащ се бяс. Кремъклия. Убиец на морски демон — заизрежда той. „Тази последната… Онзи проклет пират. Топчията!“ — Искрящо наметало. Ъ-ъ… Извинявай. Вече я казах. Ъ-ъ… Дий Дий Падащ лист. Юсем Диви. Ахейяд Ярководни. Самила Сайех. — Кип щеше да повърне. Накрая щеше да забрави кой е. — Огледална броня. Падналия пророк. — В последната частица от секундата се спря да не изреди Черния луксин и Господаря. — Плъзгун. Кондор. Вив Сивокожи. Колача от Агбалу. Мускета. Изгорения вероотстъпник. И… да, Ангарска змия.

Андрос изглеждаше толкова вглъбен в себе си, че несъмнено запомняше всяко име. Всяко. От първия път. Този дъртак беше непоносим. Накрая отвори уста.

— Поне си наследил отчасти паметливостта на Гайл, ако не друго. Добре. Видя ли Орея Пулор или някой от синовете ми?

— Орея ли?

— Бялата! — сопна му се Андрос, загубил търпение.

— Не, не. Търсех баща си, но така и не го видях.

— Значи някои карти са непокътнати. Някой ги крие. Може би.

Кип го досмеша незнайно от какво. Андрос вярваше непоклатимо в своите разсъждения. Ако смяташе някого за важен, не се съмняваше, че има посветена на този човек карта. Отъждествяваше своята преценка със съда на историята. Ама че надут пуяк.

— Последен въпрос — натърти дядо му. — Видя ли карта на Светлоносеца?

Лицето на Янус Бориг беше неестествено бяло, сияеше в отразената светлина. „Не вярвам да си ми прибрал четките — каза тя. — Защото… знам вече кой е Светлоносеца.“ И умря.

— На картата… бях аз — промълви Кип.

По-бързо отколкото повечето хора биха осъзнали тежък удар, на лицето на Андрос се смениха потрес, обида и ярост.

— Лъжеш! — викна той и вените на шията му изпъкнаха.

Пристъпи напред, като че ли се канеше да го зашлеви.

— Лъжа, разбира се — потвърди Кип.

Тонът му подсказа други думи: „Слабоумнико, исках да видя как се гърчиш.“

И долови как високомерието му удари по камертона на яростта, която тутакси изстина, щом Андрос проумя, че го разиграват. Кип обаче имаше още какво да му каже.

— Очевидно е, че и ти лъжеш. Ти пробута измишльотината, че аз може да съм Светлоносеца. За да ме мъчиш с нея. Аз знам, че в това няма нищо вярно. Знам и как въртиш интригите си, зловредно старче.

— Наистина ли си си втълпил, че можеш да ме надхитриш? Мен? А аз, Кип, знам какво сте намислили ти и баща ти. Досетих се още откакто се разчу новият ти прякор — Трошача. Добре измислено, за да осигури положението, което имаш. Още по-добре измислено е, че ти го лепнаха други. И направо чудесно, че се възползвахте от навика на черногвардейците да измислят прозвища, за да пробутате най-мъглявия превод на онова име, срещу който луксиатите няма да възразят, но след време много хора си казват: „Всичко е ясно!“ Но и добре измислената хитрина не минава при мен, момко.

— Не те разбирам — каза Кип.

Само че излъга и усещаше как кръвта се оттича от лицето му, вече не само му се гадеше и го болеше главата, а започна да му прималява. Нямаше да проумее вчера или преди два часа. Но сега… Разделящият, раздиращият, разцепващият, разбиващият, унищожаващият. Трошача беше най-сухият и неточен превод на името Диакоптес.

— А, тъй ли било — тържествуващо възкликна Андрос, щом разгада лъжата по изражението на Кип. Отново се почувства господар на положението. — Не се съмнявам, че Гавин ти е пробутал този замисъл, а ти се прояви похвално, като продължи играта и в негово отсъствие — за всеки случай, в очакване той да се върне. След време ще си поговорим по-надълго за това мошеничество. В момента е важен само твоят избор. Възложих ти задача и обещах награда, ако я изпълниш. Ти се провали. Повярвай ми — истинско чудо е, че ще те пощадя. Утре призори брат ти ще бъде назован като избраник за поста на Призмата. До средата на зимата ще стане Призма. С нищо не можеш да попречиш или да го изместиш. Не се съмнявам, че хлапетата от твоята група ще го пазят с огромно удоволствие от заплахи… като тебе.

— Изборът е прост. Ако решиш да бъдеш мой шпионин и да се ожениш за онова момиче, тоест да оцелееш, ела при мен да се разберем, преди да тръгнеш. Избери каквото ти харесва, но ако утре още си тук, ще умреш преди залез. — Андрос килна глава, сякаш бе чул нещо. — Застоях се прекалено. Решавай мъдро, Диакоптес, иначе тази нощ ще е последната не само за мечтите ти.

На излизане тупна с длан по плочката за светлина и стаята потъна в мрак.

80.

Черен луксин

— Майко! — викам. — Майко!

Джарей ме спира още преди входа. Тя е все вкисната и чак запълва рамките на вратите с туловището си, но иначе е изненадващо пъргава.

— Обувките, млади господарю, обувките!

Настъпвам ги поред и измъквам краката си, без да се замисля.

— Къде е тя, Джейджей?

— В градината, Дазен, но тя е…

Аз вече тичам. Робите още подреждат новия ни дом на Големи Яспис, чистят прах, тупат и разстилат килими, перат чаршафи и разместват мебели. Двама млади мъже с туники без ръкави, по ръцете им са изпъкнали жилави мускули, носят диван в коридора. Засилвам се.

Те не ме виждат навреме и очите им се изцъклят, защото чакат да налетя с все сила. Напрягат се целите.

Мятам се на колене в последния миг и се плъзгам под тежкия диван. И изскачам зад него с крясък на победител.

— За малко да ми докараш разрив на сърцето, тъпа… млади господарю! — изревава единият след мен.

О, да! Щом ми кресна, вече знам, че няма да ме издаде на баща ми, защото и аз ще го изпортя.

Нататък в коридора има оставено легло. Скачам, плъзгам се по него, но се омотавам в прашното покривало, падам от другата страна и си удрям коляното. Завличам покривалото на поне двайсетина стъпки, докато опитвам да го смъкна от себе си. Зарязвам го в коридора и понасям нататък целия му прахоляк. Изкуцуквам в градината с вик:

— Майко!

— Тук съм, Дазен. Ела да се запознаеш с…

Но аз вече тичам и скачам в прегръдката ѝ. Тя се разсмива, завърта ме веднъж около себе си и ме пуска да стъпя.

— Дазен, вече си твърде тежък, за да… Какво е това? Мръсен си!

Оставил съм цял сев прах по хубавата ѝ синя рокля.

— Извинявай, мамо!

Знам, че не ми се сърди истински. Тя въздъхва.

— Това е дреболия. Дазен, искам да се запознаеш с моята гостенка и скъпа приятелка — лейди Янус Бориг.

Лейди Бориг седи на стол от ковано желязо. Стара е. Коса със сиви и червени кичури, стегната в кок отзад под шапката, дълъг нос, ярки очи. Пуши дълга лула от морска пяна, украсена с рубини. Избледнелите лунички по ръцете и червеното в косата показват, че е родом от Кървавата гора. А Гавин ме учи на всички старовремски дворцови ритуали в различните сатрапии.

— Майко…

— Дазен, поздрави гостенката.

— Майко, моля те, дай ми шала си.

Заемам поза, каквато подхождала на млад лорд според моя наставник. Вземам шала от ръцете на майка ми. Намятам го на раменете си, нагласям го правилно и се покланям като благородник от Кървавата гора. Човек има нужда от наметало, за да се поклони така.

— Лейди Бориг, дано корените ви растат надълбоко, дано кръглите небеса ви носят слънчеви лъчи и сянка в съвършено съчетание. Дано се множат стадата ви, дано синовете ви са като колчан, пълен със стрели, дано незначителните хорица се боят от вас и дано тигровите вълци излизат на лов само за ваши врагове.

Пфу, последното едва не го пропуснах…

Лейди Янус Бориг се взира безмълвно в мен.

— Опасявам се, че е паметлив като баща си — казва майка ми.

— И чаровен като майка си. Помня добре как ти покоряваше сърцата на възрастните, когато беше на неговите години.

— Глезя го — признава майка ми. — Знам, че не бива.

— Но продължаваш, защото…

Лейди Янус Бориг посочва с лулата нанякъде. За баща ми ли намеква? Не разбирам думите ѝ.

— Именно.

— Моля те, отдели време за сина си — казва лейди Янус Бориг. — Нашият разговор може да почака. Представи си, че не съм тук.

Гледам ту нея, ту майка си. Всичко е наопаки. Възрастните никога не чакат децата да говорят първи. Изобщо не си представям баща ми да каже такова нещо дори на Гавин. Но тя май е съвсем сериозна.

— Излязохте с магистър Кирос ли? — подхваща майка ми.

— След уроците играхме около Големия фонтан и си побъбрих с други момчета. Казаха ми, че техните наставници им обясняват за видове луксин, за които магистър Кирос не иска да говори с мен. Казаха, че е така, защото не ми стигал ум. Било само за напреднали. Попитах го, а той дори не ми отговори. Вярно е, нали?

Лицето на майка ми помръква и целият свят притъмнява.

— Я да се досетя… пак си слушал приказките на момчетата Белодъб, нали? Знаеш, че търсят как да те жилнат, след като брат ти насини окото на Тавос миналата седмица.

— Знам, майко, не отидох при тях нарочно…

Олеле.

— А, значи все пак Гавин го е ударил. Миналата седмица ти ми каза, че дори не знаеш какво се е случило.

За кой ли път изплюх камъчето. И аз щях да си го отнеса от Гавин заради това.

— Мамо, ти ме изигра!

— Синко, ти ме излъга.

Да се измъкна от това, докато е време…

— Толкова са много, че където и да ме заведат наставниците, все срещам някой от тях.

— Да, сине. Струва си да запомниш това.

— Какво да запомня?

— Те са повече от нас.

Сумтя и отмятам глава като баща си.

— Не ме е страх от нищо. Аз съм Гайл.

Майка ми се засмива, макар че не иска. Закрива устата си с длан и потиска смеха, но очите ѝ отново са весели и знам, че не ми е ядосана.

— Малкото ми момче расте бързо, а? — Поглежда лейди Янус Бориг. — Виждаш ли?

— Виждам, да.

По гласа ѝ познавам, че не е доволна.

— Пораснах ли толкова, че да уча за видовете луксин? — питам обнадеждено.

Иначе шансът ще ми се изплъзне. Майка ми се мръщи и аз се старая с всички сили да съм симпатичен и безобиден. Тя въздиша.

— Няма да казваш на баща си, нали?

— Обещавам!

Но тя се двоуми и извива глава.

— Лейди Бориг? Имам причини да мисля, че твоите знания надхвърлят моите.

— Така си е.

Върхът на показалеца на лейди Бориг изведнъж светва като нажежен и тя го пъха в чашката на лулата. Притегля подчервено. Засмуква дима и накрая се обвива в цял облак.

— Колко искаш да му кажа? Впрочем колко искаш да научиш и ти? Това ще ти навлече кошмари.

— Нали нямаш намерение да му говориш за чер…

— Точно това е намерението ми — прекъсва я лейди Янус Бориг. — Фелия, синът ти не само изпреварва годините си. Той е плашещо схватлив, хубав, обаятелен и ужасно разглезен. С други думи, има всички необходими заложби да израсне в истинско чудовище.

Майка ми мига стъписано. Никой не смее да ѝ говори така.

— И все пак имам някои съмнения… — Лейди Бориг дръпва силно от лулата и не само задържа дима в устата си, а го вдишва. Майка ми не продумва и разбирам колко уважава тази страшна стара дама. — Познах ли, че по-големият му брат го ступва понякога?

— Ту са неразделни приятели, ту са свирепи врагове.

— Случвало ли се е някога да победиш в сбиване с Гавин? — пита ме старицата.

Аз въртя глава и се мръщя.

— Мислиш си, че не те харесвам — казва лейди Янус Бориг. — И си твърде далеч от истината. — Взира се в майка ми. — Най-добре позволи на момчетата Белодъб да го набият здравата няколко пъти.

— Какво?!

— Имаш хитростта, за да се погрижиш някой от по-малките да бъде насъскан, за да не му счупи нещо. Но може би счупеният нос, който ще поразвали хубостта на Дазен, ще му е от голяма полза. А ако научи, че не е непобедим, това ще е от голяма полза за света.

Майка ми пита съвсем тихо:

— Това… от дарбата си ли го научи?

— Я стига. Не изричам пророчество. Просто съм по-мъдра от тебе, момиче.

Майка ми приема упрека мълчаливо. Изведнъж ми се привижда, че е много млада.

— Ще му кажа за черния луксин, но или самата истина, или нищо. Според мен така ще е най-добре за него. Но ти ще си тази, която ще се примирява с писъците от тежки сънища през нощта.

— Ако той смята, че е готов — отвръща майка ми и очите ѝ пламват.

— Каза, че не те е страх от нищо. — Лейди Янус Бориг ме поглежда. — И сега ли не се страхуваш?

Щракане.

Изведнъж Кип се озова в непрогледен мрак. И се опомни. Къде се намираше? И кога?

Притегли подчервено и разшири зениците си. Собствената му стая. А щракането?

Доближи вратата, отвори я, надникна. Андрос Гайл тепърва се скриваше зад ъгъла в коридора.

Това пък що за чудо от деветте ада беше?

Преживяването на спомена в картата се бе случило почти мигновено. Кип бе чул щракването на бравата.

И съмненията му изчезнаха — не бе казал истината на Тея. Вярно, беше оплескал всичко, но не защото задейства капан, оставен от Янус Бориг в картите. А защото не заличи картите. Пое ги в себе си. Всичките… И го налегна внезапната, неоспорима, изсмукваща силите увереност, че те ще го тласнат към безумие.

81.

Тея само се престори, че бяга. Щом Андрос Гайл я изгони, за да говори с Кип, тя подмина припряно застаналите на пост пред вратата черногвардейци, свърна в коридора и повика асансьора, но не влезе.

Вдигна качулката на наметалото си. Огледа се наляво и надясно, не видя никого и пожела да стане невидима.

И нищо не се случи.

Опипа яката и намери нашийника — тънка метална лента, свързана с плата на много места. Стегна го около шията си. Цялата потръпна от отвращение.

Никой на Ясписите не слагаше нашийници на робите си. Смяташе се за нелепост. Побоищата и другите наказания за непокорство се извършваха зад стените на дома, не пред очите на хората. Никой господар не искаше да се излага публично, като наказва роба си. Разбира се, робите знаеха много добре, че ако се репчат навън, удовлетворението ще е съвсем кратко, защото само ще си изпросят двойно по-сурово наказание.

Други градове и други хора не се държаха толкова цивилизовано… или не виждаха полза в такова лицемерие. Тея не за пръв път имаше нашийник, но за пръв път го носеше по своя воля. Усещането беше трудно поносимо.

„Хайде, Тея, имаш работа. И малко време. Може да излезе всеки миг. Ти още не си проумяла как да използваш тази проклетия.“

Избута настрани мускалчето със зехтина. Пръстите ѝ държаха хлабаво закопчалката на нашийника. Не мърдаше. Дишаше дълбоко, почти до виене на свят, и внимаваше да не стиска твърде силно гадната закопчалка.

„Вериги… Досега правех всичко възможно да се отърва от веригите.“

Някаква част от ума ѝ възразяваше. Врели-некипели за разликата между робството и наметалото, което ѝ дава нови сили. Това не потискаше погнусата, извираща от самата ѝ плът.

„Тези вериги си ги избирам сама.“

Стегна нашийника още по-плътно и напрегна волята си. От нашийника се подадоха шипчета и се забиха от двете страни на шията ѝ. Заболя я така, че тя се преви и щеше да изпищи.

Но дъхът ѝ спря от друго. Почувства го. В наметалото имаше присъствие. Не беше цялостна личност. Ако хирурзите бяха прави в догадките си и хората мислеха с мозъците си, можеше да се каже, че наметалото съдържаше всички части на мозък, които разцепват светлината и правят магия, но само сянка на собствена воля. За направата на това наметало някоя бе дала живота си… или някой друг ѝ го бе отнел. Наметалото знаеше как да разцепва светлината по начини, които Тея тепърва започна да напипва, когато се прокрадна в покоите на Бялата.

През целия си живот се бореше за всяка крачка напред. Можеше да пее, но други робини запомняха вярно всяка мелодия, щом я чуят дори веднъж. Можеше да се бие, но виждаше други черногвардейци да редуват хвърляния, удари и ритници толкова плавно и ловко, сякаш схватката беше език и те изричаха сложни убедителни доводи. Собственият ѝ боен стил беше рязък и бърз, но твърде прост, без никаква изтънченост. Стигаше ѝ умът да разбере, че Круксър или Винсен ще се наредят сред най-добрите бойци, уменията им нарастваха с огромни скокове. Никога нямаше да постигне това. Не можеше да стане по-бърза. Обсегът на ръцете и краката ѝ беше опасно малък. Сред хора като Големия Лео, Кип и Железни не можеше да се смята за силна. Точността ѝ щеше да се подобрява, също и знанията къде и кога да удари. Но щеше да си остане посредствена сред блестящите, всяка частица от способностите ѝ извоювана с най-тежък труд.

Не се отличаваше и в учението. Бен-хадад четеше трудно, но находчивостта му нямаше предели, взираше се в механизмите от предавки, макари и тежести, откриваше свойствата на всеки луксин и измисляше нови машини като на игра. Кип запомняше всичко и беше изумително прозорлив. Ако учението можеше да се сравни с краснопис, те двамата пишеха прекрасно и изпъстряха ръкописите си с рисунки за собствено забавление. Тея пък стискаше перото с юмрук.

От досега с волята, даваща живот на това наметало, Тея се увери за миг в две неща. Първо, че разцепването на светлината с майсторството на древните бродници в мъглата е по-тежко за постигане от всяко друго магическо или обикновено умение на света. Все едно да жонглира, да тича и да пее едновременно. С превръзка на очите. Второ, по-важното беше, че го разбираше по усет.

От натрупания с наметалото опит щеше да научи повече, отколкото от всеки наставник.

И вече откриваше с какво това наметало превъзхожда останалите. Никое от наметалата, дори нейното, не разцепваше светлината отвъд видимия спектър. Истинската бродница в мъглата използваше искрящото наметало да я прикрива във видимата светлина, а самата тя се криеше чрез мъгла от парил в другите две части от спектъра.

Обяснението стана очевидно — наричали са ги бродници в мъглата не защото са били невидими или са били достъпни за погледа като в мъгла, а защото са вървели в собствен облак от парил. Винаги.

Наметалото щеше да я научи как да прави това.

Дори без да очаква, Тея откри и в какво е ненадмината, и предназначението си. Струваше ѝ се, че е напълно възможно никой друг на света да не разбира докрай онова, което бе прозряла. И за пръв път в живота си не се чувстваше посредствена. Щеше да се разплаче, но чу как вратата зад ъгъла се отвори и Андрос Гайл изръмжа нещо на черногвардейците.

Притеглянето на тънка нишка парил стигаше, за да задейства наметалото. Тея намести качулката на главата си и посегна да стегне вървите. Нямаше върви. Тя опипваше за каквито и да било закопчалки, но щом събра ръбовете на качулката, те се долепиха плътно, сякаш в тях имаше магнити. Много по-бързо от другите искрящи наметала. Но и с това наметало нямаше как да прикрие напълно очите си, без да се заслепи — няма светлина, няма и зрение. Може би в някои случаи беше по-добре да ги закрива, но знаеше, че ще се плаши. Засега щеше да разчита на кратки погледи с крайчеца на окото или прокрадване ниско, където враговете не очакват да зърнат очи.

Дребничката ѝ фигура помагаше, то се знае, но трябваше да внимава, за да не стане самонадеяна.

И веднага се сблъска с първото затруднение. Андрос и телохранителите му идваха към нея. Колко силно беше доверието ѝ в наметалото?

Дишаше бавно и дълбоко, когато тримата я доближиха и застанаха встрани, озърташе се припряно към тях и се извръщаше. Подминаха я.

Настръхна от главата до петите. Беше невидима!

Докато чакаха асансьора, Андрос каза на черногвардейците:

— Отивам в дома си. Повикайте отделение от Бялата гвардия да ни придружи.

Разбира се, те се засегнаха. Разбира се, не казаха нищо, понесоха обидата като професионални войници. Но за Тея беше странно, че не помнеше Андрос Гайл да се е отбивал скоро в дома си на Големи Яспис. Защо отиваше там точно сега?

В деня когато неговият изгубен внук е стъпил на кея? От думите на Самит бе останала с впечатлението, че момчето е обявявало кое е едва ли не пред всеки срещнат. Не ѝ се вярваше, че Андрос Гайл ще тръгне към дома си, ако внук му идва в Хромария. Андрос Гайл беше винаги в центъра на събитията… или правеше необходимото този център да се премести при него.

Значи се беше погрижил момчето да бъде отведено в дома му, за да се срещнат без нежелани свидетели.

Освен Тея.

Тя се ухили. Надникна в шахтата, за да види къде ще спре асансьорът. На първия етаж.

Изчака половин минута, стъпи на друг кръг в механизма и нагласи тежестите. Спусна се бавно.

Търсеше Андрос Гайл, но не го забелязваше. Тръгна към голямата врата, която скоро щеше да бъде затворена за нощта, и го зърна сред цял куп бели и черни наметала. Излизаше от Хромария. Тя го последва.

Имаше нещо безмерно въодушевяващо, дори опияняващо в невидимостта. Тук бяха притеглящи от целия свят, най-способните в Седемте сатрапии, но дори не можеха да усетят, че е сред тях. Нищо чудно нямаше в привързаността на убийците от Ордена към тези наметала, дори ако не използваха докрай възможностите им. Изумително…

Но и изненадващо трудно. Тея се провираше по навик и в най-гъстите тълпи, но едно е да се плъзнеш покрай човек, който не ти обръща внимание, друго е да те прегази онзи, който дори не подозира, че пред него има препятствие. А и качулката пречеше на периферното ѝ зрение, затова дори ходенето се оказа изтощително занимание. Тя въртеше непрекъснато глава, за да огледа всичко в миг и да промени съответно своя облак от парил в гъмжилото, което се прибираше от Малки Яспис към Големи Яспис.

Имаше късмет, че Андрос Гайл не пожела да язди. Имаше тази привилегия и като Цвят, и преди всичко като промахос. Предпочете да върви пеша и Тея се надяваше това да означава, че пътят няма да е дълъг. Уж трябваше да знае къде е неговият дом, но все попадаше в съвсем други квартали. Още не можеше да свикне с жизнената походка на Андрос, когото само допреди година всички смятаха за инвалид. А изборът му да върви го бе сдобил с още четирима телохранители от Черната гвардия и шестима от Бялата. Охрана от шестима черногвардейци приличаше на престараване, но нали воюваха, а Андрос беше промахос. Тея пренебрегна напълно онези самозванци от Бялата гвардия, те бяха безполезни.

Щом излязоха от моста на открити улици, за нея беше много по-лесно да ги следи. И наистина стигнаха скоро пред имението на рода Гайл. Куполът беше златен, както можеше да се очаква. Имението беше толкова просторно, че побираше една от Хилядата звезди, при това особено висока, дори имаше малък двор и градина — рядък разкош на претъпкания остров.

От двете страни на високата яка обкована с желязо порта имаше навеси за стражници. Някои имения имаха обикновени решетести порти. Тея си мислеше, че ги предпочитат, за да виждат минувачите през тях нагледните доказателства за богатството на собствениците. Твърде лошо хрумване в град, пълен с притеглящи — пъхаш ръце между прътите, притегляш на воля и поразяваш с луксин всичко вътре. Родът Гайл очевидно ценеше повече усамотението или безопасността си.

„Сега става напечено.“

Не можеше да не се пита колко силно е желанието ѝ да последва Андрос Гайл в дома му. Дали той нямаше просто да си легне? Уповаваше се на догадки и усет, нищо друго. И може би рискуваше живота си само за да задоволи любопитството си.

Стражниците отвориха портата. Двама черногвардейци побързаха да влязат в двора с извадени оръжия, други двама държаха под око стражниците, макар мъжете да бяха по-възрастни и да нямаше съмнение, че служат на рода Гайл от десетилетия. Последните двама чакаха с промахоса и оглеждаха недоверчиво минувачите, които се стараеха да ги заобикалят отдалеч.

Тея тръгна към портата. Доколко да разчита на себе си и на наметалото? Сбъркаше ли, това щеше да се окаже най-краткото проникване на шпионин в историята.

Потисна страха и се помъчи да върви уверено. Притегли мъгла от парил. Надяваше се да помогне.

Някой я бутна, докато опитваше да мине в привидната пролука между хората наоколо. Обвивката от парил се пръсна беззвучно, но Тея просто я създаде наново и продължи напред. Андрос влизаше с по един черногвардеец пред и зад него. Последните двама — Пресър и Есел, си кимнаха, Пресър също мина през портата, а онези от Бялата гвардия се мотаеха отпред. Тея нямаше нищо против да се държат като смотаняци, даваха ѝ повече място, където да се промуши.

Ниската съблазнително закръглена Есел щеше да огледа гъмжилото още веднъж, да влезе и да затвори портата. Тея се плъзна през пролуката на крачка пред нея.

Андрос Гайл — уж трябваше да чака телохранителите да се съберат отново около него — вече вървеше към къщата.

Млад черногвардеец с бръсната глава — Асиф, стоеше при входа до стражниците. Оживи се, щом видя съратниците си. Да бди на пост цял ден заедно със стражниците на рода, които никак не се радват, че ги наглежда, не беше любимо занимание за черногвардеец.

На Тея ѝ провървя. Андрос Гайл влезе, а неговият роб Гринуди застана пред входа и го препречи.

— Върховният господар ви нарежда да отидете в казармата отзад и да чакате заповеди.

— Отзад ли? — обади се Асиф. — Но оттам не можем да видим дори кой влиза през портата, камо ли кой е в къщата.

— Мъжете от Бялата гвардия ще пазят портата. Вие ще останете отзад, докато не бъдете повикани. Иначе ще ви отпратим.

— Ами защо не ни отпратите, щом не позволявате да си вършим работата — сопна се Есел. — По-добре да си почивам вкъщи, отколкото да…

— Прогонена си от Черната гвардия — прекъсна я Гринуди. — Такава е волята на промахоса.

Злорада усмивка набръчка съсухреното му лице. Имаше защо хората да го мразят.

В първия миг черногвардейците не повярваха на ушите си, но тъкмо когато започваха да мърморят и да проклинат тихо, Тея долови сгодния случай, пъхна се зад гърба на Гринуди и влезе в къщата.

И чак когато се озова в убежището на Андрос Гайл, чуваше гласа му и стъпките на домашните роби, осъзна колко ужасяваща за останалите е новата ѝ сила. Вярно, Убиеца Шарп я плашеше от самото начало и си имаше какви ли не причини за това. Но сега самата тя бе проникнала в дома на най-богатия, най-могъщия човек в Седемте сатрапии. Беше влязла нагло в къщата на промахоса, без дори да е обмислила всичко предварително.

Тея можеше да го убие, без никой да я види, дори ако имаше други хора с него в стаята, и вероятно никой нямаше да заподозре, че животът му е отнет. На неговата възраст, с всички тегоби на войната легнали върху плещите му — какво чудно би имало във внезапната му смърт? Хората щяха да приказват… и толкова. По тялото му дори нямаше да останат следи от насилие.

До този миг Тея не можеше да проумее колко страшна е станала ненадейно. Превърнала се беше в хищник.

Тази мисъл по-скоро я стресна, вместо да я изпълни със самодоволство. „Аз съм страшна. Аз ли? Да, аз.“

Не знаеше защо досега само си представяше, че невидимостта е най-добрият начин да остане скрита от погледите на околните.

Но в тази способност имаше много повече. Можеше да нанесе удар и да изчезне. Можеше да убива почти без риск да убият и нея.

Убиеца Шарп още не ѝ бе обяснил ясно как да отнема живот с парил, но тя вече бе видяла веднъж как го направи. Не беше глупава. Той я бе научил да притиска нерви, да движи парил през плътта. Трябваше само да създаде колкото може повече кристалчета от парил и да ги остави да проникнат в мозъка, сърцето или белите дробове. Тея си признаваше, че сигурно ще са ѝ нужни пет-десет кристалчета, докато опитният убиец поразява жертвата с първото… но не беше ли все едно, щом оставаше невидима и никой не би научил за неуспешните опити?

За Андрос се грижеха три привлекателни стайни робини, всички на по трийсетина години. Свалиха туниката му, избърсаха го старателно с натопени в ароматна вода сюнгери, движенията им бяха бързи и пестеливи, нито капка не намокри панталона му. Едрото му тяло, някога яко, сега беше отпуснато и потно от краткото бързо ходене. Факт, който очевидно го дразнеше. Тея се досети, че тъкмо заради това е решил да дойде пеша тази вечер. Искаше да си върне жизнеността от по-младите години.

А веднага личеше, че някога е бил същинска стихия. Имаше белези на боен притеглящ и по тялото, и по ръцете. С наведена глава, само колкото да вижда под ръба на качулката краката на жените и да знае кога мърдат, Тея се прокрадна към една ниша от другата страна на леглото, където нямаше да се пречка на никого.

След две-три минути робините бяха преоблекли Андрос във вечерна домашна куртка и намазали косата му с благоуханно масло.

— Делия, имаш ли да ми кажеш нещо? — равнодушно попита той.

Кратко мълчание, последвано от словесен поток. Явно Андрос не бе свикнал да му губят времето.

— За младия лорд Зимун, господарю. Много си позволява. Едно от по-младите момичета му се измъкна, той я подгони и падна. Разкрещя се, че имал счупено ребро и че тя щяла да плати с живота си. Оттогава не е спряла да плаче. Още малко и щеше да избяга…

— Не ме интересува. — Той се замисли. — Името ѝ?

— Лийлий.

— Русата? Онази в кухнята?

— Същата, господарю.

— На седемнайсет ли е?

— Горе-долу, господарю. Робиня е от малка, не знаем кога е родена.

— А другите, които задиряше… Всички ли бяха руси? Хубави? Ниски? Какви предпочита?

Делия подъвка устните си.

— Да, все подбира хубави, господарю. Но нашият старши Гринуди се старае всички робини в домакинството да са хубави. Не забелязах други предпочитания, господарю.

Гринуди влезе в стаята и Андрос махна на мълчаливо чакащите робини да излязат. Но преди Делия да стигне до вратата, я попита:

— Отляво или отдясно?

Тя се обърна, примига и разбра въпроса.

— Ребрата отдясно, господарю. Натъртване, няма нищо счупено.

Не скри съжалението си, че Зимун не е пострадал по-зле.

— Кажи на Лийлий и на останалите, че това няма да се повтори. — В миг на изненада Тея помисли, че той не може да е чак толкова зъл, щом не пренебрегва добруването на онези, които зависят напълно от волята му. После Андрос добави: — Няма да търпя плачливи робини в този дом.

Делия кимна и излезе припряно. А Гринуди доближи Андрос с поднос, на който имаше кристална чаша, пълна догоре с кехлибарена течност.

— Господарю, гнусната твар чака в червения салон.

Андрос се засмя.

— Гринуди, ти май изобщо не харесваш нашия вечно озъбен гост? — Отпи от чашата и устните му за миг се изкривиха. — Това ли бил „Голият хълм“?

— Да, господарю.

— И си убеден, че това ще стане мода?

— Да, господарю.

— Хъм… силното и безвкусното също има своето място, така е.

— Да се надяваме — отвърна Гринуди, — че поне наемането на Шарп няма да стане мода.

Андрос прихна, Гринуди се ухили. Това смути Тея по-силно от гледката на полуголото тяло на Андрос Гайл. Тези мъже бяха приятели. Нямаше нищо престорено в смеха и усмивката. Въпреки огромната разлика в положението и двамата се отнасяха със симпатия и уважение към другия. Очевидно Гринуди бе помогнал много за издигането на Андрос Гайл.

— Имаме ли други новини за Ейрени Маларгос? — попита Андрос.

— Никакви.

— Още се тревожа за това.

— Бавенето на подкрепленията от самото начало носеше риск тя да избере врага вместо да разбере колко сме ѝ необходими. Но ако ги бяхме изпратили прекалено рано, ѝ давахме възможност да се обърне срещу нас след време. Вашият замисъл ще я обвърже с нас завинаги. Струва си риска, господарю. До утре ще знаем какво е станало.

— Подготвил си всичко, за да ѝ изпратим съобщението незабавно, нали? Добре. Да се заемем с тукашните дела. Заръчай на онази курва госпожа Аурелия момичето тази вечер непременно да е русо. На шестнайсет-седемнайсет години. И да е стройно.

— Още ли искате да възнаградите Зимун? — попита Гринуди и в гласа му прозвуча недоловима нотка на съмнение.

— Не че искам, но времето не стига. Ако знам предпочитанията му в леглото, ще имам още едно оръжие в ръцете си. Ако се окаже толкова чаровен, за колкото се мисли, заеме ли мястото си в Хромария, ще е по-трудно да научим за тези негови прищевки. Защо да не се погрижим още сега? Впрочем заведи Зимун в моя солариум горе. Ще отложим малко вечерята. Внимавай да не види Шарп. И чакай там с него. Нека се поизпоти малко. Вземи от „Голият хълм“, но само за себе си. Няма да му наливаш. Искам да му избия опората изпод краката. Ако се наложи, ступай го.

— С удоволствие.

Гринуди се поклони и излезе. Андрос Гайл постоя до вратата. Пременен с брокат, вълна от аборнейски кози, златотъкан плат и пурпур изглеждаше като някой от древните крале. Опря длан на рамката на вратата и се замисли, провесил глава. Дишаше тежко.

Завъртя се рязко и закрачи през стаята. Заобиколи леглото и доближи нишата, където се криеше Тея. Сърцето ѝ подскочи и тя едва не се хвърли напред. Едва не нападна. Едва не се плъзна наляво покрай стената, но щеше да се блъсне в него.

Можеше да се дръпне само към леглото. Стъпи безшумно на рамката и на дъската до стената, едната ръка изпъната докрай, за да се хване за близката колонка на балдахина и да запази равновесие. Не биваше да стъпва на самото легло — щеше да хлътне видимо. Същинско изпълнение на акробат, и то без да различава собствените си ръце и крака. Позата обаче си имаше гибелен недостатък — ръкавът се дръпна от китката ѝ, наметалото се вдигна над единия ботуш…

Но Андрос вече я беше загърбил, наведе се да вземе нещо от нишата. Портрет на покойната му съпруга — лейди Фелия Гайл. Рамката се оказа счупена, платното беше разкъсано в средата. Андрос се изправи, хванал внимателно картината.

Стигаше да се завърти към нея, за да види ръката и ботуша ѝ. Тея се мъчеше да плъзне подметката си по рамката, та наметалото да се спусне върху него, но цялата ѝ тежест падаше върху този крак.

И Андрос се завъртя към нея… Провал! Но той бе вдигнал портрета пред себе си. Рамката за малко не ѝ отнесе носа.

Андрос занесе картината на бюрото си, Тея си пое дъх и се върна без нито звук в нишата. Сърцето ѝ туптеше така, че тя се питаше как не тресе цялата къща.

— Фий — промълви Андрос, — прости ми за това. — Опипа раздраното платно, може би пробито от юмрука му. — Не бях прав. Както в толкова много от разприте между нас. Не биваше да ти забранявам Освобождаването. Но, мила моя, ако бе останала с мен! Само още една година! Можеше да издържиш една година, нали? Ти ме уязви, като си тръгна така. Приех го като предателство. Не бях на себе си, затворен в онази стая. Знам. Мислех как светлината ще угасне за мен, преди да съм направил всичко, което ти обещах толкова отдавна. Нуждая се от тебе, мила моя. Това, което съм принуден да постигна с меч, ти можеше да наложиш с усмивка. — Пръстът му се плъзна по бузата на нарисуваната жена. — Никога няма да намеря равна на тебе.

Прокашля се, лицето му се скова. После излезе припряно от стаята, сякаш можеше да избяга от нежността.

Тея не знаеше защо тази проява на човещина ѝ вдъхна много по-силен страх от промахоса, отколкото присъщото му бездушие. Но не се съмняваше, че ако той научи как някой го е гледал и слушал в тези мигове, отмъщението му ще е неописуемо жестоко.

„Да бе, ако ме хванат просто да шпионирам невидима в дома му, ще ми се размине само с гълчене, нали?

Могат да ме убият само веднъж.“

От това не ѝ олекна.

82.

Тея остави промахоса да се отдалечи и го последва. Когато тя застана на площадката, той вече беше на долния етаж. Наложи се да чака и съжали, че не бе тръгнала подире му по-бързо. Докато слизаше, стоящият долу можеше да зърне ботушите ѝ под края на наметалото.

Ама че невидимост…

Пристъпваше предпазливо, пренасяше тежестта си повече върху парапета, пропускаше стъпалата, които бяха изскърцали. Поне сега можеше да се радва, че е дребничка и не тежи много. Чу звънче от стаята, където бе влязъл Андрос Гайл. Спусна се без произшествия. Промахосът говореше на една от хубавите робини, които го бяха мили в спалнята.

— В покоите ми има повредена картина. Дайте я за възстановяване на най-умелия реставратор, който намерите.

Робинята побърза да излезе, за да изпълни заповедта. Мина между двама мъжаги от Бялата гвардия, застанали до вратата, които се отдръпнаха да я пуснат, и се шмугна в тесен коридор за роби. Тея имаше кратка възможност да се вмъкне между двамата, но ако някой от тях мръднеше встрани…

Докато Тея се двоумеше, Андрос ги отпрати.

А и двамата имаха внушителни туловища. Не приличаха на коравите опитни бойци от Черната гвардия и Тея не можеше да не им се подиграва наум. Все пак изглеждаше, че със сопа в ръце не са безопасни противници. Носовете им бяха чупени неведнъж, а под тлъстините се криеха огромни мускули. Само че онзи отляво имаше червен нос на пияница. Другият пък накуцваше. Но за нея най-неприятната им особеност беше, че заемаха цялата ширина на коридора, когато вървяха един до друг.

Тея отстъпваше заднешком, поглеждаше само ботушите им, за да не видят очите ѝ. Стълбата или вратата?

Избра да се пъхне в рамката на вратата. Те завиха точно към тази врата. Приклещиха я.

Мъжагата отляво стоеше по-близо до вратата. Протегна ръка към разположеното високо резе, на два-три пръста от главата на Тея, която не дишаше.

— Навит ли си? — Мъжът изви глава към другия.

Дръпна резето надолу и дръжката се отърка в рамото на Тея при завъртането, но той не забеляза. Нито бутна вратата. Тея си оставаше в капана.

— Пипнеш ли това бренди още веднъж, ще набият и двама ни с камшик — прошепна куцащият. Озърташе се плашливо. — Арад, ще те надуши накрая!

Нямаше къде да се дене. Ако мъжагата направеше бърза крачка напред, щеше да се блъсне в нея. Тея не можеше да отвори вратата сама и да им се изплъзне — пияницата още държеше резето. Пролуката между двамата не стигаше, за да избяга.

И преди да помисли какво прави, тя вече притегляше. Бездруго поддържаше с парил наметалото и в главата ѝ се мярна въпрос: за това ли говореха другите притеглящи? Червените казваха, че преживяват страстите си двойно по-разтърсващо, сините описваха хладната логика, Тея обаче не бе почувствала досега никакво влияние от парила. Но тази необичайна находчивост или изострен усет…

Плъзна парил през крака на втория мъжага. Имаше точка на преход в спектъра между твърдия и газообразния парил и ако се задържаше в тази точка, можеше да го изстрелва като поток, но да го насочва точно. В поне стотина опита бе успяла два пъти, и то когато не се вглъбяваше излишно… което беше нетърпимо досадно. Успя и този път. Напипа възела от зле зараснали сухожилия в болното коляно и дръпна с втвърден парил, докато парилът не се пръсна.

Кракът на мъжагата се подгъна и той се стовари с приглушена псувня.

Пияницата Арад пусна резето да види какво става и Тея побутна вратата лекичко, все едно той го е направил неволно. Арад се засмя.

— Караш ми се за пиенето, ама ти тупна като къркан! Пак ли те мъчи коляното?

Тея не се застоя да слуша. Пъхна се в стаята.

Попадна в някакво преходно помещение; коридор отсреща водеше към друго крило на къщата, имаше и врата към онази част, където искаше да се промъкне.

Надникна през ключалката. Стая, където робите носеха храната от кухните долу и я подреждаха за поднасяне в трапезарията, която сигурно беше разположена по-нататък. Вътре беше пълно с роби, които щъкаха напред-назад в припрения пестелив танц на добре управлявано домакинство. Немислимо беше да мине през тази стая.

Чу гласа на Гринуди откъм коридора, от който се бе измъкнала с такова облекчение. Викаше двамата от Бялата гвардия.

Щом те се махнаха, Тея се върна в коридора и най-после стигна до вратата, зад която трябваше да е промахосът. Само че беше затворена.

Щукна ѝ все пак да се провре покрай робите. Нали беше пъргава, чевръста, дребна и шибано невидима! Но чу гласа на Убиеца Шарп и се присви от спазми в корема.

— Отвличането е работа за двама.

„Отвличане ли?“

— Вземи Адрастея да ти помага. Тъкмо ще провериш колко ти е вярна.

— Изобщо не се тревожа за нейната вярност, а за липсата на сила в раменете ѝ. Ако онази реши да ни се опре, трябва да я цапна с палката и после да я нося.

Тея дори не се зарадва, че е успяла да заблуди самия Шарп. Трескаво се чудеше коя жена е набелязана за жертва.

— Тя ще се върне ли от мястото, където ще я закарате? — попита Убиеца Шарп.

— Не е нужно да знаеш това.

— Трябва да знам дали е допустимо тя да види лицето ми, когато я сграбча. Ако ѝ позволите да се върне след време, животът ми ще стане по-труден. Хората са склонни да ме запомнят.

Андрос помълча, после каза:

— Не, няма да се върне. Направи всичко необходимо да ми я доведеш. Искам я непокътната. Ще ти дам няколко дни да се подготвиш. Вземи когото искаш да ти помага. Ако не е Адрастея, искам след това да се отървеш от помощника си.

Тея се взря и през тази ключалка. Гледката беше кошмарна. Убиеца Шарп носеше наметалото си, но със смъкната качулка. Главата сякаш се рееше във въздуха над невидимото тяло, очите му изцяло черни от притеглянето на парил. Но най-стряскаща беше широката му усмивка. Този път бе сменил съвършените зъби с кучешки, очевидно извадени от устите на много жертви. Трийсет и два кучешки зъба, подредени изкусно. Нарочно се хилеше до ушите, за да ги показва.

— За мен ще е забавление — каза той на Андрос Гайл.

И плъзна език не по устните си, а за да усети с наслада остротата на зъбите. Тръсна глава, както куче се отърсва от вода, и вече се виждаше целият, а очите му станаха нормални.

— Сега да поговорим за поръчката в Хромария — нареди Андрос делово, без да го вълнува гнусното зрелище пред него.

„Не се преструва. Наистина не се плаши. Това си е неговият свят, той е господар на изродите и зверовете в него.“ Безмерната му самоувереност беше дори по-стряскаща от представлението на господин Шарп.

„Могат да те убият само веднъж“ — напомни отново разсъдливостта ѝ. Но тези твари бяха толкова над нейните ограничени сили, че усещаше опората на разума си тънка като яйчена черупка. Ако Андрос Гайл я хванеше, щеше да я превърне в нещо по-лошо от робиня. Щеше да я принизи до измъчено животно.

— Направено е — заяви Убиеца Шарп. — Тя нито знае, нито ще заподозре. Аз сам измислих този похват. Късчета парил притискат отвсякъде сърцето ѝ. Чувства се изтощена и просто… умира.

Тея не чу първите думи на Андрос.

— … този най-крехък луксин?

— Няма значение. Ако се разтрошат, ще стигнат с кръвта до мозъка и тя пак ще умре.

— Но… — Пак нечута от Тея думи. — … до сутринта? Сигурен ли си?

— Може вече да е мъртва.

„За коя говорят? Коя ще е жертвата на Андрос Гайл?“

Стъпките им пропъдиха въпросите. Двамата тръгнаха към вратата.

Тея се дръпна към стълбата и започна да се качва колкото можеше по-бързо, но едва не забрави за скърцащите стъпала, стресна се и накрая се препъна. Търкулна се на паркета горе и побърза да смъкне края на наметалото върху краката си. Дърпаше, за да освободи гънката му под тялото си, измести се малко и… видя, че се покрива с видимо наметало. Не притегляше парил.

Така се уплаши, че насмалко да изпищи. Паниката я скова, изобщо не можеше да притегля.

Тук имаше врати и от двете страни. Ако някой излезеше…

Надигна се светкавично и притегли парил. Дишаше като след цяла левга тичешком. На Оролам брадата! Миг разсеяност можеше да ѝ струва живота. „Пак ли паника, Тея? Недостойно е за тебе. Време е да се стегнеш.“

Погледна надолу, където промахосът Гайл изпращаше Убиеца Шарп към изхода. Внимаваше да не се вторачва и да навежда глава, за да прикрива очите си, докато не си спомни, че това наметало не я прави невидима за човек, способен да гледа в парил.

Не знаеше дали някога ще е възможно да се скрие от притеглящ парил.

Приклекна, за да стане недостъпна за погледите им, и вдиша дълбоко, за да се успокои.

Разбираше защо бродниците в мъглата не са имали желание да учат други на тайните си. Всеки, когото са подготвяли, е ставал не само техен съперник. Така биха множили доброволно заплахите за себе си — в свят, където истински бродник в мъглата може да разчита на почти пълна безопасност.

Вратата долу се отвори и затвори, без двамата мъже да се сбогуват. Не си падаха по лицемерна учтивост. След това Андрос Гайл се качи по стълбата. Тея предположи накъде се е запътил и поне веднъж позна. Подмина я, без да погледне към нея.

Но тя какво правеше тук? Беше се заела с нещо, в което рискът да умре растеше с всяка минута. И защо? Толкова ли я гризеше любопитството да види брата на Кип? Нали той щеше да се появи в Хромария? Защо да не почака дотогава?

„Въпросът щеше да е много уместен преди час, но вече съм тук. Не дойдох да зяпам брата на Кип. Дойдох да науча какво е намислил Андрос Гайл и няма да си тръгна преди да разбера.“

Андрос мина по коридор, качи се по още една стълба и влезе в друга дневна. За Тея беше непристойно да съществува просторна къща на остров, където всички се свираха натясно и наемите бяха, меко казано, кожодерски. А тук живееше един старец. Един. И дори не живееше в къщата постоянно. Отбиваше се съвсем рядко. Но имаше такава многобройна прислуга освен робите, които се грижеха за покоите му в Хромария. И опустелите покои на съпругата му. Имаше ли друг мъртвец със свое жилище в Хромария, където теснотията беше още по-нетърпима?

Тея тепърва се канеше да реши ще влезе ли в стаята да подслушва, или ще се задоволи с каквото чуе от коридора. Не се наложи да решава. Щом надникна иззад ъгъла, видя същите мъжаги от Бялата гвардия, а вътре Гринуди шеташе като хлебарка.

— Дядо — каза някакъв младеж.

Беше изумително красив, както можеше да се очаква от сина на Гавин и Карис Гайл. Имаше карамелената кожа на аташиец, носеше сива туника от скъп плат с цветни ивици, прилягащи на шарените искрици в светлосините му очи.

Тея го познаваше! Беше същият, който се опита да я убие в укреплението на Руишки нос. Спъна я, взе пистолета и заповяда на войниците си да я убият. Този ли беше братът на Кип?!

Той не само се поклони, а се просна по очи на пода пред промахоса. „После ще ми се гади, като си спомням това.“ Но Тея не би пропуснала разговора за нищо на света. Придържаше наметалото плътно около краката си и гледаше надолу, когато се промуши между двете туловища и влезе в солариума.

Андрос Гайл оглеждаше безмълвно внук си. И не изглеждаше доволен.

— Изправи се.

Зимун стана.

— Аз… ъ-ъ, загубих монетата, която ми изпратихте. Заради онези пирати, нали разбирате. Но мога да я нарисувам по памет. Сръчен съм с перото — краснопис, рисунки, чертежи за механизми от луксин. Справям се превъзходно с всичко това. Разбира се, знам и какво ми заръчахте да кажа при нашата среща: „От червено изкуство най-младият син ще разсече баща и баща и баща и син.“

— Не виждам много от чертите на рода в тебе — отбеляза Андрос.

— У Кип повече ли са? — отвърна Зимун незабавно. — Той е по-мургав и от Гавин!

Тея виждаше, че Андрос Гайл не обича никой да говори с него като с равен.

— Колко си запознат с историята на рода Гайл? — попита промахосът.

— Знам, че властваме — заяви младежът.

— О, знаеш, че властваме — повтори Андрос Гайл присмехулно. — И въпреки това си позволяваш да ме поправяш?

— Не си позволих това, господарю, само се опитах да защитя интересите си. Мислех, че вие бихте оценили…

— Бих оценил уважението, което заслужавам — прекъсна го промахосът. — Първо пълзиш в краката ми, а после възразяваш?

Зимун го гледаше втрещено.

— Господарю, съжалявам, ужасно съжалявам. Знам съвсем малко за историята на рода. Онези… хорица, които ме отгледаха, нямаха никакво желание да ми разказват за моя род. Тепърва имам много да уча.

Сведе глава и ако Тея не преливаше от омраза към него, може би щеше да повярва в смирението му.

— Хъм…

Андрос Гайл дълго не каза нищо друго. Мълчанието натежаваше. Гринуди бе застинал на място като статуя. Андрос отпиваше бавно от чашата си и Зимун накрая се разшава неловко, но и той не продумваше.

— Е, добре — каза Андрос накрая, — ще се заемем с обучението ти, а накрая може би ще има малко изпитание, за да проверим присъщ ли ти е и умът на Гайл. Провалиш ли се, безполезен си за мен, дори ако си какъвто твърдиш. Глупавият Гайл не е Гайл.

Тея се обнадежди, а Зимун кимна наперено, за да не покаже страха си.

— През Кървавата война — започна Андрос — някои от видните родове започнали да уреждат бракове, подчинени на нуждите на войната, вместо да търсят политически съюзи. И Гайл били първи сред тях. Моята прапрапрабаба Атея произхождала от незначително семейство на благородници, което отглеждало половината коне за надбягванията с колесници в Рутгар и Кървавата гора. Почти всички победители в надбягванията били от тяхната конюшня. А Галациус Гайл бил пиянде, опитващо се упорито да прахоса родовото богатство в залаганията на тези състезания. Тя спасила парите му със съвети на кои коне да залага и скоро спечелила сърцето му. Убедила го да избере жена с много по-ниско положение — тоест нея. Така го подтикнала към най-храбрата постъпка в целия му живот на жалък страхливец. Оказало се, че това е и най-умната му постъпка. Атея подобно на мнозина други загубила надежди Кървавата война да свърши някога, затова пренесла опита си в развъждането на коне върху рода Гайл. Тя имала свиреп нрав, но се отличавала с проницателността си. Помагала си с подробни записи за родословията. И за своя съпруг отделила кратко описание както за всеки друг благородник, когото познавала или проучвала: „Галациус Гайл, пияница, комарджия, глуповат, синеок, не притегля, но вдъхва преданост и в рода, и извън него.“ В по-късните години от живота си вече обръщала внимание и на цвета на кожата, мускулатурата, доблестта, ръста и плодовитостта. Разбира се, помогнала си много и с това, че родила осемнайсет деца и живяла сто и пет години. Уреждала браковете така, че привидно страняла от политическите изгоди, вкарвала в рода кръв на надарени, затова пък бедни хора, на пращящи от здраве мъже и жени, които нямали никакви връзки. Другите родове затъвали в борби кой да се свърже с богатите и красивите и така вдигали неимоверно цената на подобни бракове, а Атея вярвала, че изобилието от умни бойни притеглящи в рода ще му донесе богатство и власт, макар и след време. Дори заченала и родила деца от неколцина велики мъже сред нейните съвременници, вписвала бащите в дневника си без следа от срам.

— Още с първото поколение се проявила блестящо или имала изумителен късмет — продължи той. — Може би е вярно и едното, и другото. Почти всяко дете имало дарбата да притегля. Не по-малко ѝ провървяло с други предимства на новите попълнения в рода, които се проявили в следващи поколения. Никой нямало да научи замисъла зад нейните интриги, ако не била вбесила един от внуците си. Не дала съгласието си той да се ожени за момичето, което обичал. Непокорството го подтикнало да избяга при семейство от Кървавата гора, което охотно взело от него и тайните му, а по-късно и живота му, защото тя отказала да плати поискания откуп.

— Какви мили хора… — вметна Зимун.

Но присмехът му сякаш се блъсна в стена. За миг-два Тея си позволи да намери надежда в явната неприязън на Андрос Гайл към Зимун. А след това си напомни, че той не харесва никого. Или бе свикнал с огромната власт толкова отдавна, че изобщо не се преструваше, когато някой го дразнеше.

Той беше пълната противоположност на роб, но в неговата груба прямота нямаше повече обаяние, отколкото във фалшивите усмивки на роба.

— Никой след нея не поддържал дневниците на родословието толкова добре, а войната се намесвала твърде често, погубвала мъже и жени, преди да допринесат чрез децата си. Родът бил обогатяван с кръвта на копелета, чийто произход бил прикриван. Но след осем поколения усърден труд за подобряване на рода, в някои случаи дори десет или дванайсет, защото Атея проучвала и предходните поколения, доколкото можела, родът Гайл се научил отчасти какво се предава понякога по наследство, какво се наследява почти винаги и какво зависи от случайността като хвърлянето на зарове. Разбира се, аз не вярвам в заровете, но признавам, че не разбирам някои страни от подредбата на света. Урок, който би послужил и на тебе.

Зимун си беше нагласил подобаващо смирено изражение.

— Да, дядо.

— „Дядо“? Още не си проумял, така ли? Какво показва това след всичко, което споделих с тебе?

— Господарю?… — промълви озадачено Зимун.

И Тея разбра, че той изобщо не се е съсредоточил. Що за особняк дори в първия разговор с Андрос Гайл не си мери приказките?

— Момче, ти за глупак ли ме смяташ? — натъртено попита промахосът.

— Не, разбира се — отвърна Зимун на секундата.

Прозвуча като лъжа. Що за чудак би си позволил да говори толкова безстрашно с Андрос Гайл?

Дланта на Андрос се стовари жестоко върху бузата му. Юмруците на Зимун се свиха, едната му ръка се напрегна цялата. Изведнъж Гринуди, който стоеше неподвижно отстрани с поднос в ръцете, се озова до него без поднос, готов да се намеси.

— Ето един от недостатъците, които се опитваме да изкореним във всяко поколение — каза Андрос Гайл. — Поривисто държане. Всеки, който е неспособен да се владее, накрая се проваля. Виждам тази слабост в тебе. Очаквай да проверявам и занапред дали си се справил с нея. Изглежда, че е неразделна от кръвта на Гайл, но най-добрите сред нас я превръщат в дързост и умение да се вкопчат във всеки сгоден случай. Останалите просто се хвърлят след всяко нещо, привлякло погледите им, но губят интерес и го зарязват, преди да са го сграбчили.

— Опитвам се да ти внуша, че знам твърде добре кои черти са типични за рода Гайл и кои са плод на случайност — отсече промахосът. — Сини очи и мургава кожа може да са твърде редки при другите родове, но не и при нас. Гайл носят и много парийска кръв в себе си. Моят брат беше по-мургав и от Кип. Нашата майка беше парийка, както и една от бабите ни. Дори смятаха, че аз се отличавам твърде много с по-светлата си кожа. Ако имам внук, в чиято принадлежност към нашата кръв се съмнявам, това не е Кип.

— Кип? Копелето?

— Аз го обявих за законен син. Той прави каквото му кажа.

„Да бе. В кой свят Кип прави каквото му кажат?“

Но дори това да беше лъжа, Зимун май чак сега осъзна, че бъдещето може да не му е в кърпа вързано. Тея се досещаше, че той е превърнал в опора на самото си съществуване тайната си на потомък на рода Гайл, представял си е как Седемте сатрапии го очакват, виждал е в това своето предопределение. А сега собственият му дядо застрашаваше тази отредена за него съдба?

Кип обаче ѝ бе разказал някои от преживелиците си с Андрос Гайл и тя разбираше добре сцената пред очите си. Андрос не понасяше тази самонадеяност у другия си внук и се държеше с него както с Кип — подлъгваше го, че принадлежността към Гайл е нещо, което тепърва трябва да заслужи.

За Тея, която наблюдаваше отстрани, това си беше смехотворно. Гайл нямаха други наследници. На кого щеше да остави старецът цялото си богатство? Много го биваше да разсъждава за родословие, но не се бе погрижил да има толкова изобилно потомство, че да си позволи придирчивост. Оставаха му само Кип и Зимун. Гавин го нямаше и може би нямаше да се върне никога, а и къде се вместваше женитбата му с Карис в плановете на Андрос? Значи само се опитваше да сплаши Зимун.

Зимун обаче не знаеше това.

— Малък слабоумник — гълчеше го Андрос. — Държал си в ръцете си Ножа на Заслепителя, но го използва в опит да убиеш моя син? Мислиш си, че можеш да дърпаш конците на Цветния принц? Знае ли човек… Мислиш си, че можеш да дърпаш и моите конци? Нямаш представа какво те чака.

— Дядо, аз бях в безизходица. Цветния принц беше там, а ти — далеч. При първо неподчинение щеше да ме… Провалих се нарочно.

— Научи се да лъжеш по-умело.

— Мислех, че вие и баща ми сте в раздор…

— Нямало е как да знаеш намеренията ми спрямо Гавин. Просто си искал да угодиш на Цветния принц.

— Не съм искал…

— Ясно ми е какво си искал. Ти си бил на някакъв шлеп с Гавин. Нужно е било само да дойдеш при мен на Малки Яспис и да ми дадеш ножа. Ако беше направил това, аз пък щях да те направя Призма още утре.

— Заклевам се, че никога повече няма да престъпя заповедите ви. Ще правя всичко, което поискате от мен. Всичко…

— Ти да не сметна това за наказание? Още не съм се захванал с наказанията ти. Ако е наказание, то не е от мен, а от живота. Не мога да те направя Призма утре. Нуждаем се от Ножа и… от други неща, които няма защо да знаеш. Засега. Твоята нескопосаност може да ни струва… може да струва на тебе всичко! Можеше или да убиеш Гавин, или да се присъединиш към него. Щеше да е все същото! Ако ми беше донесъл Ножа на Заслепителя, твоето бъдеще, да не говорим за бъдещето на този род и на Седемте сатрапии, щеше да е сигурно.

— Някой ден, тъпанарче, ти може би ще си начело на рода, вероятно дори на света, ако не си прекалено празноглав, за да вземеш каквото ти поднасям. — Изгледа го строго. — Но този ден не е настъпил. От днес нататък ще се подчиняваш безпрекословно и ще доказваш, че си достоен за този род. Давам ти само един шанс. Имаш брат и колкото ще да се преструва пред хората, че ми се опълчва, двамата с него се разбираме и той ми служи добре. Ако се окаже, че служи по-добре от тебе, без колебание ще го направя наследник на рода Гайл. Още от времето на Атея Гайл спазваме принципа на първородство само когато ни е изгоден. Можеш да станеш наследник само като убедиш мен. Добре е да запомниш и че в този род единственият наследник получава всичко.

Неистовата жажда на лицето на Зимун беше откровена като омразата му, но Андрос Гайл не показа с нищо, че забеляза това изражение. След леко проточило се мълчание Зимун каза:

— Разбира се, дядо. Как мога да ти служа най-добре?

Андрос се взря в него и допи чашата си с недоволна гримаса.

— Утре ще обявим, че ти си избраникът за Призма.

— Смятах, че и Бялата трябва да даде съгласието си, след като Спектърът ѝ предложи кандидат. И досега си мислех, че тя не е наша приятелка.

— Не е, но тази нощ ще ми направи голяма услуга.

— Значи ще отстъпи?

Андрос Гайл се усмихна със стиснати устни, но нямаше съмнение, че тържествува.

— Може и така да се каже.

Не пожела да обясни на Зимун — явно му доставяше удоволствие да оставя внук си в неведение, — но Тея посърна. Не можеше да повярва, че се бе сетила чак сега. Андрос Гайл искаше смъртта на някаква жена, а Убиеца Шарп бе дошъл при него… след като беше в Хромария по-рано същия ден.

Не би отишъл там само за да подложи Тея на изпитание — всяка негова поява в Хромария носеше прекалени рискове. Проникнал беше да разузнае, беше използвал и нея, за да получи последните нужни му сведения. Използвал беше наученото, за да улесни убийството на Бялата. Тея не се съмняваше, че сега Убиеца Шарп ще се старае да го видят колкото се може повече хора на Големи Яспис през цялата нощ. За всеки случай — някой притеглящ би могъл да открие остатъци от парил в тялото на старицата.

Никой не би обвинил него.

Сляпата ярост избухна в Тея. Да погубят тази жена? Как смееха? Убиеца Шарп беше пропаднало животно, но оставаше само инструмент. Тя искаше да се разправи с Андрос Гайл. Как бе живял толкова години до такава доброта и да я ненавижда? Такива твари — защото за нея не бяха хора — не биваше да мърсят земята.

Можеше да го убие. Можеше да убие Зимун. Можеше да убие Гринуди. Не, не биваше да убива Гринуди. Защо робите да плащат за греховете на господарите си, та ако ще да им помагат с радост?

Нямаше ли да е по-добре за всички, ако премахне тези гнусни създания? Нямаше ли да е изпълнение на обета на черногвардейка? Още не бе положила последните обети, но ги знаеше и искаше да изрече думите, откакто се помнеше.

„Заклевам се в своя живот, в светлината и в свещената си чест да защитавам Бялата, Черния, Призмата, Спектъра на Седемте сатрапии и преди всичко Седемте сатрапии. Ще живея не като свободна жена, а като робиня на своя дълг и на своите командири в изпълнение на дълга.“ Уговорката, че Черната гвардия служи преди всичко на Седемте сатрапии, бе включена заради случаите, когато Призмата полудява и отказва да предаде властта си. Тея обаче знаеше, че може да бъде приложена и спрямо Цвят или дори промахос, който е обезумял.

Започна да насища тялото си с парил — не само постоянния поток за искрящото наметало, а достатъчно, за да създаде оръжие.

„Тея, обетът гласи «да защитавам», не «да отмъщавам». От тебе не се иска да бъдеш кинжал в мрака, а щит. И тук не си свободна жена, а войник.

Ако ги погубя сега, ще съм убийца, а не черногвардейка.

Може да съм особена, с необичайни умения и единствени по рода си дарби, но си оставам войник и се подчинявам на заповеди. Ако Бялата ми заповяда да убия Андрос Гайл, ще се подчиня охотно и с чиста съвест, дори ако се радвам тайно на смъртта му.

Но на света би му олекнало, ако сама реша да въздам правосъдие, ако убия тези отвратителни същества.“

Не се поддаде на тази мисъл. Беше убила човек в онази уличка, но той щеше да убие нея или други от групата ѝ, ако тя не го бе спряла. Да отнеме живот ѝ тежеше, но щом помислеше за случката, разбираше, че не би могла да постъпи другояче. Да, сега щеше да се справи с повече вещина. Тренираше с цялото си усърдие и толкова дълго, колкото издържаше. Не можеше да промени уменията си през онзи ден. И би направила същото, ако се наложи. Но това…

„Милостиви Оролам, още какви злини ще извършат тези мъже, ако не им попреча?“

Не ѝ беше отредено да го направи. Оролам я бе изпратил тук, но той я бе пратил и в Черната гвардия, бе вложил в сърцето ѝ всепоглъщащия копнеж да бъде черногвардейка. Не можеше да измени на това. Тя беше призвана да служи като щит.

Паяжината се разкъса в миг и Тея вече знаеше как да постъпи. Бялата още не беше мъртва.

Измъкна се от стаята. Слезе по стълбата, задържа с ръка звънчето над вратата за роби и се изсули навън. Мина крадешком покрай черногвардейците, покатери се върху една конюшня отзад и прескочи високата ограда. Една пресечка по-нататък престана да поддържа невидимостта и хукна.

Доближаваше Хромария, когато си спомни, че и Андрос, и Зимун виждаха в подчервено. Ако на някого от двамата беше хрумнало да направи това, докато и тя беше в стаята, сега щеше да е или затворена в тъмница, или мъртва. Потрепери.

„Имаше късмет, Тея. Дано го имаш и занапред.“

83.

Гавин очакваше някаква дребнава жестокост по пътя към хиподрума, например да му нахлупят качулка или да го затворят в клетка в колесница или носилка с нещо толкова противно, че да отровят последните гледки в живота му, преди да го изкарат пред злорадите тълпи. Вкараха го обаче в обикновено возило, макар и със залостени отвън врати и твърде малки прозорчета, за да не се промъкне през тях.

Освен това го оковаха и вързаха почти колкото самият той би се постарал да обездвижи затворник в подобно положение. Все пак можеше да вижда, а и случайно го сложиха до прозорчето с по-хубав изглед.

Склонен беше да си внушава, че се вълнува по-силно, защото това е последното, което ще види, но устието на Великата река винаги бе красиво, каквото беше и сега, в сутринта преди Слънцеднев. Струваше му се, че преживява най-хубавия ден, откакто светът за него бе станал само бял и сив.

Колелата трополяха по калдъръма, настлан в зигзаг по хълма Джакс между именията на големите родове, а Гавин гледаше безбройните стопанства по ширналата се равнина. Бе минало много време, откакто го бяха пленили, започваше по-топъл сезон, разливите бяха оставили ежегодния си дар от плодороден нанос. Някои поля бяха сухи, други — разкаляни, трети — покрити само с един пръст вода. Хиляди обитаващи бреговете птици гъмжаха над водата и земята. Чапли, сиви рибарчета, щъркели, патици, гъски, черноглавчета с червени пера по крилете бяха долетели или излезли от убежищата си. По синорите между безупречно очертаните ниви избуяваха папури, тръстики и неизброими видове треви. Земята сигурно беше същинско пиршество от зелени и кафяви оттенъци с шарени точици като ръка с пръстени, блещукащи под светлината на факли.

Гавин пак почувства безцветното си зрение като проклятие. Прегърби се на седалката.

Някаква частица от него все още чакаше сблъсък в следващия миг, шум от разгорещена схватка… спасение.

Нищо не се случваше. Видението за паячетата на черна вдовица, полазили го като вълна, се промени. Сега яйцата бяха зрънца черен барут, натъпкани в разширяващата се цев на тромблон. Гавин, по-големият, гледаше: имаше дупка в челото, дупка в челюстта, главата му се тресеше като на старец, защото крепящите я сухожилия бяха срязани от шрапнел, мозъкът му се беше разхвърчал от раздробения тил. Мъртвият Гавин се усмихваше през натрошени зъби, кръв се стичаше от челото, устата и тила — твърде много кръв от тяло, в чийто мозък вече няма живот. Всъщност твърде много кръв, за да я побира човешко тяло. Той вдигна петлето на тромблона и го завъртя към корема на по-малкия си брат.

Натисна спусъка.

Тромблонът блъвна черна смърт през червата на Дазен. Той се разтресе и погледна уплашено надолу. Нямаше никаква мека плът. Стърчеше само върху гръбнака си. Шаващо покривало гризеше вътрешностите му, паячетата пораснаха за броени мигове и се втурнаха да го погълнат. Катереха се по гръбнака, пълзяха под провисналата му кожа, нахлуха в гръдния му кош. Изядоха белите му дробове. Не можеше да диша, усещаше ги в себе си как отнемат живота от самата му сърцевина. После налазиха сърцето му. То се сви за последен път и спря.

И той падна. Отвори уста да помоли за някакво опрощение, но от нея изскочиха само паяци като киселини в хранопровода, скачаха от езика му, измъкваха се от носа. Беше покрит с черни паяци, живо, жилещо, хапещо одеяло, лепкаво като загрят катран. Брат му стоеше над него и се смееше. Кожата му се набръчка около присвитите очи и той се наведе — Дазен бе забравил как Гавин се превиваше от смях.

А сега Мъртвия Гавин се бе надвесил, захласнат от смях, слънцето светеше през дупката в главата му като трето око. Лъчът освети Дазен в мига, когато паяците пропълзяха по бузите му. Щяха да му изядат очите! Сгърчи се, но ръцете му бяха безсилни, устата му зееше. Паяците нападнаха очите му, хапеха, отровата проникваше надълбоко, разяждаше.

Гавин се събуди като от удар. Вече бяха в самия град. Преглътна, примига, видя слънцето високо през пролуката в завесата на прозорчето. Имаше време до пладне. Проспиваше последните си гледки. А сънят се бе вкопчил в него и не пускаше. Дали Гавин би му се присмивал така, превит и задъхан? Или накрая щеше да прояви състрадание?

Пазачите му се подсмиваха.

— За пръв път виждам — каза единият — човек да си поспи преди изтезание. Имаш нерви от желязо, приятелче.

Гавин се взираше в него, търсеше някакви признаци на човещина. Дали този мъж участваше в заговора за спасяването му? Не. Не. Надеждата е великият измамник. Надеждата е изкусният свирач, водещ ни унесени към кланицата.

„Не биваше да те погубвам така, братко. Това беше недостойно за мен. Недостойно и за тебе. Не вярвам, че би приел опрощение от мен, но трябваше да ти го предложа. Трябваше да ти дам възможност да се подготвиш. Убих те ненадейно и го направих заради самия себе си. Знаех, че иначе няма да се престраша.

Защото още те обичах. И сега те обичам. Обичта на един Гайл е куршум в мозъка.“

Наведе глава, а от улицата до ушите му вече стигаше врявата на хиподрума. Сигурно имаше състезание. Улиците наоколо бяха претъпкани и макар че колесниците си пробиваха път сред хората, които не искаха да бъдат прегазени, неизбежно забавяха ход с доближаването към целта заради навалицата. Коларят добави тенекиеното дрънчене на звънчето си към шумотевицата — крясъци на търговци, гневни вопли на други кочияши, далечен яростен рев за открадната кесия, рев на зрителите в хиподрума, разгорещени викове на останалите отвън, пищене на свирки и бумтене на тъпани, внесени на трибуните от запалянковци на един или друг състезател.

Но цветовете ги нямаше. Сиво върху сиво върху тъмносиво върху черно. Миризмите на печено свинско с лютиви подправки и на ядки в карамел бяха много по-силно усещане. Гавин надникна покрай завеската и видя малко момче с парцаливи дрехи, хилаво от недояждане, което също го зяпаше.

Да не беше съгледвач на спасителите?

Но момчето само го изпроводи с поглед.

Каретата зави и се спусна по дълъг полегат наклон сред гълчавата, накрая потъна в тъмнина. Порта се затвори с трясък. Това място беше недостъпно за зяпачи.

И последното въгленче на надеждата угасна. Не знаеха, че е тук. Баща му бе опазил и тази тайна като много други. Гавин щеше да загуби почти безполезните си очи, а след това щеше да умре. Ама че смешно — повече се страхуваше за очите, а не за живота си.

„Те ми откраднаха светлината. Какво е животът без светлина?“

Вратата се отвори. Изнесоха го навън, ръцете му вързани отзад, прангите му позволяваха само да се тътри. Щом стъпи долу, не му помагаха. Завлече се на стотина стъпки в извити коридори под самия хиподрум — таванът над него се тресеше от чаткащи копита и тътнещи колела, в които едва долавяше шума на тълпите. Вкараха го в килия зад железни решетки. По-скоро клетка. Имаше вериги на макари, а високо над главата му — плъзгащ се капак. Тази клетка щеше да го вдигне на арената.

— На колене — заповяда му един войник.

Изчака Гавин да се подчини, преди да влезе при него с кофа, в която имаше черна течност. Поне личеше, че е тъмна. Войникът се оказа предпазлив. Не задържа ключа, а го даде на друг между прътите на решетката, след като заключи.

— Наведи глава. Не е за кожата, само за косата.

Войникът никак не харесваше работата, която му се бе паднала. Гавин вдигна глава да го погледне, не разбираше какво се иска от него. И войникът се смръзна, цялото му тяло се напрегна така, че онзи извън клетката подвикна:

— Ей, зле ли ти е?

— Не… — запъна се войникът. — Нищо ми няма. Ще те повикам, ако си ми нужен.

И тогава Гавин го позна.

— Капитан Евтеос. Награден за изключителна храброст в битката при Кървавия рид, нали?

Твърде късно си спомни, че това е негов спомен — лично бе сложил онази лентичка на гърдите на войника. А тогава беше Дазен. В ролята на Гавин не можеше дори да познава Евтеос. Ха сега де…

Какво пък толкова. В друг момент щеше да е страшна грешка, но сега изглеждаше дреболия.

Тежък тропот и грохот над главите им — скупчените нагъсто колесници минаха отгоре. Капитанът дори не се заслуша в познатия шум.

Внезапната радост разцъфтя и увехна за миг на лицето на ветерана. Събудена и незабавно изгубена надежда.

— Не може да бъде… Заповядаха ми да боядисам косата и веждите ви в черно, да ви направя по-мърляв. Не знаех защо, но… Вие сте Върховният господар Призмата… Но… Дазен?…

Прошепна името. И непосилно бреме премаза плещите на Гавин. Имаше време, когато би привлякъл на своя страна този мъж, когато преспокойно би му заповядал да направи нещо, заради което ще загуби и поста си, и доброто си име, и семейството си, вероятно и живота си. Само заради нищожния шанс Гавин да се отърве.

Но тогава беше млад. И цялата му непобедимост се крепеше върху купчини кости на други хора.

— Не си виновен за нищо — каза на Евтеос. — Вината си е само моя.

— Заклех се да ви служа вярно, господарю, преди толкова години, а после… Заклех се да служа вярно и на тях. След войната.

— Не си виновен за нищо — повтори Гавин.

— Аз… аз му дадох ключа. Ако… ако го повикам да се върне, трябва да му отнема ключа насила… Той ми е шурей и е предан до смърт на страната си. Не се е сражавал в онази война. Няма да разбере. — Капитанът се озърташе като животно в капан. — На коя клетва да остане верен човек, ако трябва да наруши другата, а нито за миг не е допускал, че ще доживее такъв ден?

— Не бих могъл да поискам това от тебе — натърти Гавин.

— Значи затова искат косата ви да е черна, затова са саждите. Не искат никой да ви познае — нито като Призмата, нито като Дазен. Но как тъй сте жив? Какво да правя сега?!

Гавин още беше на колене.

— Евтеос, не мърдай.

И мъжът замря. Поне от това Гавин още не се бе лишил. Понякога и гласът му властваше като магия над хората.

— Дишай.

Евтеос вдиша с пълни гърди. Колесниците пак загърмяха над тях, но сякаш бяха на хоризонта.

Нямаше да избяга оттук. Ако Евтеос махнеше прангите и срежеше въжетата, Гавин би успял да измине не повече от двеста-триста крачки. Нямаше сила да се бие. Не можеше да притегля. Не би се спасил. Да съсипе този човек и семейството му заради безсмислен жест?

— Капитане, преди да те освободя от клетвата, възлагам ти последна задача. Боядисай косата и веждите ми, както са ти наредили, но се постарай да не влезе боя в очите ми. И без това ще ги изгорят след малко.

Евтеос изпълни желанието му. Свърши работата си усърдно, внимателно и безмълвно, с мокро от сълзи лице. Изсуши косата на Гавин с парцал, почерни веждите му с въглен, накрая втри в червеникавокафявата му кожа сажди и мръсотия, за да прилича на обикновен просяк.

— Войнико — каза му Гавин, — вече нямам право да искам нищо от тебе, но те моля като човек и някогашен твой съратник. Ще изпратиш ли писмо на Карис Гайл в Хромария, за да знае тя моята участ? Съобщи ѝ и че ще бъда убит от наемник на нукабата, когато ме откарат на Големи Яспис. Не подписвай писмото, не споменавай нищо, заради което могат да те издирят. Иначе ще си навлечеш смъртта, ако попадне в други ръце.

Бившият капитан Евтеос кимна бавно.

— Господарю… С вас преди години се почувствах част от нещо голямо. Единственото време в живота ми, когато…

Думите му пресекнаха и той се прокашля, защото шуреят му се върна и не беше сам. Евтеос му подхвърли троснато:

— Пусни ме да изляза. Влезе ми прахоляк в очите.

Другият отключи и щом го пусна, заключи веднага, сякаш вързаният Гавин можеше да се нахвърли върху него. Но жената с втория войник беше изненада за Гавин. Беше Ейрени Маларгос, а не нукабата. Махна с ръка на войниците да се дръпнат встрани, за да не чуват разговора.

Изглеждаше уморена.

— Не исках това. Тук не си извършил нищо, което да налага такова наказание съгласно законите на Рутгар… Но и ти разбираш, че не мога да оставя безнаказано нападение срещу моята съюзница. Ако беше по-милостива, щяхме да решим съдбата ти както е редно според нас. Тя обаче пренебрегна тази възможност. Сега знам защо толкова се страхуват от нея.

Гавин само я гледаше. Изражението на Ейрени подсказваше, че тя ще настръхне и при най-нищожния признак за негов опит да я подтикне към нещо. Меденият език на Гавин неочаквано стана толкова безполезен, колкото щяха да са и очите му съвсем скоро.

— Търсех всеки възможен изход, който не води към война — продължи Ейрени Маларгос. — Проклети мъже, все напирате да си доказвате кой е по-велик. Аз само искам да живея. И моят народ да живее. Не знам как да предотвратя всичко това. Известно ли ти е, че пак опитах да сключа съюз с вашия род?

Веждите му сигурно трепнаха и издадоха недоверието му.

— Дори след като ти ни оскърби с отхвърленото предложение да се ожениш за Тизис. Предложих на баща ти да се ожени за нея. Съюзът сигурно нямаше да трае дълго, защото той е на възраст, когато едва ли може да я заплоди. И все пак си струваше да изиграя тази карта, когато залог е животът на хиляди хора.

„Моят баща? С цицорестата Тизис? Или аз с Тизис?“

— Но той ни отказа.

— Веднага ли? — попита Гавин. — Необичайно за моя баща. Не подозира ли, че си на косъм от предателството?

— Не знам какво знае той. Корабът с моите пратеници и наставленията за моята сестра беше плячкосан от пирати. Дали не си спомняш случката?

Я виж ти. В не толкова крайни обстоятелства фактът, че корабът с поробения на него Гавин като гребец е попречил на вражески пратеници с жизненоважна мисия, щеше да бъде невероятен късмет. Е, да, пак можеше да се каже, че е имал невероятен късмет, но от най-лошия.

Тълпата се развика ликуващо. Имаше победител в надпреварата.

— Повярвай ми, аз бих избрала да почакам още вести от Хромария, но нукабата не допуска протакане. Не мога да се отцепя от нея. Ако Кървава гора бъде превзета, което се случва и в момента, не мога да се опълча сама срещу Цветния принц. Дори ако в Хромария решат най-сетне да изпратят достатъчно подкрепления, за да наклонят везните в наша полза, ще ми е трудно дори да браня едната си граница срещу Цветния принц. А какво ще стане, ако и нукабата ме нападне от изток? Ще ни прегазят почти като на шега.

— О, сега ми е ясно за какво си дошла — каза Гавин. — Ще ѝ позволиш да ми извади очите, но се надяваш да ме направиш свой съюзник след това.

Устните ѝ се свиха.

— Очите ти вече са загубени, Гавин Гайл. Впиши ги при моя мъртъв баща и още четирийсет хиляди мъртви рутгарци — бащи, майки, синове и дъщери. И чак тогава пресмятай. Ако искаш да спасиш Седемте сатрапии, нуждаеш се от мен.

— Посегнеш ли ми, вече си нападнала Седемте сатрапии. Аз ги олицетворявам, а предателството се наказва със смърт.

Лицето ѝ застина непреклонно.

— Преди да ме заплашваш, Гавин Гайл, погледни се. Не си какъвто беше. Сега си съсипан остаряващ мъж с осакатена ръка, а след малко ще бъдеш и слепец. Не можеш да притегляш. Оролам е започнал наказанието ти, аз само ще го довърша. Утре е Слънцеднев, но ти няма да се върнеш в Хромария. Отсъстваше на Слънцеднев и миналата година. Хромарият не може да остане без Призма в две поредни години. Луксиатите няма да търпят това. Вероятно вече са те лиши от титлата в твое отсъствие, утре ще те сменят с новия избраник за Призма. Безсилен си да попречиш. Остава ти само да опиташ каквото е по силите ти, за да спасиш империята, която вече не е твоя. Това ти предлагам, Гавин Гайл, бил доскоро Призмата. И запомни — никой не отритва рода Маларгос три пъти, без да си плати.

И го заплю. Очевидно искаше храчката да улучи лицето му, само че пльосна на рамото му. Но и така изразяваше красноречиво чувствата ѝ.

Ейрени тръгна към изхода.

— Ще ти дам знак кога е време — каза на войника.

Излезе. Войникът не отговори.

И Гавин не продумваше. Ейрени беше последната му надежда. Не се залъгваше за това. Знаеше, а отказваше да повярва. Винаги се намираше някакъв изход за Гавин Гайл. Винаги имаше врата, която неговият гений, неговата мощ отваряха, макар че другите дори не я виждаха.

„Такъв си бях, да. Бях.“

След няколко минути се чу звънче. Гавин разкърши врата си наляво-надясно. Войникът отиде при един лост и го натисна. Гавин започна да се издига. Големият капак над него се дръпна встрани в дъжд от пясък и светлина, нахлула в сумрака.

И той си спомни онова, към което не искаше паметта му да се връща — как излезе от самите недра на тъмата, отприщи ада на земята при Разцепената скала и се изкатери крачка по крачка от него, а накрая мракът се раздели и проникна светлина, но по-слаба, поразена, болнава. Светът не беше същият както преди победата му.

„Стореното преди шестнайсет години най-после ме догони. Защо се забави толкова?“

Първо го заля глъч от петдесетина хиляди гърла, още преди да се е показал от шахтата. Високият глас на Ейрени Маларгос се врязваше в тази врява, доколкото ѝ беше по силите. Но тя нямаше дарбите на певци, оратори и пълководци. Стоящи до трибуните на хиподрума жени обаче имаха тези дарби, слушаха думите ѝ и ги повтаряха. Така реакцията на тълпата се забавяше чудато, но Ейрени поне се бе научила да говори кратко и стегнато. Всичко казано беше залъгалка — тези мъж нападна нашата гостенка и съгласно парийските закони злодеят ще загуби очите си.

Какво друго да каже?

А множеството, дано Оролам им прости, разгорещено от победите или загубите на своите любимци, си дереше гърлата кръвожадно. Някога бяха поданици на Гавин. Сега ревяха от нетърпение да видят как му вадят очите.

Изреваха още веднъж, щом подът на клетката му се изравни с арената и го зърнаха за пръв път.

После Гавин видя довършващия удар на нукабата. Богатите родове в Рутгар се редуваха да дават пари за различни игри и състезания. Дори Гайл го правеха, макар че не живееха тук. Е, не толкова щедро като останалите. Не откриваше червеното на Гайл по туниките и лентите, носени от малцината (както предполагаше), които още се отнасяха добре към неговия род. Затова пък разпозна герба на Гайл по най-големите флагове. Тези надбягвания с колесници бяха платени от Гайл. Гавин щеше да бъде ослепен на собственото си увеселение.

„Харуру, наистина си отмъстителна кучка.“

Около него стояха войници и трима притеглящи, ръцете им вече оцветени от луксин. Досещаше се, че са синьо, зелено и червено, но във въздуха се смесваха толкова миризми, че не беше сигурен. Но това бяха цветовете, предпочитани от повечето хора за бойна магия. Тези тук бяха настроени много сериозно. Свалиха му веригите, принудиха го да се изправи и го поведоха по хиподрума към спината — средната линия на арената, където имаше висока площадка, за да видят всички добре неговото наказание.

Същата площадка, на която той бе прекратил Кървавата война.

Спъна се в прангите, докато изкачваше стъпалата, и смехът закънтя наоколо. Неговите хора. Как ги мразеше.

Видя дима над кофата с жарава. В нея бяха забучени два железни шиша. Огледа хиподрума. Петдесет хиляди души и нито един приятел. В ложата на сатрапата нукабата го гледаше засмяна. Устните ѝ мърдаха, казваше му нещо. От такова разстояние нямаше как да прочете думите по устните ѝ, но отгатна една — „безполезен“. Тя се наслаждаваше на неговата безпомощност поне колкото щеше да се радва и на слепотата му. После тя и всичко наоколо се сляха в неясни петна. Хора се движеха наблизо, отваряха усти, а Гавин не чуваше нищо.

Спомняше си странно отчетливо, сякаш някой дръпна прашна завеса в залата на паметта, как лейди Янус Бориг ги посети в детството му, държа се с неговата майка както не си позволяваше никой друг, и му каза:

— Черният луксин е бедствието на нашата история. Той е безумие във формата на луксин. Той е отрова за душата. Докоснат веднъж, остава завинаги в притеглящия и бавно го изяжда отвътре. Във всеки свят има нещо, което е под възбрана. И във всеки свят то е най-желаното, защото у нас е вкоренена любовта към разрухата. Ето ти изпитание за твоята мъдрост, малки Гайл. Единственото важно изпитание. В този свят Оролам ни е дал могъщество, каквото нямат дори ангелите. Силата на необузданото зло. Унищожението на самата история. Лудост, смърт и небитие. Това е пустота и мрак. Това е липсата на светлина, отсъствието на самия Бог… което хората с право наричат ад. Това е черният луксин и този цвят… макар че не може да се нарече цвят… този цвят, Дазен Гайл, е твоят цвят.

Той ѝ повярва. Тогава узна, че е прокълнатият брат. Злият брат. Казаното от нея беше вярно.

В края на всичко, когато всеки цвят изчезне, остава тъмата.

Гавин виждаше само в оттенъци на сивото. Виждаше и черното.

„Как бях забравил? Как аз — помнещият всичко, забравих този ден? Истински ли е споменът? Само се е залутал сред неизброимите други ли?“

Но сега нямаше време да умува. Не в тези последни крачки.

В притеглянето на черен луксин нямаше опити и отказване. Той беше като зареден пистолет с вдигнат ударник. Или натискаш спусъка, или не го натискаш. И ако си способен да го притеглиш, правиш го наистина.

Ад. Адът на земята. Димящите развалини при Разцепената скала. Тази касапница, оплискана в кръв, яростта, безумието, изтреблението и гнусотията на отровата, излята върху света като от чучур с размерите на цялото небе.

Гавин оглеждаше хиподрума и в оттенъците на сивото и черното не виждаше нито един приятел. Хулеха го, мразеха го, не го познаха. Тези хора, които бе избавил от безкрайна война — те го ненавиждаха, искаха за него болка и смърт. Само за да се забавляват.

В тези мигове на кръвожадност и нехайна жестокост те бяха същински проход към ада. И Гавин можеше да стовари ада върху тях, за да се спаси. Единственият начин да се спаси.

Взираше се в нямо зейналите гърла, но не чуваше нищо повече от шепот на вълнички по пясък. И осъзна, че ако го застрашаваше смърт, нямаше да прибегне до това средство. Щеше да умре за тези неблагодарници. Не с радост, но доброволно.

Но да го ослепят, да го направят безполезен, да го опозорят, да му се присмиват, да бъде безсилен и да буди само съжаление? Да му отнемат зрението, светлината и силата означаваше да се превърне в противоположността на Гавин Гайл. А този образ бе градил през целия си живот. В него беше смисълът на живота му.

Можеше да притегли черното още веднъж, да победи още веднъж, да се въздигне още веднъж като сенчеста фигура, обсипана с пепелта от изгорялата плът и мечти на враговете.

„Да бъда Гайл означава да имам титанична воля. Означава да размествам света за свое удоволствие. Да бъда непоклатимата сила, да бъда като Бог.

Да бъда Гайл означава да убивам, без да ми мигне окото — всеки, застанал на пътя ми. Ако трябва и хората, напълнили цял хиподрум. Ако трябва и собствения си брат.

Да бъда Гайл означава да съм велик, а не добър.

Но аз не съм само Гайл. Вече не съм. Сега съм и съпруг, и баща. Сега съм нещо повече от завоевател. Загубеното сега е нищо в сравнение с онова, което ще загубя, за да го съхраня.

Карис, ще ме разбереш ли? Кип, ще прозреш ли някой ден, че това не е миг на слабост?“

Хванаха го и той, прославил се с волята си, я прояви най-несломимо, като не се възпротиви.

Вързаха го на маса. В жлеб на единия край бяха сипали няколко пръста пясък. Сигурно за да попива кръвта. Първо стегнаха китките и стъпалата му с дебели кожени ремъци. След това луксин задържа главата му неподвижно.

Беше по гръб над пясъка и гледаше небето. Все едно се носеше по морето със своя плъзгун, провесил ръце във водата, вторачен във ведрото небе. Или това беше покоят, даряван от Оролам, или Гавин най-после си бе загубил ума.

Мъж застана до главата му, натисна единия клепач надолу, луксин се наслои около окото и отвори клепача. Луксинът стана желе, втвърди се и задържа окото широко отворено. И както беше вързан на масата, Гавин гледаше право в слънцето по пладне.

Не бива да гледаш слънцето. Може да ослепееш. Гавин се разкикоти.

Срещаше погледа на Окото на Оролам, светилото. И не можеше да се извърне.

Какво му бе казал онзи беззъб от скорбут бивш роб? Че ако продължава с лъжите си, ще бъде поразен от слепота? „И коя лъжа не биваше да изричам? Толкова много бяха. Само трябваше да кажа истината на Антониус Маларгос ли? Аз съм изтъкан от сенки, Оролам. Няма нищо друго в мен.“

Притеглящият му говореше, но Гавин се бе пренесъл отвъд думите.

„Зяпам предизвикателно самото слънце, но въпреки това мога да притегля черен луксин. Мога да взема и сянката си по пладне, смалена почти до нищото, и да я метна върху света.“

Жена с роба на хирург се наведе над него. Беше грозновата и бледа, може би по-бледа от обикновено. Пребледняла както можеха да пребледняват само хората в тази част от сатрапиите. Носеше дебели кожени ръкавици. Той не я чуваше, но отгатваше думите по устните ѝ. Тя не знаеше, че той е Призмата, но го молеше за прошка. Хиляди пъти бе виждал устни да изричат тези думи. На всеки Слънцеднев.

„Все още мога да притегля черното. Оролам, ти не си и наполовина милостив като мен.

Карис, ще ми липсва усмивката ти.“

Жената извади от кофата първия шиш с нажежен до бяло връх и изтръска рязко парченцата въглени от метала. Опря хълбок в масата, вдигна изгарящия шиш над окото му с две ръце. Светеше като второ слънце. Тя се движеше толкова бавно и предпазливо…

„Последна секунда. Последен шанс. Това е мигът.“

Яркият метал се спускаше, сияйната точка на земното слънце закри небесното.

Предишния път беше същото. На прага на смъртта. И той отказа да умре. С разперени ръце както днес, но паднал по лице. Посегна с тези разперени ръце и прегърна целия ад.

Беше тук, под пръстите му като задушаващо покривало от черни паяци, готово да бъде хвърлено върху лицето на света, върху лика на светилото.

Черният луксин се носеше под пръстите му, по-дълбок от всички морета на света. За да го достигне, трябваше само да стисне юмруци.

„Все още мога…“ Пръстите му се вдървиха, но не се свиха.

Цсссс. Звукът на цвърчащата очна ябълка беше първият, когато всички звуци го връхлетяха отново.

Знаеше, че ще боли. Но изобщо не си бе представял тази болка.

Самата му душа се изтръгна в писъка.

84.

— Карис!

Карис примига. Марисия я разтърсваше за рамото.

— Какво правиш? Още не се е съмнало.

— Заради Гавин идвам. Току-що получих донесение от един шпионин.

Това накара Карис да се ококори.

— Той е пленник в Рат и може да го екзекутират.

— Кога? Сигурни ли сме? Колко се доверяваш на този шпионин? Къде?

Карис пристъпи към шкафа, където бе прибрала черната си униформа. Марисия се изпречи пред нея и я хвана за ръката.

— Днес.

— Днес ли?! И научаваме чак сега?!

— Имам идея, но да знаеш, че не е от най-приятните…

И ето я Карис тук, с всяка измината левга в брулещия вятър все по-готова да се съгласи с думите на Марисия. Гавин бе изобретил плъзгуните и това можеше да промени всичко. Дори можеше да му спаси живота.

Тя събра припряно всички черногвардейци, в чието мълчание беше уверена и които изобщо не бяха близо до разкъсването на халото. Не каза на всички, на които разчиташе. Нямаше време. Не потърси Железни, защото беше убедена, че той ще разбере веднага колко глупаво е начинанието и ще се опита да ги спре.

Но той чакаше на Кея на лукслордовете зад Хромария.

Карис си пое дъх и вирна брадичка, докато се мъчеше да подреди мислите си. И самата му фигура вдъхваше страхопочитание, а и доводите му против щяха да са основателни. Ако изобщо си направеше труда да се впуска в спор с нея, вместо да я метне на рамо и да я върне в Хромария.

Железни се мръщеше и тя отвори уста, но той я изпревари.

— Ако си решила да си търсиш белята, поне няма да го правиш сама.

— Трябва да ми позволиш… Какво?!

Остави я да се чувства все по-смалена под тежестта на погледа му. Накрая на лицето му се прокрадна усмивчица.

И Карис се метна към него да го прегърне задушаващо.

— Уф! — Железни я хвана да не падне и я избута назад. — Карис, никакви волности в Черната гвардия!

Тя вдигна глава да му се ухили.

— Много си хубав, когато се притесниш.

Не би могла дори да изброи чувствата, крито се сменяха мимолетно на лицето му, но устата му се отвори два пъти, без да се чуе нито дума. Той се дръпна и после се подразни, че е отстъпил. Накрая реши да се начумери.

— Нося си и багаж. — Посочи с палец през рамо.

— Аз ли съм багажът? — обади се новобранецът Бен-хадад.

Но Железни не го слушаше, защото виждаше засмените до уши черногвардейци наоколо.

— Какво е това?! — заръмжа тутакси. — Застрашен е живот, който сме се клели да опазим, а вие ми се размотавате?! Плъзгун! Незабавно!

Разпръснаха се като сърни, подплашени от изстрел на мускет. Чак тогава друга доволна усмивка се мярна на устните му. Обърна се към Карис и изсумтя:

— Стайната робиня ми обясни плана ви. Трудно е да се измисли по-лош. Но ей този момък ще го сбъдне.

Посочи неохотно Бен-хадад.

— Аз ли… — запъна се момчето.

Очилата му с подвижни двойки лещи стряскащо приличаха на откъснати вежди.

— Багажът — напомни Железни.

Бен-хадад пак се смути и се сепна.

— О, да! Роклята! Защо я донесохме?

Извади от чувал най-пищно украсената с воланчета рокля, която Карис бе виждала през живота си.

Железни се вторачи в него.

— Ти обичаш да се занимаваш с механизми. Правиш разни машини, нали?

— Да, сър — потвърди Бен-хадад объркано. — Но аз не…

— Ще направиш една и за лейди Белодъб. — Командирът натърти върху думата „лейди“. — Докато пътуваме.

Започнаха още в часовете преди утрото, изгориха магнезиеви факли, струващи цяло състояние, за да притеглят, доколкото можеха в такава светлина. Свършиха половината работа по създаването на плъзгуна.

Черногвардейците обикновено правеха морски колесници. Трудностите в подобно притегляне и усиленото изчерпване на собствения живот ги подтикваха да избират съдове, които издържаха не само две-три плавания. Затова предпочитаха да са по-тежки, издръжливи и бавни.

Не и този път.

Но дори седмина от тях не успяваха да сътворят плъзгуна с бързината на Гавин. Той знаеше по усет формите и плътността на нужните му видове луксин, а и не се налагаше да обсъжда с други на кой луксин къде му е мястото. Просто си правеше плъзгуни.

В утрото, докато се носеха по вълните, Карис напрягаше ума си, за да измисли по-добър план. Не се съмняваше, че командир Железни е зает със същото. По мълчанието му познаваше, че и той не е успял.

Петима изтощени черногвардейци се изтърсват сред петдесет хиляди цивилни, озверели от безмилостните състезания с колесници и пробутаните им от нукабата лъжи и… какво става?

Нямаше приемлив начин да се справят с това. Особено когато времето изтичаше като пясък през пръсти. Какво да направи Карис? Да уплаши нукабата? Как пък не. Да я подкупи? Да бе! Да каже, че цяла армия ще отмъсти за Гавин? Дори да беше вярно, за него щеше да е твърде късно.

Взря се в Железни.

— Ти не можеш ли…

Нукабата беше негова сестра. Имаше неин портрет в стаята му. Карис знаеше, че той мисли често за сестра си.

— Не познаваш нукабата — отвърна Железни. Никога не казваше „сестра ми“. Никога не изричаше името ѝ. — Ако тя дори ме види, ще стане по-зле.

Изнизаха се шест часа след изгрева, слънцето доближаваше опасно зенита.

Около тях имаше още само трима притеглящи — двама се бяха изтощили така в създаването на плъзгуна, че останаха в Хромария, нямаше смисъл само да обременяват с тежестта си малкия съд. Тримата се бяха привели напред, брулени от насрещния вятър, и тласкаха плъзгуна покрай галерите и галеасите в устието на Великата река. Всички освен Карис и Бен-хадад бяха залепили с луксин на лицата си наочници вместо очила. Търпяха неприятните усещания, за да са сигурни, че лещите няма да паднат и ще могат да виждат през тях въпреки голямата скорост.

Хората се блещеха към тях. Никой по двата бряга не бе виждал толкова бърз кораб, макар че бяха чували за плъзгуни и морски колесници.

Продължиха нагоре по каналите край реката. И Карис, и Железни познаваха тези места. Мястото за хиподрума беше разчистено върху единственото друго възвишение до хълма Джакс, за да не го наводняват разливите. Имаше и дълбок канал, стигащ до него, за да превозват по вода коне и припаси направо до подземията.

Когато доближиха огромната желязна порта, преграждаща канала, командир Железни погледна Карис.

— Да ти хрумва нещо ново?

И двамата се взираха в защитните съоръжения. Самата порта можеше да бъде изтърбушена с взрив или отворена от стражниците чрез системата от противотежести. Струваше ѝ се, че е зла насмешка на съдбата да види там мъже с униформи на рода Гайл. Значи родът бе дал парите за надбягванията и освен това отговаряше за охраната на хиподрума и разчистването му след състезанията.

А щеше да е голям късмет, ако имаха още няколко часа да се свържат с тукашния иконом на Гайл и да го убедят коя е Карис, за да получат помощ. Но нямаха време.

„Можем просто да ги убием. Да, трагично, но техният живот срещу живота на Гавин?…“ Карис би направила такава размяна, без да ѝ мигне окото.

Само че стражниците бяха поне дузина, повечето стояха на самата порта пред подземието, а някой отдолу им съобщаваше гръмогласно кой побеждава на хиподрума.

И с дузина можеха да се справят. Но още колко имаше наоколо? Щяха да дотичат за не повече от минута. Карис и Железни щяха да влязат на хиподрума, но какво щеше да стане, ако Гавин още не е там? Ами ако вече го бяха качили на арената?

— За нищо не ни стига времето — изсъска Карис.

Железни промуши плъзгуна в свободното място между две речни корабчета и всички слязоха на кея, без да обръщат внимание на зяпащите търговци и моряци.

— Бен-хадад, Есел, вие пазите плъзгуна. Бен-хадад, виж онова място в канала — посочи Железни. — Погрижи се да е свободно. Ако не е дълбоко, издълбай дъното.

— И как да…

— Ти си знаеш как. Есел, ще се забавим десетина минути, най-много петнайсет. Хезик, идваш с нас.

— Бен-хадад — обади се Карис, — прави каквото си измислил, да не се бавим.

Той я погледна и каза нерешително:

— Няма да е приятно. Задръжте лявото си око отворено. Не бива да мигате.

Тя се подчини, той вдигна с тънки пръсти от луксин още по-тъничка леща, избърса я за последен път, за да няма прашинки по нея… и я сложи направо на окото ѝ. Карис очакваше, че няма да е по-приятно от бъркане в окото. Позна. И мигна.

— Не… нали не биваше да мигате… Още ли е в окото? Добре, сега другата.

Повториха същото. От очите на Карис се стичаха сълзи. Но тя вдигна глава да погледне Бен-хадад и той я успокои:

— Аз съм гений.

Командир Железни стисна лицето ѝ с огромните си длани и се взря в очите ѝ. Докосването я притесняваше. И той изглеждаше смутен, но кимна мълчаливо.

Бен-хадад не само бе направил невъзможно тънки сини лещи за очите ѝ, но ги беше приспособил съвършено спрямо присъщите ѝ луксинови шарки. Човек трябваше да се вгледа дълго и отблизо, за да открие, че очите ѝ не са естествено сини.

— Колко ще издържат? — попита Карис.

— Няколко часа. Опитайте се да не стискате клепачи.

Тя се бе пошегувала, че ще е чудесно, ако може да притегля и синьо. Бен-хадад бе приел думите ѝ като упрек и бе вмъкнал в едната леща малко червен луксин, който друг трябваше да притегли за него на порещия вълните плъзгун. Само точно над зеницата. Червеното изобщо не се забелязваше над черното кръгче. В другата леща имаше зелен луксин.

Карис съжали, че не може да провери лещите, но ако притеглеше сега, рискуваше да провали маскировката си. И щеше да се лиши от всички ползи на месеците без притегляне.

— Готова съм.

Каза си, че по нищо не личи да е притегляща. Втурна се с Железни и Хезик нагоре по стъпалата от кея. Направо приковаваше погледите с дълбокото деколте, водопада от бяла дантела, синия сатен и розовата джувка на десния хълбок, която можеше да се мери по внушителност с платно на кораб. Повдигаше леко полата и фустите, за да тича, и отправяше мислено възхвали към Оролам, че я е вдъхновил да откаже обувките на високи токчета.

Както обикновено Железни се устреми право към целта. Провираше се към хиподрума напряко между сергиите. Широките поли на Карис бутнаха поставка с шапки и тя прокле отново роклята си, макар че след малко от нея щеше да зависи животът ѝ.

— Извинете, извинете — забърбори с най-глуповатата си усмивка на стареца, който притича да събере шапките.

Погледът му се плъзна по лицето ѝ, по роклята, спря се на деколтето и старецът забрави за гнева си поне колкото тя да има време да се отдалечи.

Железни спря пред стена, която не беше от най-ниските, но тук нямаше кой да им попречи. Всички входове гъмжаха от хора и ги пазеха стражници на Гайл. Двайсет стъпки над главите им имаше навес за часови и тясно мостче към хиподрума. Оттук съгледвачите виждаха навреме пристигащите кораби.

Железни сигурно бе казал на Хезик какво иска от него, докато Карис залисваше продавача на шапки, и кафявата кожа на Хезик вече имаше синкав оттенък. Той побърза да опре гръб в стената и леко присви крака, за да е удобно да стъпят на едното му бедро.

Без да се помайва, Железни бавно затича към него. Ритъмът беше важен, а както винаги командирът бе пресметнал точно крачките си. Стъпи на крака на Хезик, после на рамото му, накрая и върху дланта на изпънатата ръка. От дланта на Хезик се появи малка луксинова опора, която подхвърли Железни нагоре и усили многократно скока му.

Скокът беше толкова безупречен, че Железни само се отблъсна с ръце от парапета, докато се прехвърляше над него, и стъпи на мостчето. Без видимо усилие, сякаш селянче прескочи ниска каменна ограда между ниви.

Сега беше ред на Карис. С проклетата рокля!

Повдигна полите с две ръце и вдиша дълбоко въпреки задушаващия я корсаж. Затича се. Стъпка, втора, трета…

Нямаше нито ръста, нито силата на Железни, затова пък беше несравнимо по-лека. Хезик не премери добре тласъка и луксиновата опора ѝ придаде прекомерна инерция. Карис полетя нагоре и малко встрани, но Железни беше там, наклони се пъргаво и протегна ръка. Карис се хвана за китката му и той я вдигна над парапета.

Всичко щеше да е наред, ако коравите поли с вшити в тях ивички кост не го бяха пернали по лицето. Железни спусна внимателно Карис на мостчето, но лявото му око примигваше начесто.

Карис погледна роклята си с отвращение.

— Ама че грозна измишльотина…

— Върховното постижение в модата е да носиш грозното с неизчерпаемо самочувствие — каза ѝ той.

Още си разтъркваше окото, но вече вървеше към вратата. Оказа се заключена с верига отвътре, а беше от яко старо дърво. И пантите бяха от вътрешната страна. На прозорчето отстрани имаше гъста решетка. Кому бе хрумнала щуротията да сложи здрава врата на такова място? И защо я заключваха?

Железни бутна вратата грубо, за да провери пантите, и веднага привлече вниманието на пазещия зад нея страж.

— Ще ни отворите ли? — попита Железни невъзмутимо. — Някой май заключи мен и приятелката ми отвън.

Усмихваше се, сякаш бяха излезли да се позабавляват.

— Я ми се разкарайте от главата — отвърна мъжът зад вратата.

Твърде смели думи, при положение че само някакви си дъски го деляха от командир Железни, който изви глава към Карис.

— Видях мъж на спината. Връзват го на маса, за да го накажат. Не е Гавин.

Но в гласа му имаше съмнение.

— Искам и аз да погледна.

Карис се взря през прозореца, но беше твърде ниска, за да види нещо над хората, стоящи прави на трибуните. Нямаше нужда да моли — Железни я повдигна.

— Той е! — Не можеше да се припознае въпреки боядисаната коса и хлътналите бузи. — Господине, моля ви — каза тя по-високо.

Стражът отвърна с досада:

— Откъде да ви намеря ключ? А и гледам представлението.

Карис се сдържа някак да не забие луксинов шип в главата му. Обърна се към Железни. Разбиването на врата отнемаше време, щяха да вдигнат шум и да привлекат вниманието на още войници. А щом Гавин вече беше на спината…

Железни вдигна глава. Над тях нямаше други навеси за часови или мостчета, но между широките арки оставаха пролуки… до които имаше двайсет и пет стъпки. Не само беше по-високо, но и Карис трябваше да се засили, да скочи напред и да се извие странично, за да полети нагоре покрай стената. Всяка грешка можеше да я отблъсне от стената и да я запрати към сергиите отвън. А те бяха далеч долу.

Изглеждаше прекалено опасно.

— Стълба? — предложи Железни.

Не беше невъзможно, но щяха да се забавят с правенето на стълба, която да издържи дори нейната тежест на такава височина.

— Слушай! — сепна се тя. — Тълпата се смълча.

Железни зае мястото си веднага, приклекна, вдигна дясната си ръка над рамото, вече притеглил плоскост от син луксин.

— Ако трябва да бягате, излезте оттук. Няма да очакват това. Гавин да е пръв. Брой до пет, преди да скочите. Като от трамплин.

— Ще се справиш ли? — попита Карис, преди да изтича към него.

Да скачат от толкова високо? Пребледня, сякаш това беше най-налудничавото в целия им план. Но преди Железни да отговори, тълпата в хиподрума изпъшка в един глас. Случи се нещо страшно. Със същия звук откликваха на преобърната колесница или когато конете стъпкваха състезател до смърт. Винаги беше така — първо пъшкане, после радостен рев.

И те зареваха радостно.

Карис притегли зелено за пръв път от половин година, събираше го старателно там, където роклята прикриваше луксина в кожата ѝ. Обзе я дивото чувство на свобода. Очите ѝ светнаха. Това беше нейният живот. Не бе закъсняла. Не можеше да е закъсняла.

Лицето на Железни се скова, само издутите мускули на челюстите му подсказваха, че се е съсредоточил за битка. В очите му нямаше бяло, насищаше ги син луксин.

Карис пробяга малкото крачки. От възбудата и опиянението на зеленото наруши ритъма, но Железни бе тренирал с нея, сражаваха се рамо до рамо от години. Знаеше какво ще стане и се нагоди.

Само че полите ѝ, които трябваше да пусне още с първия скок, прилепнаха по краката ѝ повече, отколкото първия път. Не сбърка нито първата стъпка, нито втората върху рамото на Железни, при третата обаче краят на плата се пъхна между крака ѝ и дланта му.

Железни я подхвърли мощно, изтласка плоскостта нависоко, та тя да стигне до целта. Лекото застъпване на роклята наруши равновесието ѝ. Мускулите на крака ѝ се напрегнаха излишно от претоварването и Карис не само не стигна докъдето искаше, но и се отклони от стената.

Нещо се блъсна тежко в задника ѝ, добави устрем и я издигна. Железни бе забелязал как се беше объркал скокът и се опитваше да помогне с още луксин. Само че щом опита да я побутне към стената, луксинът се разпръсна.

А допълнителният тласък я завъртя с лице към пазара. Нямаше полза от зеления луксин, който си приготви за куки.

Тогава се намеси някаква първобитна част от нея преди умът ѝ да е измислил нещо. Тя обърна длани напред и изстреля поток от зелен луксин във въздуха.

И малкото кормило успява да насочва огромния кораб. Нямаше нужда от голямо усилие. Луксинът я бутна с гърба напред… към величествената открита арка. Тя понечи да се завърти, но вече нямаше време. Левият ѝ крак се удари в камък и Карис се катурна презглава. Падна на хиподрума.

Успя. Задникът ѝ едва мина над ръба.

Стана пъргаво зад стоящите нагъсто хора. Никой не я погледна освен едно момиченце, качено на раменете на баща си. Карис оправи полите си, изтръска праха и махна кичурите от очите си.

Сега започваше по-трудното.

85.

Аливиана Данавис откри къде е зародишният кристал на свръхвиолетовото чак след полунощ. Двамата с Фирос спряха да пренощуват до самата гола скала, която образуваше северния полуостров в Портите на Вечния мрак. Наетите моряци отказаха да се катерят: бяха толкова наплашени, че Лив остави другите двама притеглящи при тях, за да не бъдат зарязани без кораб в този пущинак. Три дни Лив и Фирос изкачваха стръмнините, водени само от нейния усет. Тя се надяваше, че свръхвиолетовото я привлича, но още не беше сигурна.

Досега.

Намериха закътано място под последния склон, където оскубаните от вятъра треволяци свършваха и оставаше само безплодният камък на канарите, образуващи Портата. Следите показваха, че тук може да се е отбивал всеки, който е дръзнал да се качи на скалите, за да гледа Портите и морето. Лив седеше с гръб към огъня, мислеше за утрешния ден и проверяваше крадешком пистолетите си. Ръцете ѝ дори не помръдваха, оставяше луксина да обгръща гърба ѝ под дрехите или корема под широкия колан. Не беше оръжейник, но щом свръхвиолетовият луксин проникна в цевта на първия пистолет, нямаше как да не забележи, че вътре няма куршум. Бе заредила сама оръжието и си помисли, че заради липсата на опит е сбъркала и куршумът е паднал.

И от четирите пистолета ли? Не знаеше кой го е направил и кога. Някой притеглящ или моряк още на кораба? Или милият Фирос?

Успокои дишането си и тогава съзря зародишния кристал. Малко по-високо от нея във въздуха, точно по средата между двете Порти. Проблясващ като звезда въртящ се кристал. Някаква особеност на лунната светлина му придаваше хладно сияние и във видимия спектър.

Лив стана и тръгна, забравила всичко друго, почти забравила коя е. В свръхвиолетовата част на спектъра кристалът беше неузнаваем. Не успяваше да прецени колко е голям. Видимата светлина като че ли оставаше незасегната от него и дори ѝ се струваше, че го прави твърде блед. В свръхвиолетовото обаче крехкото блещукане на хиляди звезди се събираше към кристала. А когато луната се показа иззад плътен облак, грееше толкова ярко, че разпиля тези свръхвиолетови поточета. Щом нощното светило се скри, лъчите отново се събраха в кристала, сякаш привлечени от магнит.

— Аливиана! — повика я Фирос. — Къде отиваш?

Денем кристалът щеше да остане невидим дори в свръхвиолетово. Слънцето беше прекалено могъщо. Тази ярка точица щеше да се загуби като мушица в ураган.

— Ейкона! — повиши глас Фирос.

Лив вървеше омаяна по камъните. Портите на Вечния мрак бяха поне двойно по-високи от Кулата на Призмата. И от двете страни свършваха с отвесна каменна стена над разпененото море стотици крачки по-надолу. Водите на Лазурното море се бореха неспирно с водите на океана отвъд Портите, понякога се устремяваха с невероятен напор в едната посока, друг път — в обратната. В тесния проток стърчаха назъбени камъни с всевъзможни размери, едва се подаваха над повърхността или се извисяваха като мачти на галера. Лив дори във въображението си не виждаше как някой кораб би се проврял през този кошмар.

Изкачи се на самата Порта — неестествено равна скална площадка, широка стотици крачки. Издълбан в камъка път водеше към ръба.

— Ейкона!

Покрай пътя бяха наредени прастари изваяния, превърнати в загладени каменни буци или разтрошени от времето и бурите, злосторници или нашественици. Лив вървеше по пътя, водена от сияещия кристал, който щеше да промени всичко. Сега знаеше, че не е по-голям от юмруците ѝ. Може и да беше по-малък.

— Ейкона, спри!

Фирос впи пръсти в ръката ѝ. Тя спря и се вторачи в него, сякаш обзета от погнуса, че си е позволил да я докосне. Фирос я пусна.

— Съжалявам, но няма да направиш нито крачка повече, ако не носиш черния накит. Това е заповед на нашия принц.

Тя отстъпи на три крачки, извади пистолет от колана си и го насочи към Фирос. Извади и втори пистолет.

— Няма да ме застреляш — каза великанът.

— Нима? Погледни ме в очите и тогава казвай, че ми липсва воля да го направя.

— Не воля ти липсва, а друго.

— Значи ти си бил.

Той се обърка, за миг се уплаши. Ако тя знаеше, че куршумите са извадени от пистолетите, дали ги е презаредила?

Лив се канеше да поговори с него, разчиташе, че му е вдъхнала желание да ѝ бъде предан, искаше да му предложи избор, да му внуши да използва разума си. Но той не притегляше свръхвиолетово или синьо. Беше боец. Нападна мигновено, преди тя дори да разбере какво става.

Грамадната ръка обхвана гърлото ѝ, стисна и страхът скова Лив. С другата си ръка ѝ взе пистолетите, взе и другите два, и сабята и ножа. Пред очите на Лив се сгъстяваше мрак.

Понесе я за шията и колана по проядените от стихиите стъпала до края на канарата. Лив се гърчеше и риташе. Спряха на върха.

Той отпусна хватката на шията ѝ и почна да преравя джобовете ѝ. Намери огърлицата и я извади. Побутна Лив към ръба. Вятърът налиташе на тласъци. Лив още не можеше да вдиша. Не усещаше никаква сила в себе си.

— Е, лейди, какво избираш — черното или пропастта?

Отпусна хватката още малко, за да ѝ позволи да говори.

— Острието.

— Какво?

Може би думата заглъхна във фученето на вятъра. Скритият нож, даден ѝ от баща ѝ, се заби чак до дръжката в гърдите на Фирос. Лив завъртя острието безмилостно и го издърпа.

Той залитна назад по инстинкт и само това я спаси от падане в бездната, когато пръстите му я изтърваха. Лив се хвърли на камъка и се търкулна покрай Фирос.

Великанът изрева като звяр и измъкна огромния си меч от ножницата. Лив нямаше къде да бяга. Фирос вдигна меча, но ръцете му се отпуснаха, лицето му ставаше все по-бледо.

— Ти ме уби. Аз май…

Свлече се. Не дишаше.

Лив подмина трупа. Отиде до ръба на скалата. Погледна надолу. Очакваше ужас, но остана безчувствена. Вдигна глава и се взря в зародишния кристал, който си искреше във въздуха. Той беше средоточие на хиляда поточета свръхвиолетова светлина, някои от тях се превръщаха стихийно в луксин и го задържаха. Кристалът се премяташе на място и с всяко завъртане проблясваше видим пурпур.

Кристалът проникваше в самата ѝ душа и я зовеше. „Тук има покой, разум, мощ и безстрашие.“ Зародишният кристал я викаше, Лив протегна ръка и също го повика.

И кристалът се понесе към нея.

86.

Карис тичаше стремглаво надолу между скамейките и дори не се опитваше да прилича на дама.

Стъпалата бяха твърде широки и трябваше да внимава при всяка крачка, не можеше да погледне жив ли е Гавин. Но всички се бяха вторачили натам, значи зрелището не беше свършило. Може би само го изтезаваха.

Докато слизаше, гъмжилото се сгъстяваше и накрая тя трябваше да разблъска хората, струпали се при високата до гърдите им стена около пистата, която беше петнайсетина стъпки под тях. С тази рокля беше невъзможно да се провре, трябваше да ги бута. Нищо нямаше да я спре обаче.

Някакъв мъж са разлюти.

— Ти за каква се мислиш ма?!

Понякога е прекрасно да си нисичка. Ръката ѝ се вкопчи между краката му, стисна тестисите и ги завъртя безмилостно. Той се свлече, а Карис смъкна готрата от главата му.

И чу писъците откъм спината. Позна гласа. Не, не, не!

Размота готрата, скочи върху шуплестия от старост зид на стената, върза края на платнената ивица за парапета и се спусна. Стъпи изящно долу и се втурна по отъпканата пръст на пистата преди някой да ѝ попречи.

Половината хора на хиподрума я видяха веднага и замърмориха. Защо тази благородница бе изскочила на арената?

Но онези на площадката — притеглящи и жена, която приличаше на хирург — още не я бяха забелязали. Взираха се във вързания на масата Гавин. Той крещеше и напъваше ремъците, явно се мъчеше непоносимо, но не можеше да шавне. Жената държеше с ръкавици нажежен шиш над главата му. Карис никога не го бе виждала да страда така. Гавин да покаже слабост, да признае, че го боли? Гавин?!

Те го ослепяваха. „Милостиви Оролам, вече са изгорили едното му око.“

Войниците около спината я видяха. Бяха от елитната гвардия на нукабата, в която допускаха само притеглящи — тафок амагез. Лош късмет. Но пък Железни твърдеше, че Карис е най-бързата притегляща, която бил срещал. А Железни не ласкаеше никого. Бялата ѝ кожа беше недостатък в разгара на битка. Как да притегля огромни количества луксин, без да проличи по ръцете ѝ? Но тя се беше научила на една-две хитрини. И привидните недостатъци си имат предимства.

Светещият край на шиша се спусна към лицето на Гавин.

Отдолу по ръката на Карис се плъзна зелен луксин към юмрука ѝ и оформи удобна топка. Ходилата ѝ заеха мигновено привичната позиция, хълбоците се завъртяха, все едно мяташе копие, и предадоха цялата сила на топката. Тафок амагез нямаха време и да мигнат. Зелена топка полетя и се вряза в главата на жената с дебелите ръкавици.

Тя залитна и изтърва шиша до масата, а не върху Гавин.

Карис припряно превърна бойните стъпки в непривично за нея полюшване на ханша, напрягаше се отчаяно да премахне всякакви следи от луксин по кожата си. Топката беше толкова малка и изхвърча с такава скорост, че сякаш остана невидима. Странните движения на Карис може би само щяха да озадачат тълпата. По-важно беше нукабата да тъне в недоумение.

„Изиграй си ролята докрай. Престори се, че си самонадеяна като Гавин.“

Вдигна ръка с изправен към небето показалец и изкрещя:

— Моля за извинение!

Не забравяше да пристъпва като дама. Но завъртането преди да хвърли топката бе освободило другия механизъм, измислен от Бен-хадад. Ненатрапчиво, доколкото беше възможно пред петдесет хиляди чифта очи, чиито погледи бе приковала току-що, тя плъзна длан върху нелепо огромната джувка и я притисна силно към хълбока си. Чу щракане. Я почакай, не беше ли паднала на този хълбок, когато се търкулна след скока? Не, падна на другия. Нали?

Вдигна другата си ръка, докато опипваше всичко ли е на мястото си под джувката.

— Моля за извинение! — повтори гръмогласно.

А с усмивката си сякаш скланяше някой мъж да се пъхне в постелята ѝ.

И това ги обърка до оглупяване, точно каквато беше целта.

На площадката настана кратко суетене. Жената още беше на колене, главата сигурно я болеше ужасно, но тя не се оплакваше. Един от тафок амагез се наведе да вземе шиша. Стигна му умът да не посегне към нагорещения край, но не му стигна да се сети, че и желязо, което вече не свети, може да изгаря.

Захвърли шиша настрана с невъздържана ругатня и само допринесе за хаоса на площадката.

Карис се добра до стъпалата преди войниците на нукабата да ѝ препречат пътя. Изобщо не ги погледна, вирна брадичка презрително… и чак когато стъпи на площадката те си спомниха, че могат да я заплашат с мускети и луксин. Аматьори.

Тя се изпъчи пред очите на всички в хиподрума, очевидно стъписана и възмутена, че някакви войници си позволяват такава грубост. Един от по-младите дойде при нея да я претърси.

Ето го мига на истината. На такава сцена всичко в държането ѝ трябваше да е недвусмислено.

Войникът бъркаше безцеремонно през многото фусти, за да опипа краката ѝ отвътре. Тя го остави да прекали за миг-два, за да покаже колко е втрещена и че не може да повярва. Нека я опипва достатъчно дълго, за да го убеди по-лесно да престане.

Отстъпи рязко назад и разпери ръце от чудовищното оскърбление. И гласът ѝ, калѐн в битките, се разнесе високо:

— Да ме прощаваш, господинчо, но имам между краката си оръжие колкото го имаш и ти!

Удари му шамар. Не с все сила, не с правилно съчетаните движения на тялото, за да го просне на площадката, а непохватно, дори отметна косата си встрани като някаква слабоумна.

Хиподрумът загърмя от смях, макар че хората още се чудеха що за дивотия гледат. Това да не беше част от представлението?

Карис пак вдигна ръка и се обърна към ложата на нукабата, която седеше на първата редица до Ейрени Маларгос.

Посраменият гвардеец понечи да я доближи, но тя извика мощно към нукабата:

— Ваше превъзходителство! — И добави с надменен шепот: — Знай си мястото, младежо, когато говорят по-висшестоящи от тебе.

Това се оказа достатъчно, за да го смрази. Тафок амагез бяха свикнали да чуват глупави заповеди от властна жена, която изискваше от тях само покорство. Той изведнъж бе попаднал в положение, в което не знаеше какво да прави.

Така се сгромолясват тираните. Съсипват народа си, съсипват и себе си.

Черногвардейците знаеха задълженията си съвсем ясно. И имаха правото да налагат волята си на всеки, спрямо когото трябваше да изпълняват тези задължения. Случваше се някой благородник да мърмори, но дори лукслорд не можеше да влезе без претърсване там, където оръжията бяха забранени. Нито Призмата, нито Бялата, нито Черния биха укорили черногвардеец, че изпълнява дълга си съвестно. Явно нукабата беше лишена от здрав разум.

Тя се изправи в ложата и даде знак на младия гвардеец да не се намесва повече.

— Коя си ти? Какво е това?

— Този мъж — все така високо каза Карис, за да я чуе не само нукабата, а да се разнесе гласът ѝ навсякъде, — е моят съпруг. — Изкрещя и към другата половина от трибуните: — Този мъж е моят съпруг!

Но не предвиди, че докато се завърташе, ще го види. Той дори не можеше да извие глава към нея, обаче я чу.

— Карис? — провикна се Гавин. — Милостиви Оролам! Карис, махни се оттук!

Тя стоеше от лявата му страна; от окото му пълзеше кървава струйка по бузата, червени сълзи от рана, която не е била достатъчно обгорена.

Стомахът ѝ се обърна, но тя сдържа хлипането си и стисна зъби. Ако се разплачеше и хукнеше към него, и двамата щяха да умрат.

„Отложи това, Карис.“

— Ваше превъзходителство! — изръмжа тя и се вторачи в пропадналата кучка, която бе причинила това на Гавин. Страхът ѝ се изпари, но гневът не се подхранваше от червеното. — Аз обявявам съпруга си за напълно невинен. И съгласно собствените ви прастари обичаи настоявам да докажа правдивостта си в двубой!

— Настоявам за изпитание на истината чрез двубой! — обяви и на другата страна от трибуните.

Ех, да имаше гласа на оратор, за да надмогне мърморенето на петдесет хиляди усти. Но пък кой оратор би могъл да си позволи такава рокля, а?

Пак се обърна към нукабата и намали силата на гласа си, за да го чуват само големците в ложата.

— Иначе ще оповестя пред всички нашето родово име и ще призова на своя страна онези, които не участват в това предателство.

Лицето на нукабата потъмня застрашително. Ейрени Маларгос вметна някакъв въпрос. Последва поредица от въпроси и отговори между двете, но Карис не можеше да ги чуе. И двете се разгневиха. И двете упорстваха.

Нямаше никакъв прастар парийски обичай за изпитание чрез двубой. Беше си безочлива наглост.

Но петдесетте хиляди кръвожадни рутгарци на хиподрума не знаеха това. И предвкусваха удоволствието. Дори в надбягванията се лееше кръв — колесниците се блъскаха често, трошаха се, мнозина състезатели се осакатяваха. Но истинските кървави забавления ту изчезваха, забранени от управниците, ту се връщаха в живота им през последните четири века. И вече над деветдесет години бяха незаконни. Да се насладят безнаказано на нещо, заради което иначе щяха да си изпатят? Да си позволят порочно развлечение, но да го припишат на парийското варварство, а не на своето падение? Каква неустоима съблазън…

Тази жажда обаче не стигаше. Нукабата нямаше нищо против да вбеси петдесет хиляди от поданиците на друга сатрапия. Само че не в кръвожадността на тълпата беше истинската уловка.

Карис следеше бдително свадата между нукабата и Ейрени Маларгос. Прочете по устните им думата „съпруга“ и няколко проклятия. Нукабата закима и каза нещо на един красив мускулест париец, който седеше до нея. После пристъпи напред и вдигна ръце. Ейрени я хвана за рамото, но нукабата се изви, за да откопчи пръстите ѝ, и я опари с поглед. Ейрени се примири, за да не се излагат повече пред събраните рутгарци, но нямаше съмнение, че е ядосана.

Когато предложи този план на Карис, Марисия добави:

— Събирам сведения за Харуру от петнайсет години. Тя е злобна, дребнава, завистлива и отмъстителна… и някога е имала връзка с Гавин. При първата възможност да му навреди ще се вкопчи в шанса.

„А сега да видим колко веща в тайния си занаят е Марисия.“

От следващата мисъл ѝ призля: „Не може да се каже, че Марисия няма подбуди да иска смъртта ми.“

Внезапната уплаха я вледени. Нейната съперница…

„Оролам, какво направих? Помислих, че най-сетне съм заслужила симпатията ѝ. Помислих, че общата за двете ни любов към Гавин ще надделее над останалото. Помислих, че тя ми помага. Аз ѝ отнех всичко и ето го нейния шанс да си върне постигнатото, ако не мъжа, когото е загубила безвъзвратно.

Това те сполетява, когато се довериш на робиня.“

Невероятна тъпота. Карис не би си я позволила, ако имаше време. Откога ли Марисия бе пазила в тайна сведенията, за да я принуди да бърза? Може би знаеше от седмици, че Гавин е затворник, но беше изчаквала, за да накара Карис да се втурне слепешком към гибелта си. Дори изпитанието чрез двубой бе предложено от Марисия.

„Но Бялата ѝ вярва. Тя обича Гавин. Няма да крие сведения, ако знае, че той е в опасност, нали?“

Гавин обаче я бе отстранил нехайно от живота си, когато се беше оженил за Карис. Какво би направила Карис, ако някой мъж постъпи така с нея?

„Оролам да се смили над нас…“

Тълпата притихна, Карис чакаше отговор. Щяха да я завлекат в тъмница като съзаклятница. Тук беше сама, никой нямаше да се застъпи за нея, нукабата трябваше само да я обяви за луда и да отрече, че в историята на Пария някога е имало изпитания чрез двубой. В огромното сборище имаше достатъчно осведомени хора, които щяха да потвърдят.

Всичко се сгромолясваше…

— Много години са минали, откакто някой е искал изпитание чрез двубой — каза накрая нукабата. И надеждата се върна. Карис щеше да има своя шанс. — А съгласно нашите древни закони то може да бъде поискано само веднъж и онзи, който го е поискал, излиза да се бие. Никой не може да го замести!

Захапа и примамката, и кукичката.

Преди тълпата да изреве, очарована от идеята някаква дребна женица в рокля да се бие пред очите им, нукабата продължи:

— В изпитанието чрез двубой притеглянето е забранено, а битката е до смърт!

И тълпата зарева.

„Значи Марисия не ме е предала.“ Но Карис се беше насадила зле. Цялото ѝ старание да прикрие, че е притегляща, беше напразно. Или нукабата, или Ейрени Маларгос знаеха коя е тя и на какво е способна. Нукабата беше злобна, но не и глупава.

„Ама че гадост…“

Нукабата пак даде знак на зрителите да млъкнат и посочи седящия вляво от нея мъж. Той се изправи.

— Ти — една обикновена жена, ще се изправиш ли срещу десницата на нашето правосъдие, лорд-коменданта на парийските армии Енки, наречен Чука?

Карис не се съмняваше, че мъжът е любовник на Харуру. Енки излезе изпод навеса на ложата, за да го виждат добре на слънце. Имаше тесен ханш и широки рамене, а жилавите му предмишници веднага подсказаха на боец като Карис, че под пищния бурнус и златотъканата туника има тяло на воин. И Енки бе покрил главата си с готра, но в него нямаше и следа от смирение. Дори в готрата му лъщяха златни нишки.

Смъкна от раменете си бурнуса на черни и бели ивици, развърза вървите на туниката си и я свали. Да, мускулите му си ги биваше. Карис не намираше в себе си погнуса към суетността му. Самата тя не можеше да твърди, че този недостатък ѝ е чужд.

„Странно. Допреди няколко месеца щях да го намразя двойно по-силно заради това.“

О, да, чакаха я да отговори. Нещо наперено, но без да издаде на тълпата, че е боен ветеран.

— Предпочитам да умра, вместо да ви позволя да измъчвате още съпруга ми — провикна се Карис.

Зрителите се разкрещяха възторжено. Нукабата се опитваше да прошепне нещо на Енки, а той тръсна глава. Тя настояваше, но гъмжилото беше прекалено шумно. Енки отхвърли думите ѝ с небрежен жест.

После слезе бавно по стъпалата и тръгна по пясъка към спината. Гледаше сърдито. Нукабата почака врявата да стихне и извика:

— Тогава нека вината за твоята пролята кръв падне само върху тебе!

Войниците на нукабата се чудеха какво е редно да правят в изпитание, за което нито бяха чували, нито някой ги бе обучил, а петдесет хиляди души ги гледаха придирчиво. Като професионален войник Карис им съчувстваше донякъде, но не се обаждаше. Само някой да заподозре, че тя знае много добре какво прави, и щеше да си докара белята. Затова нанасяш удара бързо — някои от враговете може и да имат сведения, с които да те унищожат, но ако не ги съобщят навреме на останалите, осведомеността им е безполезна.

Тя наведе глава и си изтри бузите с резки движения, сякаш плачеше неудържимо и това я ядосваше. Глуповата женица със смешна рокля — такава трябваше да бъде в очите им, а не черногвардейка.

Искаше да погледне Гавин. Искаше да отиде при него. Но щеше да рухне.

Енки изреди припрени заповеди и обърканите тафок амагез се подредиха около спината, а той се качи на площадката. Един излезе от редицата, за да предложи оръжие. Изглеждаше на около трийсет и пет, необичайно стар за боен притеглящ. Свали от колана си ножницата с дългия меч и го поднесе на Карис. Друг застана до него и подаде късо копие. Трети ѝ предложи скорпион. Енки имаше дълъг тънък меч със сърповидна извивка в горната половина. И ножницата, и дръжката бяха украсени богато със седеф и рубини.

Карис огледа оръжията, завъртя глава и махна с ръка, за да ги откаже. Стараеше се жестовете да са разбираеми и за селяните на горните скамейки по трибуните.

— О, не мисля, че ще имам нужда от нещо подобно. И все пак ви благодаря.

Тълпата се разшумя. Не искала оръжия ли? Що за безумие? Да не е дошла само да умре?

Гавин още се гърчеше под ремъците, още се мъчеше ужасно, но не казваше нищо, не викаше, не изричаше отново името ѝ. Не виждаше какво се случва около него и това сигурно го подлудяваше. Обаче остана безмълвен. И Карис разбра, че ѝ се доверява. Знаеше, че тя е намислила нещо твърде опасно, и не искаше да отвлича вниманието ѝ.

Нямаше думи, за да опише чувствата си, породени от доверието на мъжа, който доскоро властваше над всичко и беше причина за почти всички промени в Седемте сатрапии през последните две десетилетия.

„Не е време за това!“ Избърса от едното си око истинска сълза.

Енки не остави зрителите да се захласват по нея. Пристъпи напред и вдигна ръце към небето.

— Оролам! Виж делата ни! Нека твоето възмездие се стовари върху предателите!

Отпусна ръце и свали готрата от главата си, като че ли това можеше да привлече вниманието на Оролам. Черната му коса беше разделена със златни нишки на плитки, падащи по раменете му. Като париец смяташе косата за свое достойнство и се гордееше с нея.

Рутгарците не бяха равнодушни към жеста, макар да не носеха готри. Познаваха вярванията на своите съседи. Нямаха нищо против и да се възхитят на красив атлетичен мъж, висок шест стъпки и половина.

Енки беше малко по-дребно и по-суетно подобие на Железни. Карис си мислеше, че в това има нещо сбъркано. Що за жена избира любовник, който толкова прилича на брат ѝ?

Карис застана до него с лице към ложата на нукабата, чакаше какво ще направи той.

Някакво съмнение помрачи лицето му за миг. Карис се държеше толкова самоуверено. Тя долови, че огромният невежа се пита дали в края на краищата все пак има такъв обичай.

Стоящите в кръг тафок амагез притеглиха луксин. Един-единствен неин опит да притегли щеше да я погуби мигновено.

Карис направи старателен реверанс към нукабата и Ейрени Маларгос, чието лице сякаш се бе вкаменило. До нея Енки се поклони ниско.

Тълпата притихна.

Нукабата им даде знак, че могат да започнат, но Карис не ѝ обръщаше внимание. Обърна се към Енки и направи още по-изискан, старомоден реверанс, като разпери полите на роклята с ръце и скръсти краката си в глезените. Енки ѝ се поклони, но с предпазлива сдържаност, без да откъсва поглед от нея.

И… не се случи нищо.

„Бен-хадад! Не биваше да е така!“

Енки вдигна меча си. Карис стоеше на един крак, десният ѝ глезен притискаше левия прасец.

— Един момент — вдигна пръст тя. — Нещо ме сърби.

Плъзна дясната си подметка нагоре-надолу по прасеца. Енки се облещи невярващо. Що за побъркана стоеше пред него? Той се разсмя.

Стори ѝ се, че Бен-хадад е нагласил закопчалката да се задейства от смях, а не от кръстосването на глезените ѝ, както се бяха уговорили. Карис усети как механизмът се отвори, огромната нелепа джувка на хълбока отхвръкна, залепящият фустите и полите луксин се разпръсна, дръпна ги встрани като врата и откри ножницата, прикрепена от вътрешната страна на бедрото ѝ.

В същия миг ножницата се завъртя към външната страна на крака и към ръката ѝ.

В обикновените ножници острието трябва да бъде напъхано, а после извадено нагоре, преди да бъде използвано. Тази ножница само стискаше острието от двете страни и се отваряше по ръба. Ножът се вадеше със същия замах, който го насочваше към противника.

Това спестяваше само частица от секундата, но Карис нямаше нужда от по-голямо предимство. Скочи още докато очите на Енки се присвиваха от смеха. Лявата ѝ ръка отблъсна меча му встрани…

И тя заби ножа под брадичката му в мига, когато той усети движението ѝ. Заби го до дръжката, върхът щръкна лъскаво червен между разкошните плитки. Карис завъртя острието с все сила, за да превърне мозъка му в пихтия. Не искаше да рискува. Човек може да те убие още преди да проумее, че вече е мъртъв.

Издърпа острието, докато отскачаше назад, за да е недосегаема за ръцете му.

Енки тупна на колене, после се просна по корем. Някой отстоящите наоколо тафок амагез кресна, но звукът не стигна до съзнанието на Карис.

Тя пристъпи напред и се наведе над трупа. Дръпна плитките от шията и взе меча от още потръпващите пръсти. Стисна няколко плитки, изправи се и повдигна леко тялото, за да изпъне шията. Замахна с меча на мъртвия Енки. Един удар, втори — и отдели главата.

Вдигна главата високо в едната си ръка и меча в другата и изведнъж отново чуваше тълпата, оглушителен тътен на потрес, ужас, страхопочитание, изумление и ликуване.

— Оролам видя! Оролам въздаде справедливост! — изкрещя Карис, но гласът ѝ може би се изгуби във врявата. — Аз съм Карис Гайл, а този мъж е Гавин Гайл — Призмата. Той е Гавин Гайл!

Викаше до болка в гърдите, но петдесет хиляди гласа я заглушаваха. Само седящите най-близо можеха да я чуят. Надяваше се да е достатъчно.

Хвана главата с другата ръка, залюля я и притегли от най-близките флагове около хиподрума. Метна главата и я побутна още малко с луксин.

И след стотина опита нямаше да повтори това съвършено хвърляне. Главата прелетя чак до ложата на Ейрени Маларгос и се стовари в скута на нукабата.

Нукабата се разпищя и мнозина по трибуните се разсмяха, Оролам да им прости.

На Карис ѝ беше все едно. Обърна се към Гавин и сряза ремъците, докато тафок амагез стърчаха сащисани по спината.

Оролам… Лицето на Гавин. Лицето!

— Гавин, трябва да бягаме. Можеш ли…

— Няма да те подведа.

Но когато се надигна, залитна и щеше да се строполи. Посегна с лявата ръка към лицето си. Липсваха му два пръста. Тези шибани животни…

Важно беше само едно — Гавин не можеше да се сражава.

Карис го крепеше. Тафок амагез се чудеха какво да направят. Тя бе победила в изпитание, одобрено от тяхната нукаба, значи бяха длъжни да я пуснат. Но пък тя бе запратила главата на техен командир в скута на нукабата — дали не бяха длъжни да я заловят? И можеха ли след всичко, което бе направила пред очите на толкова хора?

Не биваше да чака кога ще се отърсят от вцепенението.

Един от войниците на хиподрума се втурна нагоре по стъпалата на площадката.

— Той е Гавин Гайл! — извика оглушително. — Познавам го от години! Боядисали са му косата, изцапали са му лицето, но той е Гавин Гайл!

Карис направо изнесе Гавин надолу по стъпалата; войникът тръгна с тях, махаше трескаво на други стражници на рода Гайл да ги придружат.

— Убийте ги! — изведнъж изкрещя нукабата. — Убийте и двамата!

Карис се обърна към нея. Цялата беше в кръв. Кой да знае, че от отсечена глава може да изтече толкова кръв! Дори бе успяла някак да наплеска лицето си с червено.

— Не! Не изпълнявайте тази заповед! — кресна Ейрени Маларгос. — Харуру, умът ти е помрачен!

— Убийте ги! Преградете изходите! Това е заповед!

— Това е обявяване на война! Забранявам!

Ама че хаос.

— Оттук! — викна войникът.

Отвори една врата в края на арената и щом влязоха, я заключи отвътре.

— Капитан Евтеос, кучи сине! — промърмори Гавин. — Нали ти заповядах да се махнеш…

— Господарю, при Кървавия рид също не ме биваше много в изпълняването на заповеди.

Гавин се засмя на някакъв общ за двамата спомен, но млъкна изведнъж, сякаш го пронизваше такава болка, че всеки миг щеше да се свлече.

— Мога да ви заведа до изход, но те ще ни изпреварят — каза войникът.

— Трябва да има и някакви врати за хората, поддържащи хиподрума — сети се Карис.

— Първо за тях ще помислят — възрази Гавин.

И беше прав. Проклятие…

— Можеш ли да ни заведеш в горния край на трибуните от западната страна? — попита тя.

— То се знае.

Заведе ги. Минаваха по коридори за роби и прислуга, но пресичаха и онези, през които напираха да излязат зрители — щом бе станало напечено, бяха пощурели от желание да не са тук. Други, които досега бяха около хиподрума и бяха чули какви невероятни случки е имало вътре, се опитваха да влязат. Блъсканицата беше страшна. Един изстрел от мускет стигаше стотици да намерят смъртта си, стъпкани в паниката.

Стражниците на рода Гайл при изходите си деряха гърлата, мъчеха се да поддържат някакъв ред, но и те се питаха какво да правят. Тафок амагез врагове ли бяха станали? Или още бяха бойци на дружеска страна, на които са длъжни да помогнат? Какво се е случило вътре?

Гавин падна няколко пъти и все се извиняваше. Накрая Карис и Евтеос го носеха, но нейния нисък ръст отново се превърна в неудобство. Гавин беше толкова лек, че тя се стъписа.

Въпреки всичко се добраха за няколко минути до онази арка. Карис погледна надолу.

Ами сега?

Но Железни чакаше. Щом я видя, се ухили до ушите. Когато надникна и Гавин, усмивката на Железни повехна. Гавин обаче се засмя радостно на огромния черногвардеец.

— Господарю Призма, можете ли да слезете сам? — попита Железни.

Гавин отстъпи от ръба и се огледа.

— Имаме си компания.

Петима тафок амагез тичаха към стъпалата, по които Карис се бе спуснала на арената само преди петнайсетина минути.

— Боя се, че не мога — отговори Гавин, щом пак погледна надолу. — Какъв е планът? По-накратко. — Вече гледаше към реката, която беше много по-ниско и на голямо разстояние. — О, не, само не ми казвай, че това е планът…

— Това е — потвърди Карис. — Капитане, благодаря ти. Сега изчезвай. Скачаш на „пет“, Гавин.

Гавин вече отстъпваше заднешком, за да се засили. Олюля се, но остана прав. Евтеос го задържа да не падне.

— Скрий се, капитане! И нека благословията ми да е винаги с тебе.

Карис стоеше на ръба, за да я виждат и Гавин, и Железни.

— Едно, две, три, четири, пет!

Гавин скочи. Тя не погледна накъде полетя. Иначе нямаше да успее. Тафок амагез напираха по стъпалата. Не можеше да се бави с броене до пет. На „четири“ щеше да е мъртва.

Втурна се към ръба с вопъл:

— Пет, пет, пет!

И се хвърли във въздуха. В първия смразяващ миг падаше. Задържа тялото си стегнато, нямаше време за молитви или ругатни.

И мек облак от отворен луксин, притеглен от Железни, я пое за секунда, после я тласна шеметно.

Командирът не бе успял да се подготви след скока на Гавин и хвърлянето не беше съвсем точно: вместо да я бутне равномерно в гърдите и ханша, луксинът я завъртя, докато фучеше във въздуха. Сигурно щеше да се стовари по гръб в реката.

От такава височина щеше да си разтроши костите.

Преметна се. Всеки боец първо се научава как да пада.

Само че продължаваше да се върти около оста си… краката ѝ се врязаха във водата ненадейно и… мрак.

Опомни се под водата сред полепнали поли и фусти, не знаеше накъде е повърхността, нямаше въздух в дробовете. Размаха ръце и загуби последния въздух от гърдите си, щом болката я скова. Усещаше лявата си ръка все едно някой се е опитал да я откъсне, а ребрата си отляво — като премазани.

Ръка от луксин… не, по-скоро кука я докопа за фустите и я дръпна с главата надолу към повърхността. В носа ѝ нахлу вода и когато изскочи в прекрасния, жадуван въздух, Карис кашляше и плюеше, мъчеше се да смъкне от лицето си заслепяващите и задушаващи слоеве мокър плат.

Бен-хадад разпръсна куката от зелен луксин и протегна ръка. Карис сбърка и вдигна лявата си ръка. Съжали тутакси, когато Бен-хадад я издърпа. Болката не ѝ даваше да вдиша.

— Бен! — извика Есел. — Имаме нужда от тебе! Веднага!

Тя стоеше над Гавин, вече изваден от реката. Той охкаше, притиснал длан към кървящото си око. Не можеха да разчитат на помощ от него.

Рехавото сборище из пазара, което бяха заварили преди малко, вече се сгъстяваше в непроходимо гъмжило заради смайващите събития на хиподрума и изумителното зрелище на безумци, скачащи с магия чак до реката. Войници се мъчеха да разблъскат навалицата, за да стигнат до плъзгуна.

Карис не можеше да различи униформите им, откриваше ги само по бъркотията в тълпата и стърчащите над главите цеви на мускетите.

Успя да стане и зърна Хезик, който търчеше към стълбата. Преодоля със скок първите стъпала и изрева:

— Железни каза да тръгвате! Бързо!

Проехтя изстрел. Късчета плът, пръски кръв и парченца плат блъвнаха от лявата ръка на Хезик. Той вече тичаше по следващите стъпала, ударът го завъртя и го хвърли на стълбата.

Хората се стреснаха. Облакът черен дим показваше ясно къде е стрелецът, но ако не си помирисвал битка, страхът е лош съветник. Опитваха се да побегнат във всички посоки едновременно. Някои падаха от стената на кейовете, чупеха си крака, гръбнаци, шии, други опитваха да се хванат за някого и събаряха и него.

Мнозина пък се втурнаха към войниците, които биеха с прикладите всички наред. Нечия ръка сигурно успя да сграбчи мускет и да натисне неволно спусъка, защото куршум полетя нагоре с трясък.

— Огън! — извика Карис на Бен-хадад, който се бе вцепенил.

— Какво?… Но… но аз не притеглям черве…

Лещата с червен луксин на едното ѝ око май беше останала в реката. Тя бръкна припряно в раницата на Бен-хадад. Напипа огниво, намери и червените си очила, от болката в ръката пред очите ѝ подскачаха черни петънца. Сложи си очилата и запълни лявата си китка с луксин.

Вдигна глава навреме, за да види как Хезик се надига — някой бе паднал върху него. Войник с мускет пристъпи към края на стената и стреля.

Хезик се строполи, червено гейзерче изригна от главата му.

— Не! — кресна Карис.

За пръв път от шест месеца притегляше червено и дори не се забави да помисли какво прави. Досущ като предишната Карис, все едно нищо не бе научила. Притегляше червено в лявата ръка колкото да поддържа не особено силен огън, направи топка от него с дясната си ръка и я метна през огъня към доволния млад войник. Улучи го в гърдите под шията, луксинът го обля и пламъците забучаха. Той се завъртя с див вопъл към другите войници. Някой от тях пощуря от страх и заби в него приклада на мускета си. Горящият мъж падна от стената само на крачка от някакво дете.

— Имаме заповед да тръгваме! — настоя Есел.

— Чакаме! — възрази Карис. — И не ми се пречкай!

Стъпи устойчиво на палубата и вдигна лявата си ръка с луксиновия пламък, сякаш се прицелваше с мускет.

— Убийте ги! — разнесе се познат глас.

Оролам да я прокълне дано — пак нукабата.

Карис изстреля тънка непрекъсната лента от червен луксин и създаде от нея огромно огнено ветрило, което се разпери пред войниците. Луксинът изгаряше, преди да ги достигне, но никой нямаше желание да доближи бушуващата преграда. Вълната от горещ въздух ги принуждаваше да отстъпват.

— Не може да ви достигне! — кресна нукабата, щом Карис остави първите пламъци да угаснат.

Идиотката дори не разбираше разликата между милосърдие и слабост.

Карис обаче се подчини на друга, по-силна подбуда — за убийството на един войник всеки щеше да си затвори очите и да го отпише като нещастен случай. Но ако убиеше десетина, това обричаше дипломацията на провал и означаваше война. В разгара на друга война. Срещу Пария, съюзна сатрапия. Пария, от която Хромарият се нуждаеше.

Но от Гавин се нуждаеха още по-силно. Карис се подвоуми за пръв път през този ден.

— Командирът заповяда да тръгваме! — развика ѝ се Есел. — Дори не знаем дали ще опита да се измъкне оттук!

— Завъртете плъзгуна към реката — заповяда Карис на Есел и Бен-хадад. — Не потегляйте без моя заповед. Аз ще ги отблъсквам. Чакаме Железни!

Огнено кълбо прелетя в дъга към плъзгуна и цопна във водата със съскане и струя пара. Притеглящи. Тафок амагез си пробиваха път през тълпата.

Едната ѝ ръка беше почти безполезна, към тях напираха притеглящи и войници, обстрелваха ги, а Карис се сети, че има съвсем друго затруднение — вече не беше стражеви капитан и нямаше право да заповядва на никого, а щом Есел си спомнеше това, щеше сама да реши какво да прави.

Запрати още една ивица червен луксин и прекали със силата, но имаше късмет. Повечето червено изгоря страховито във въздуха, но остатъкът стигна до струпаните нагъсто войници и мускетите им.

Те се разпищяха, но от изненада и уплаха, а не в предсмъртни мъки. Пламъците не ги погълнаха. Имаше обгорени ръце, захвърлени нагорещени мускети, припряно смъкнати подпалени туники, повечето мъже изпопадаха на земята, защото изтикаха назад втората и третата редица, за да се махнат от огъня.

— Трябва да тръгваме! — инатеше се Есел.

Карис още се колебаеше.

— Той идва — каза Гавин; изглежда, бълнуваше. — Не го ли виждате? Неговият ангел му отваря пътека сред хората…

— Не е на себе си! — възкликна Есел. — Карис, трябва да…

— Оставаме! — озъби се Карис.

Но още преди да затвори уста знаеше, че е изрекла думата заради червеното, което притегляше, за да поддържа пламъка на лявата си длан. И заради страха от онова, което бе видяла в здравото око на Гавин.

Синьо, а не призматично око.

Димът пред войниците се разнасяше и тя видя как се освети отвътре, сякаш там лумна факел. След секунда се появиха четирима тафок амагез. Бойни притеглящи. Китките на единия вече бяха обгърнати в запален червен луксин и той запрати огнени кълба и с лявата, и с дясната ръка.

Кълбото от дясната се отплесна встрани. Или беше левак, или се опитваше да я подлъже. Карис успя да пресрещне със зелена стрела другото кълбо и да го отклони към водата.

— Тръгвайте, тръгвайте! — извика на Есел и Бен-хадад.

Чакането се превръщаше в самоубийство. Трима от четиримата нападнаха със син шрапнел, зелени копия и червен огън. Четвъртият искаше да стреля с далекобоен мускет, но оръжието засече и той почна да го презарежда. Тафок амагез бяха от притеглящите, които се уповават на грубата мощ — ако нещо издържа на ударите ти, удряй го още по-силно.

Не можеха да се възползват от физическото си надмощие над нея освен с често и свирепо мятане на луксин, не можеха да я обкръжат, затова правеха каквото им позволяваха обстоятелствата. Карис се стремеше да опази не само себе си, а да защити останалите и самия плъзгун. С изкълчена лява ръка.

Тялото ѝ преливаше неспирно светлинните форми — движения от бойните изкуства, приспособени към бойното притегляне, за да запазва във всеки миг равновесие въпреки изстрелването на луксин. Винаги имаше опора, за да поставя щитове отляво и да отвръща с удари отдясно, да пресреща и да отклонява.

Не бе притегляла толкова отдавна, че сега имаше твърде необичайно преимущество над враговете. Все едно да изпиеш няколко чаши копи наведнъж след месеци само на вода. Луксинът я насищаше с огромна мощ. Дивата енергия на зеленото заглушаваше като грохот страданията от раните, горещината на червеното изгаряше болката. А натрупаният опит превръщаше силата и страстта в наточено острие.

Беше по-бърза от всякога. Само по инстинкт отбиваше луксиновите снаряди със свои, немислими изстрели, с неимоверна скорост. Отляво, отляво, отляво — онези скоро надушиха слабото ѝ място, — после отдясно и нависоко, за да избута встрани грамадната пелена от огън, която червеният на стената се опита да запрати върху плъзгуна.

Минаваха секунди, яростта на нападението ги проточваше във вечност. Есел и Бен-хадад изтласкваха луксин през тръбите на плъзгуна, но инерцията му беше доста голяма и от собствената му тежест, и от четиримата на борда. Нито Есел, нито Бен-хадад бяха особено силни и телесно, и в притеглянето.

Една нейна грешка щеше да ги погуби.

Идваха и други тафок амагез, спираха да погледнат само за миг какво става и се включваха в атаката. Още половин дузина бойни притеглящи.

Станаха прекалено много, а бяха твърде близо до плъзгуна. Онзи с мускета пък успя да презареди. Карис го видя и ужасът в нея се надигна. Предчувствие, което спря въздуха в гърдите ѝ, сякаш беше пила катран.

Не можеше да опита нищо срещу него — луксиновите остриета и пламъци бяха като ураган. Той се прицели.

И тогава Карис чу познат гръмотевичен глас. Клин от сини щитове с височината на човек се появи зад първите четирима от бойците на нукабата. Дори не усетиха какво ги връхлита. Появи се и огромният силует, хванал луксиновия клин като стенобойна машина и препускащ неудържимо. Клинът се раздели, когато Железни се вряза в струпаните тафок амагез.

Завъртя разперените си огромни ръце и изрева легендарния си боен вик, от който омекваха коленете на врагове навсякъде из Седемте сатрапии. Запрати щитовете към притеглящите и тласъкът го изхвърли във въздуха с изумителна скорост.

Направи салто и отначало изглеждаше, че ще стигне чак до водата. Но той падна отвисоко на кея. Спря се накрая с размит поток от синьо и въпреки това залитна от сътресението.

От туниката му липсваше голямо парче, порязаното му слепоочие кървеше, но той вече се насищаше отново със синьо.

Карис бе виждала как Железни бяга по вълните. Сега той притегли тясна площадка, подаваща се наполовина над повърхността. Можеше да измине така поне петдесетина стъпки, плъзгунът не се бе отдалечил чак толкова. Олекна ѝ.

Тафок амагез се бяха натъркаляли зад него, неколцина паднаха от стената. Но докато Железни притегляше и дишаше тежко от усилието да се провре в гъмжилото, онзи с мускета се задържа прав, защото стоеше малко встрани. Вдигна оръжието с плавната ловкост на опитен стрелец и Карис разбра, че няма да сбърка.

Разстоянието до него беше голямо и тя не можеше да го порази с луксин. Да, Карис също беше бърза и точна. Но нито толкова бърза, нито толкова точна. Чу изстрела, видя как мускетът подскочи и избълва дим… но цевта се отклони в последния миг.

И тогава се усети, че е чула гърмежа зад себе си. Почти в краката ѝ. Младият стрелец на стената изтърва мускета и падна мъртъв на кея.

Плъзгунът ускоряваше, Железни скочи на палубата и след по-малко от минута се носеха по реката, далече от опасността. Изпреварваха всякакви заповеди някой в устието да ги спре.

Карис погледна Гавин, който лежеше окървавен на палубата. Още държеше димящия мускет, с който бе спасил живота на Железни.

Хилеше се свирепо. Кръв бе протекла и в устата му, зъбите червенееха.

— Не съм съвсем безполезен. Още не съм — каза и изгуби съзнание.

87.

Чукане по вратата и познат женски глас:

— Кип?

Не знаеше откога стои на тъмно в стаята си. Думата „време“ още ли имаше някакъв смисъл? Надяваше се, че мракът може би ще върне картата на черния луксин. Не беше видял всичко в нея.

Но тя не се върна. И не знаеше как да я призове. За толкова неща трябваше да помисли, толкова решения да вземе — още сега, в този миг, — че стоеше като вкаменен. Не беше способен да разсъждава за нищо. В живота му настъпваха необратими промени, а той искаше да се взира в някаква карта?

Е, да, ако беше прав и разглеждането (или преживяването, или припомнянето, или каквото се случваше между него и картите) беше почти мигновено, би успял да преживее толкова от тях, колкото му скимне, без да губи време. Но без да знае защо, Кип дори не се съмняваше, че това е невъзможно. Дори да измъдри начин за призоваването на една-единствена карта, нищо чудно тя да изпече онова мъничко, рядко използвано грахово зърно между ушите му.

Това само му напомни колко го боли главата.

Чукане по вратата. Отново. Впрочем… това вторият път ли беше?

Натисна плочката и коленете му щяха да се подгънат, когато светлината опари очите му — изгаряше като каменна сол, втрита с подметка в откритата рана на мозъка. Опря се задъхан на рамката на вратата и отвори.

— Кип? Добре ли си?

Адове… Не беше Тея. Защо си беше втълпил, че е Тея?

„Защото Тея е единственото момиче, което идва да говори с тебе по свое желание.“

— Да не си махмурлия? — попита Тизис.

Аз съм великан, пробуден в постелята си от убийци. С ръмжене на звяр сграбчвам мъжа, навел се над леглото, и го забивам с такава сила в мраморната стена, че черепът му се пръска и кръв оплисква всичко наоколо. Остра стомана се забива в мускулите на крака ми, дълбоко, горещо. Скачам от леглото, но в главата ми бушува пожарът на препиването, черни точки се мятат пред очите ми.

Остават четирима — мърльовци, а не професионалисти. Онзи, който ме е доближил, опитва да ме намушка… и аз отбивам, макар и с цената на още кръв. Хващам ръката му в ключ, изкълчвам я, юмрукът ми го удря в лицето толкова силно, че се пукат кости… проклятие — кости и в неговата глава, и в моята ръка. Мога да се бия по-добре!

Викам оглушително и виждам страха в следващия…

— Не — отрече Кип. — Мъчи ме… ъ-ъ, светлинна болест.

Изражението ѝ се смекчи.

— Минава доста време, докато свикнеш с притеглянето, нали? Толкова е лесно да прекалиш в началото. И аз стигнах до светлинна болест няколко пъти. — Въпреки налегналите и нея грижи му се усмихна. — Е, не само няколко пъти. Такива сме си ние зелените, ясно ти е.

„Тя е хубава. И мога да се любя с нея. Колкото искам. Добре де — колкото тя ми позволи. Тоест едва ли ще е много често, като се замисля, но поне няма да е нищо. Поне трябва да консумираме брака, нали?“

Андрос Гайл се заблуждаваше за нагона на Кип — не липсваше, а беше в прекомерно изобилие. Просто Кип не разчиташе, че в близко бъдеще ще има някаква възможност да го задоволи. Все беше „някой ден, не се знае точно кога, не задълбавай в това, само ще провесиш нос още повече“.

Но колкото и силно да беше желанието, не искаше да стане насила. Да принуди Тея, докато беше негова робиня, щеше да е гнусно… Ох, мозъкът му едно си знаеше в момента — да затъва в болката колкото може по-надълбоко.

Ами ако поиска да легне с Тизис, но щом остане гол пред нея, тя се отврати? Ами ако го презре заради тлъстините му? Как красавица като нея, която може да съблазни всеки мъж, ще се примири да го понася?

„Аха, не си особено целомъдрен. Само си уплашен.“

— Кип, знам, че ти дадох една седмица да обмислиш… сещаш се, предложението ми. Между другото разговорът ни изобщо не беше какъвто си го представях и… както и да е. Знам, че ти казах една седмица, но трябва да чуя отговора ти по-скоро.

— По-скоро ли?

— Например още сега. — Тя го погледна смутено. — Налага се да напусна Ясписите. Оттук тръгвам направо към пристанището.

— Не носиш нищо. Дрехи… де да знам — скъпоценности, благовония? Каквото имаш.

Кип се чувстваше по-тъп с всяка изречена дума.

— Робините ми вече занесоха тайно всичките ми вещи на кораба. Формално аз съм заложница на Хромария, затова ми е забранено да замина без разрешение. Не биваше да вземам нищо, за да не се досетят шпионите на дядо ти.

— Това ли било…

Малко беше закъсняла с предпазливостта. Андрос знаеше всичко. Винаги знаеше всичко. Проклет да е. Дано е обречен на хиляда огньове едновременно.

Огън. Поглъща жената, кожата и се сгърчва, кипналата кръв съска…

„Дишай. Дишай. Върни се в настоящето и остани в него.“

А още не беше решил как да постъпи. През последните дни трябваше да претегля всяко „за“ и „против“, без да го разсейва прекрасна млада жена, застанала пред него.

„Нали си Кип Устатия? Превърни го в предимство.“

— Знаеш ли, всъщност не съм решил. Щеше да е най-разумно, ако през тези дни претеглях всяко „за“ и „против“, без да ме разсейва прекрасна млада жена, застанала пред мен. А ти си красавица. Знаеш как въздейства това на мъжете. Опитваш се да ме съблазниш ли?

— Моля? — смаяно промълви Тизис. — Е… благодаря ти, но за какво говориш?

— Опитваш се да ме съблазниш ли? — натъртено повтори Кип.

Тя пак се притесни.

— Мислех, че жените не те интересуват.

— Какво?!

— Докато се чудех какво да правя и как да говоря с тебе, поразпитах и никой не си спомни да си проявил интерес към някое момиче. Казаха ми, че си имал стайна робиня и дори не ти е хрумнало да легнеш с нея. И аз предположих, че или сексът няма никакво значение за тебе, или си падаш по момчета. Повярвай ми, ако очаквах да е лесно, на секундата щях да си поразголя гърдите пред тебе.

— К-какво?…

И Кип се разсмя неудържимо. Да, дядо му бе предвидил какво ще направи Тизис… само че изобщо не беше познал причината. Андрос очакваше, че тя ще помоли Кип да стане неин спасител, защото е лукава. А Тизис си бе наумила, че Кип предпочита мъже.

— Толкова съжалявам — измънка тя. — Значи не си…

— Не съм — потвърди Кип и се ухили. — Нека го кажа по-ясно — нито харесвам мъже, нито съм равнодушен към секса, но… не всичко зависи от мен. Аз… да, девствен съм, но…

Стисна клепачи. Наистина ли бе казал това? „Оролам, моля те — нека подът се разтвори и ме погълне.“ Отвори едното си око. Тизис го зяпаше втрещена.

„Хайде, Кип Устатия, обърни го в своя полза.“

— С други думи, Тизис, аз те смятам за невероятна красавица, и то не само с разсъдъка си. И първоначалното ми не особено силно влечение към тебе, което се обяснява с подозрението, че си искала да ме убиеш, започна, колкото и да е странно, да нараства с всеки изминал ден.

Долавяше, че тя не е равнодушна към леко оплетения и мъничко заядлив комплимент. Изчерви се едва забележимо, впереният в него поглед се промени. Преди да каже нещо, Кип продължи с красноречието:

— Но това влечение, независимо дали е прехласване на момче, за каквото явно ме смяташ, или е нещо по-зряло и достойно за вниманието ти, не е най-важното.

Кип виждаше, че тя умува над думите му и ги приема сериозно. Но не с учудването, че той сякаш е пораснал пред очите ѝ. Забелязваше зачатъците на уважение.

— А какво е най-важно? — попита Тизис.

— Ако направя това, ще се опълча на дядо си. Той вече не е само Червения. Сега е промахос. Плашеше ме и още когато си беше Червения. Той не прощава оскърбления. Поне няколко години ще се нуждая от закрила — и твоята, и на сестра ти Ейрени.

Имаше някаква частица истина в думите му, но бяха по-скоро лъжа и Кип се засрами, че ги изрече с такава лекота. Тизис обаче се заблуди за причината на неловкостта му — реши, че го потиска нуждата да поиска закрила от жени. Но след като Кип бе опознал Карис и Бялата, тъкмо това не би го притеснило и за миг.

— Кип, дядо ти няма да те подгони, докато е зает с войната. Иначе ще рискува да изгуби подкрепата не само на моя род, а и на всички в Рутгар. След войната… кой може дори да си представи какво ще се случи тогава?

Беше права. Като политическо обвързване този брак щеше да е много по-изгоден за рода Гайл, отколкото за Маларгос. Тизис си представяше, че положението ѝ тук е твърде застрашено, и Андрос се бе постарал да изостри у нея това чувство, но той всъщност се стремеше да задържи Рутгар на страната на Хромария. Нуждаеше се и от бездънната хазна на Маларгос, за да продължи войната.

Чрез този брак Андрос Гайл би укрепил силите си, а щеше и да държи Кип настрана от Хромария, за да не му навлича излишни затруднения. Дори ако Кип не пожелаеше да му служи, Андрос пак щеше да постигне целите си. А ако Кип му се подчиняваше, щеше да внедри свой шпионин в самия род Маларгос.

Кой би се престрашил да стига в замислите си отвъд края на войната? Кой друг, ако не Андрос Гайл.

Но какво би спечелил самият Кип от участието си в тази интрига? Съпруга, която след време можеше да наследи огромно богатство, свое място близо до средоточието на властта и слава, че се е противопоставил на дядо си. След войната щяха да се „помирят“ и всичко щеше да е наред. Политически брак, в който не би имал от какво да се оплаква.

Едва ли можеше дори да се надява на нещо по-добро. А и щом Зимун се бе намесил в играта, Кип вече не беше незаменим.

— В какви размисли потъна, че се начумери като буреносен облак? — подкачи го Тизис.

„Май нямам изход. Но може би трябва да погледна нещата от другата страна. Искам да се опълча на дядо си, защото е мръсник, защото се държа жестоко с мен и ме обиждаше, защото се опита да уреди убийството ми. Но това беше преди да ме опознае. Опита се да убие и Гавин. Не, опита се да вземе Ножа, а Гавин му пречеше. Ако се примириш, че не можеш да застанеш срещу Андрос Гайл, всички негови постъпки изглеждат забележително логични.“

Андрос Гайл нямаше приятели. Той имаше полезни съюзници и врагове.

Кип стигна до прозрение за стареца с вдъхновена проницателност, плашеща и неоспорима. За Андрос животът беше игра на Девет крале. В нея имаше противници и той правеше всичко по силите си да ги унищожи. Неговите противници имаха карти, които той трябваше да премахне от играта или да надделее над тях с по-силни. А себе си виждаше просто като Господаря. Стремеше се да запази своите карти, докато имаше полза от тях, но ги изхвърляше от играта безогледно, ако така постигаше целта си, отърваваше се от тях още по-безмилостно, ако можеха да бъдат използвани срещу него. Ето колко бездушен и решителен беше Андрос Гайл. Кип отдавна се мъчеше да разгадае какво иска старецът. Какво подбуждаше Андрос към такава упоритост, към толкова далечни замисли? Не му се вярваше да са парите, имаше си предостатъчно. Не му се вярваше и да са жените, май му стигаше да има стайни робини. Не го правеше заради родината, Оролам или дори властта, както я разбираха останалите. Ако го подтикваше жаждата за власт, нямаше ли да иска господството му над другите да е по-явно? А той се бе задоволявал само да е един от Цветовете в Спектъра в продължение на толкова години.

Може би за Андрос всичко беше и по-сложно, и много по-просто — той се стремеше да побеждава. Не го вълнуваше дали целият свят ще научава за победите му. Нали онези, които имат значение в играта, ще знаят? Останалите му бяха безразлични. Защо да се ласкае от възхвалите на буболечки? Не виждаше никаква полза в гръмките титли на владетел. Ако има истинската власт на император, ако в представите на важните хора е равен на император, постижението не е ли още по-велико?

Щом Кип проумя това, поне още един факт оголи вълчите си зъби насреща. Не можеше да си позволи увереност, че след време Андрос ще реши да сложи край на тяхната престорена вражда. Ако след седем години имаше в ръцете си по-силни карти от Кип, като нищо можеше да го унищожи, вместо да го възнагради.

„Да, такава сделка ми предлага. Приемам или отказвам. Без да си затварям очите.“

И все пак… да прави каквото Андрос Гайл иска от него? Всичко в него се бунтуваше срещу това.

Доскоро би рискувал нехайно собственото си унищожение, но сега постъпките му щяха да засегнат неминуемо и хора, за които милееше. Трябваше не само да избира между доброто и злото, а или да прояви ума си, или да се окаже тъпанар.

Нищо нямаше да спечели, ако играе срещу Андрос Гайл, нито намираше път към победата в такава игра. Тогава защо се терзаеше така?

— Мисля за дядо си, това е — отговори най-после на въпроса на Тизис. — Не е от хората, които можеш да си позволиш в ролята на врагове.

— Но не е и от най-подходящите хора за приятели, нали? — напомни тя.

— Той няма приятели.

— Знам. Два пъти се оплетох в интригите му и накрая се мразех почти колкото намразих него.

— Да, така е с хората около него — съгласи се Кип. — Но… как да знам, че ако завися напълно от тебе и от твоята сестра, няма да направя още по-голяма грешка? Тук съм под заплахата на Андрос, но тук са и моите приятели, ако ще да са малцина.

— Тя ще признае, че съм избрала най-доброто в неизгодно положение… но дори да не ме разбере, остава си моя сестра. Обича ме и никога няма да ми обърне гръб.

„Сигурно е много добре да знаеш това.“ Такова беше приятелството му с другите в новобранската група, но го губеше неумолимо. Каквото и да направеше, животът ги отдалечаваше от него. „Едно хубаво нещо да ми се случи и вече ми го отнемат.“

— Да го направим. — Взря се в Тизис, сведе поглед към обувките си и пак вдигна глава. — Ъ-ъ… а как ще го направим?

— Днес вече няма време. Трябва да стане призори. Ще се срещнем с луксиат, когото познавам, в малкия храм при Кръстовището. Знаеш ли го?

— На Кръстовището е било тирейското посолство преди време. Ще намеря храма. Не е ли по-практично да тръгнем веднага и капитанът на кораба да ни ожени?

— Възможно е, но не и практично — възрази Тизис. — Искам бракът да бъде вписан официално тук, да има свидетели, да ни ожени луксиат с добро име. Иначе дядо ти може да анулира брака.

— Предвидлива си.

Не я ласкаеше. Може и да беше по-умна, отколкото бе смятал. Ама че гадна мисъл за бъдещата му съпруга…

— Благодаря — Лицето на Тизис грейна.

— Аз само…

— Казвам го искрено. И пак ти благодаря. Гайл да похвали моя ум? Рядко се случва с някой от нас — простосмъртните. Видях как се беше умислил, когато те попитах. Сигурно се беше отнесъл много далеч оттук?

— Ами… да.

— Аз ту си блъсках главата седмици наред, ту се опитвах изобщо да не мисля как да ти го кажа… а ти прехвърли всички възможности в ума си за минути. Ако не беше толкова смайващо, щеше да е ужасно досадно. И е привлекателно почти като това… — Тя пристъпи към него и докосна раменете му. — Може ли да си позволя такива думи, или ще си кажеш, че съм безсрамно пряма?

Кип знаеше, че раменете му са широки, такъв си беше скелетът му. Произхождаше от род на плещести мъже. Никога не мислеше за себе си като „плещест“ в смисъла, който други влагаха в думата — нещо достойно за възхищение. Той просто си беше едър. Нали? Но с нейните длани на раменете му нямаше как да не се сети за мускулите там. Тя подсказваше, че и за нея „плещест“ е привлекателна дума. Стори му се, че мозъкът му ей сега ще изпуши от усилията да смели всяко скрито значение. Чакай, чакай… тя намираше нещо хубаво в раменете му?!

Не помнеше да се е замислял за раменете си повече от три пъти през целия си живот. Ако имаше и толкова. И то когато трябваше да седне на скамейка в храм, но нямаше място за него до другите плещести новобранци от Черната гвардия. Значи за нея раменете му бяха привлекателни?

Умът му тъпчеше на място: „Рамене? Рамене ли?“ Олеле, устните ѝ бяха толкова близо, пълни устни, очите големи, изумрудени искрици в зеленото, замайващи, ресниците дълги, бузите розови, но може би винаги си бяха такива или беше подсилила цвета с нещо? И защо въпреки паметта на Гайл не успяваше да си спомни дали бяха толкова розови преди малко? И… Оролам, смили се… кръвта нахлуваше и в неговите бузи и… и се очакваше да направи нещо, не е ли така? Да. Да, разбира се.

Сега трябваше да я целуне. Ох…

Трябваше да я целуне веднага, преди този миг да е отминал. Но ако тя не искаше да я целува? Ако Кип тълкуваше неправилно знаците? Никога не бе получавал знаци. Нищо не пречеше той да си въобразява, а тя да му подсказва съвсем друго. Ако не искаше да я целува, а той я целунеше, щеше да го помисли за безнадежден глупак, нали? Кип беше по-млад от нея. Пак щеше да стане момче в очите ѝ, щеше да загуби уважението ѝ. Може би Тизис дори щеше да се откаже от брака.

Чакай, тя май му зададе въпрос? Но какво… как тъй забравяше всичко?!

И ушите му сякаш пламнаха, раменете му под нейните ръце се стегнаха като кожа на тъпан. Тя дръпна едната си ръка и той за малко не подскочи изнервено. Загледа се смутено в краката си, не издържаше погледа ѝ. Всичко беше оплескал.

Гадост, гадост!

Но когато наведе глава, виждаше не стъпалата си, а надникна под роклята ѝ. „На Оролам… циците…“ Смръзна се. Това си беше истинско богохулство. Не му пукаше особено, когато проклинаше с „на Оролам топките“, а Оролам сътворяваше и тестисите, и гърдите, нали? Ама че работа — продължаваше да гледа и вече си беше зяпане. Ако не и нещо по-лошо. Ще вземе да му порасне дълга бяла брада, докато успее да откъсне поглед. Не, зяпането вече ставаше похотливо. То пък подсказваше някакво намерение. Превръщаше го в противен натрапник, но той не искаше да…

На Оролам циците. Проточи се твърде много. И тя знаеше. Неизбежно. Погледна я в очите, примижал от срам.

— Каквото и да кажа, ще прозвучи още по-неуместно, а? — каза Кип.

— Шът — спря го тя с искрено съчувствие. — Отпусни се. — Хвана едната му ръка, увиснала като прът до бедрото, и я сложи на кръста си. — Всъщност си мисля, че е очарователно.

Очарователно значи. Дума, която подхожда на кученца и бебенца. „Ау, колко е очарователно.“ И после го щипкаш по бузката.

Тя хвана другата му ръка и я сложи на шията си. И се притисна до него.

„Току-що се почувствах като скопен. От собствената си глупост и непохватност. Очарователно. Да пропаднеш в ада, Кип, това беше твоят шанс и ти… Тя какво прави?…“

Тизис наведе главата му към себе си и го целуна полека по устните.

Кип потъна за миг или два в приятния ѝ дъх… „Хъм, кой може да има приятен дъх? Човешкият дъх не е ли в най-добрия случай поносим…“ И в прекрасната влажна мекота на устните ѝ, в прекрасния мек натиск на тялото ѝ, сливащо се с неговото.

„Ох… Олеле…“

Тя го пусна и ръцете му се свлякоха безсилно.

— Кип, почти не се познаваме, но тази твоя чудата смес от невинност и сила е… омайваща.

Той преглътна.

— Май е добре, че вече съм се изчервил от… другото.

— И защо да е добре?

„Защото иначе кръвта ми щеше да се втурне бясно към друга част от тялото.“

— Защото така няма да се притеснявам повторно, че съм се изчервил.

Тизис прихна и Кип погледна крадешком деколтето ѝ. Почувства се странно. Щом вече бяха на практика сгодени… или нещо бъркаше?… редно ли беше да я оглежда дръзко? Или още си оставаше нахално зяпане?

„Оролам, нищо не ми е ясно.“ Погледна към вратата.

— Какво правиш? — попита тя.

— Честно ли да отговоря?

— Честно.

— Хрумна ми, че лоши хора може да строшат бравата и ще съм принуден да се бия с тях. С това поне знам как да се справя.

— Пак тази девственост, а? — Тизис поклати глава.

Кип изпъшка.

— Надявах се да съм затрупал тази дума със следващите си словоизлияния.

Тя сви устни замислено, очите ѝ блеснаха.

— Е, забелязах още един-два признака след това…

Кип закри лицето си с длани.

— Защо Оролам не ме прибере още сега? Смешен съм.

— Казах ти, че си очарователен.

— Жените не искат мъжете в леглото си, защото са очарователни — изтърси той.

— Жената пред тебе иска — отвърна Тизис със същата бързина.

И устата му изведнъж пресъхна като пергамент.

— Ще се погрижим за твоя малък проблем — обеща тя.

— Моя… ъ?

Тя да не говореше на чужд език? За кой негов недостатък си мислеше? Смотан? Нескопосан? Срамежлив? Безнадежден?

— Говоря за твоята девственост.

— О…

Оролам, трябваше ли да го казва на глас? Какво щеше да стане, ако някой минаваше точно сега по коридора? Думата „девственост“ би привлякла вниманието по-сигурно от всяка псувня.

— Да, да, разбира се — смотолеви Кип. — Исках да кажа „да“! Наистина го очаквам с нетърпение. Повярвай ми, нищо друго не съм очаквал така през живота си.

— Още сега.

Тя залости вратата, погледна леглото му и се усмихна. Но макар че думите ѝ бяха смели, имаше някаква свенливост в усмивката и поруменелите бузи. По-розови отпреди. Без никакво съмнение.

Но Кип Устатия не можеше да си отвори устата.

— В края на краищата — продължи Тизис — корабът няма да замине без мен, нали? Хайде, събличай се.

Звукът, излязъл от гърлото на Кип, дори не беше писукане. Проклятие! Той се взираше с копнеж във вратата. Да се съблече? Тук? На светло? Не беше дебел както някога, поне това знаеше, но… нали бе виждал Тизис гола. „Тя е великолепна, а аз… аз съм шибаният мечок.“

Май думата „шибан“ беше съвсем неуместна в неговия случай. Това обаче го накара да си представи как се сношава мечокът.

„Ех, не мога дори да си спра мислите. Сега съм с прекрасна жена, която иска да се люби с мен, но стърча като мечок, който изобщо не се е сношавал, и мисля.“

Ако го целунеше още веднъж, може би всичко в главата му щеше да се размъти и мислите ще секнат в розовия облак на щастието, че се е забравил в прегръдките ѝ, но…

— Да се съблека ли?!

— Чакай, чакай — разколеба се тя. — Прав си. Виждам, че мислиш далеч напред — не защото искаш да ме отблъснеш, а в случай, че нещо потръгне зле преди да се качим на кораба утре. А и не бива да го правим така. Сестра ми ще ме убие. Не че тя е самото целомъдрие… лицемерка такава. — Подхвърли обидата както се говори за много близък човек. Само споменаваше факт, не заклеймяваше. — Тя открай време си е наумила да ме продаде скъпо, все ми втълпяваше: „Не им даваш стоката, докато не ти дадат златото.“ То се знае, тя ще ме попита, когато се върна, дори ако сме направили всичко както трябва. И винаги познава дали я лъжа. Мога да почакам един ден. И ти можеш, нали? Не исках да те дразня.

— А? Какво?

„Аз ли съм прав?“

— Ако искаш, смятай, че аз съм виновна. Капризна съм. Извинявай. Утре. Или ще наемем стая в „Кръстопътят“, или ще се задоволим с капитанската каюта на кораба. Между другото, голямата стая си е чисто прахосничество, не мислиш ли? Аз поне си знам, че дълго няма да поискам да се вдигна от леглото.

— Аз… аз… — заекваше Кип.

Кръвта му не бързаше да се върне където обикновено ѝ беше мястото.

— Не се безпокой, ще наваксаме, обещавам ти — каза Тизис и плъзна длан по предницата на панталона му.

Когато най-страшните пролетни бури връхлитаха Ясписите, мълниите често се забиваха едновременно и в седемте кули на Хромария. За Кип усещането беше същото. Само че хиляда пъти по-силно.

— О, не си безразличен, както забелязвам — измърка Тизис.

Думите ѝ прозвучаха неочаквано мило, защото бузите ѝ станаха алени, като че ли сама се изненада от ужасната си палавост. Само че не отдръпна ръката си.

— Кип, знам си, че не започнахме добре и вината е моя, но…

Някой тропна силно по вратата. Тизис отскочи гузно, обаче се опомни веднага. Изви вежда.

— Видя ли от какво се спасихме? Можеше да стане много неудобно — прошепна на Кип.

Той мигаше стъписано, сякаш го бяха топнали във вана с огромни мехурчета от „не мога да повярвам, че това се случва“ и в очите му бе влязла пяна от сапуна на „ама аз май наистина ще науча какво е секс“.

Но по-мъдра част от него наблюдаваше отстрани. „И двамата сме деца, които си играят на големи. Пробваме обувки, които са ни твърде широки, и се чудим защо се спъваме.“

Тизис пак зашепна, вече сериозно и малко уплашено.

— Кип, който ще да е дошъл, не издавай, че съм тук.

И застана зад вратата.

Устните му мърдаха беззвучно, но той нямаше какво да каже. Отиде при вратата и я открехна не толкова малко, че да буди подозрение, но и не толкова широко, че да изглежда като покана.

— Ох, слава на Оролам, че те заварих! — възкликна Тея.

88.

В зори на Слънцеднев Карис, командир Железни и техните спътници доближиха Големи Яспис. Изтощени от тласкането на плъзгуна чак до Рат и от битката, не успяха да се върнат преди здрач дори в навечерието на най-дългия ден в годината. И само защото с тях пътуваше младият гений Бен-хадад можаха да продължат през нощта, като се ориентираха по звездите.

Още по светло той притегли по памет моряшка астролабия от луксин и свърши чудесна работа с нея. Изчисли ширината, пресметна с каква скорост ще гребат, спомни си на каква ширина е Големи Яспис, увери ги, че ще стигнат призори, ако гребат цяла нощ, и следеше да не се отклоняват от курса.

През повечето време. Карис си представяше, че няма как да не забележат от огромно разстояние великанските кули на Хромария, но късно през нощта върху морето се разстла мъгла и макар че успяваха да се ориентират по най-ярките звезди, накрая се отклониха западно от Големи Яспис, от другата страна на Малкия.

— Още по-добре — тихо отбеляза Железни. Двамата с Карис бяха на веслата, другите още спяха. Скоро трябваше да ги будят. — На кея на Хромария пазят онези от Бялата гвардия. Няма да им предам Гавин.

— Преди всичко са му нужни хирурзи. Западният кей е доста близо до лечебницата на Амалу и Адини.

Най-способните хирурзи и на двата Ясписа, може би и във всички сатрапии. Бяха натрупали огромно богатство, като лекуваха две десетилетия благородници и Цветове, а после освободиха робите си и дадоха религиозен обет да изцеляват бедняците на Големи Яспис.

— Карис… — промълви Железни след няколко дълги загребвания. — Настъпи Слънцеднев. Ако не покажем Гавин пред Спектъра днес… Няма да се откажат от назоваването на Призма, ако само ги уверим, че се е върнал.

— Видя очите му.

Едното око. Почувства се като мъртва в душата си. Железни помълча.

— Синьо е.

— Значи знаеш. Надеждата ни умря. Загубихме.

И Гавин знаеше. Когато се смрачи и не можеха да притеглят, той настоя да помага в гребането. Каза, че само за това го бива. Но скоро припадна от раната и дългите лишения.

Карис го гледаше заспал на палубата, изгореното му око превързано толкова добре, колкото бяха успели. До вчера искаше само да види отново съпруга си и просто да се радва, че е жив, че отново е неин. И първо забеляза не мръсотията или окървавената му усмивка, или осакатената ръка, или изгореното око, или боядисаната в черно коса, или дългата брада, или неукротимия му дух. Забеляза онова, което смаза обичта, облекчението и надеждата — неговото здраво око. Синьо око, със светлия оттенък на лед, умно око с цвета, който имаше по рождение.

Тръгнаха да спасят Призма. Спасиха човек.

Извършиха немислимото — петима спасиха един от петдесет хиляди. И не постигнаха нищо.

— Призмите не умират така — каза ѝ Железни почти шепнешком. — Когато избраха мен за командир на Черната гвардия, ми обясниха признаците, за които съм длъжен да следя. Но нищо в Гавин Гайл дори не наподоби обичайното за другите Призми.

— Какво друго да очакваш от него? — вметна Карис.

— Не бива да споделям тайната с никого. Само това оставаше — всеки черногвардеец да се вживява в ролята на хирург и да се пита длъжен ли е да се подчинява на Призмата, или той полудява. — Железни се извърна, но след малко продължи: — Не е първият признак, но към края цветовете се натрупват в ирисите на очите и след време разкъсват халото. Както се случва с всички ни.

— Но… — запъна се Карис.

Нищо подобно не се случваше с Гавин.

— Това не е всичко. Има церемония на всеки седем години. Не знам какво се случва, но когато неговите седем години изтичаха, аз вече виждах, че не е спечелил много приятели и няма да го предпочетат отново за Призма. Предстоеше ми обаче странна изненада — изобщо не проведоха церемонията и Гавин остана Призма. След това нищо не беше същото както преди. Ако някой не се взираше във всяка дреболия, не би могъл да забележи, но постепенно съставът на Спектъра се промени коренно. Марид Черния се самоуби, но той отдавна се бореше с тежкото си униние, пък и остави предсмъртно писмо. Синия замина веднага след Слънцеднев и загина в корабокрушение, може би докато са опитвали да се изплъзнат от пирати. Зелената се оттегли, вече е покойница. Повикаха Жълтата да се върне спешно в Аборнея и няколко месеца по-късно умряла там от раните си, след като кон я хвърлил от седлото. Подчервения се затвори в своя дом на Големи Яспис и не се показа до смъртта си две години по-късно. Струва ми се, че го довършиха пиенето и похапването на листа от лотос. Майката на Делара Оранжевата незнайно как се отърва от непосилните си дългове. Предишните няколко години Делара все я нямаше, измолваше от някого още пари или вземаше нови заеми, за да крепи на косъм рода си. Изведнъж започна да идва на всяка среща на Спектъра. Само при Надвиолетовата и Червения наглед нищо не се промени. Тези случки се разпръскваха във времето, понякога научавахме подробности чак след шест или осем месеца, а всички вече се бяха впуснали в борби кой от техните хора ще заеме освободеното място. И Гавин, и Бялата, и Червения, и Висшите луксиати, и сатрапите, и още кой ли не от видните особи участваха в тези ежби. Никой не получи пълно надмощие накрая. Убеден съм в това. Следих внимателно гласуването в Спектъра, особено случаите, когато един глас накланяше везните в полза на Андрос. Той нито купи, нито подчини на волята си всички нови Цветове. Това се точи вече девет-десет години. Отдавна щеше да е ясно, ако ги бе превърнал в свои кукли на конци. Може би това е другата причина хората да припишат всички тези промени в Спектъра на случайността. Кой би се отървал от някой Цвят, ако не се е подготвил да го замени със свой човек?

— Чаках и наблюдавах отново преди три години — през четиринайсетата година на Гавин като Призма. Никой не прояви безпокойство. Никой не отпрати семейството си другаде, не написа ново завещание. Нямаше никакви нови кандидати за Призма. И денят си отмина съвсем мирно и тихо. Не знам какво се случи. Прерових библиотеките, прочетох всяка хроника, която намерих, но в нито един текст дори не споменават как се избира Призма. В нито един! Няма дори догадки. За мен това означава, че всичко е било прочистено нарочно. Не само от един човек, както заподозрях в началото. С това са се занимавали мнозина от незнайно колко поколения. Замисли се за устните предания — как биха попречили да се предават от човек на човек? Но и в тях се разказва само за пиршества, срещи на Спектъра, сатрапите и луксиатите с намеци за обичайните опити всеки да наложи своя кандидат и накрая винаги — винаги! — се стига до пълно единодушие и съгласие, „както повелява Оролам“. Аз обаче познавам тези хора. Ако ще Оролам да им се яви в огнен стълб насред залата и да превърне половината от тях в кози, другата половина пак няма да стигне до единодушие за каквото и да е. Научих се да познавам и кога Гавин е готов да срещне предизвикателство, да се хвърли в схватка. Той не крие вълнението си. Дори не се опитва. — Замълча за миг. — Гавин обаче не се вълнуваше. Защото не знае. Много отдавна се питам дали да съм доволен, че Призмата не участва в този заговор, или да се ужасявам от незнанието му. Но тази… промяна в очите му за мен означава, че преживяваме време, каквото настъпва за пръв път.

Карис мислеше за съвсем друго. Че Гавин само се е преструвал, че не вижда интригите под носа си, защото всъщност е Дазен и се е чувствал с вързани ръце. Нямало е как да научи какви тайни сделки е сключил неговият брат, може би не е измислил и как да научи тайните на церемонията, без да издаде подмяната. А останалите не са си направили труда да го привлекат на едната или другата страна, защото са очаквали да умре в края на първото, после и на второто седемлетие.

Гавин обикновено не беше в Хромария — ходеше на лов за цветни бесове с Карис и други къде ли не из Седемте сатрапии. Когато се връщаше, участваше по задължение в какви ли не ритуали, говореше пред новите дисципули, дори преподаваше. Понякога изглеждаше, че просто пренебрегва политическите течения около краката си, защото вижда себе си като великан, газещ из поток. А имаше незнайно колко тайни, скрити една под друга, разровиш ли ги до дъното, току-виж научиш, че всичко е било заради омъжването на тази дъщеря за онзи по-високопоставен от нея син или за да бъдат отнети доходните договори за корабни превози от някой род, или за да бъде скрито поредното копеле, или за да не се разчуе за нечие пристрастяване към комарджийството.

Възможно беше и пращящият от здраве Гавин дори да не е подозирал, че други са кроели заговори какво да правят, когато той умре. А той ги бе преметнал — не умря. Кой би му признал, че е обмислял предвидливо действията си за времето след смъртта си?

Разбира се, ако не смяташе всичко това за недостойно, ако бе впрегнал ума си в целта да подчини напълно Спектъра, това щеше да се забележи. Гавин обаче се различаваше много от Андрос. И във всеки миг трябваше да пази собствената си тайна. Колко ли го е спъвала тя? Беше направил всичко по силите си миналото му да няма значение: загърбваше стари съюзници, намираше нови, проваляше силни на деня и въздаваше правосъдие, когато успяваше, без да се съобразява кой за кого се е сражавал през войната. Това го бе превърнало в един от великите сред Призмите, но го бе направило сляп за ножовете, които други точеха зад гърба му.

Можеше да си го позволи, докато имаше такава мощ, че никой не бе посмял да замахне с ножа.

Имаше още нещо скрито и тя все не го налучкваше. Но Карис беше преуморена от гребането цяла нощ, от тревогите, от вчерашното сражение, след което се чувстваше като пребита. А тепърва ги чакаха незнайните затруднения у дома.

— Имаш своя тайна — каза Железни. — Нещо в моите думи ти помогна да проумееш друга част от тайната.

— Да — призна тя.

Искаше да обясни всичко на своя командир, стария приятел, който неведнъж бе спасявал живота ѝ и на когото може би се доверяваше дори повече отколкото на Гавин. Но само промълви:

— Съжалявам.

Железни кимна.

— Тя позна, че ще кажеш това.

— Моля?

— Бялата. Каза, че някой ден ще се отдръпнеш. Няма да споделяш всичко с мен. Каза, че ще се извиниш. И че след този ден вече няма да си черногвардейка. Това не е лошо, дори да ме засегнеш. Каза още, че вината е нейна, а не твоя.

Карис завъртя глава.

— Не ти ли е хрумвало колко е дразнещо да си имаш работа с по-умни от тебе?

— Никога не ми се е налагало — спокойно отвърна Железни.

Тя го стрелна с поглед. Подхилваше се. Тя също се засмя неволно. За миг.

— Да му се не види… Този гадняр Хезик…

— Непоносим беше — съгласи се Железни.

— Чух, че искал да си припише онзи твой невъзможен изстрел при Ру.

— Гадняр. — Командирът кимна.

Прихнаха. Знаеха кога е най-добре да се смеят, за да не стискат зъби.

— И какво ще правим сега? — попита Карис.

— Бялата каза, че когато се отърсиш от годините в Черната гвардия, ще си готова да заповядваш. Ти решаваш, лейди Гайл.

И това беше вярно. Знаеше какво е необходимо. Събуди Есел и Бен-хадад. Махна с ръка към просветляващото небе.

— Двамата с командира трябва да се върнем в Хромария. Бездруго закъсняваме за ритуалите призори. Есел, ти и Бен-хадад ще заведете господаря Призма при Амалу и Адини. Знаете къде е лечебницата, нали? — Есел кимна. — Ако трябва да споменавате име, наричайте го Хезик, разбрахте ли? Няма да помогне, ако някой реши да се заяжда, но може би Хезик ще продължи да защитава Призмата и в смъртта си, както го правеше приживе. Ще ви пратим подкрепления, ако е възможно. Не го предавайте на Бялата гвардия каквото и да се случи.

С боядисана в черно коса, пораснала брада, превръзки и хлътнали от гладуването бузи той изобщо не приличаше на някогашния Гавин.

Преди да изреди заповедите си, Карис видя, че се е събудил.

Той стана, взе наметалото на Железни и се уви целия с него. Сложи и качулката на главата си. Скоро щеше да се стопли прекалено, за да ходи облечен така, и би привлякъл излишно внимание, но засега предрешването щеше да свърши работа. Вдигна глава да я погледне и от движението сигурно се пропука съсирена коричка, защото той трепна и нова струйка кръв се стече изпод превръзката. Гавин се подпря на рамото на Есел.

— Мила Карис, щом се заблудя, че вече съм те опознал — заговори с равен глас въпреки болката, — ти всеки път надхвърляш очакванията ми. За мен е благословия и чест да бъда твой съпруг. Права си. Вие двамата трябва да отидете. Баща ми е подготвил големи неприятности в този ден. Не можеш да помогнеш в изцелението ми, а и не можеш да го възпреш, ако стоиш в лечебницата. Върви, любима. Върви.

89.

Тея не пожела да чака пред прага. Метна се на шията на Кип в буйна прегръдка.

„О, не!“ В мига, когато Тея се смръзна в ръцете му, Кип за пръв път съжали, че вече не е толкова дебел. С тази разлика в ръста им тялото на Тея се опря в него първо под колана му. Как да не забележи?

Тя отстъпи и погледна надолу, за да провери това, в което не можеше да има съмнение. Кип неволно закри с ръка чатала си — все едно да затвориш вратата на обора, след като кравите са избягали.

— Кип, какво те прихваща? — сопна се Тея. — Това заради…

„Заради тебе ли? Е, става ми бързо, но не чак толкова.“

И тези думи изскочиха от устата му скорострелно. Пак ли…

— О, значи си… Извинявай!

— Не! Понякога… просто ми се случва. От само себе си. Нали разбираш, така е с младите мъже…

Тея наклони глава встрани, стисна устни, веждите ѝ се извиха. Скръсти ръце на гърдите си, сякаш обмисляше неприятен избор. Кип си каза, че не е измислил най-сполучливото оправдание в живота си.

Без да се озърне, Тея затръшна вратата с крак и видя скритата зад нея Тизис.

Лицето ѝ загуби всякакво изражение. Значи бе побесняла.

— Кип, ти си сияен пример за постоянство.

— Аз… това не е… Май е точно каквото изглежда — жално призна Кип.

— Все ми е едно. Нямам време за тези глупости. Нужен си ми незабавно.

— Моля? — намеси се Тизис.

Излезе от ъгъла, сякаш само бе отишла там да огледа подозрително петно на стената. Вирна брадичка надменно и сърдито.

„Ох, адове…“

— Затвори си плювалника, кукло, да не изядеш боя — скастри я Тея.

Не се обърна, гледаше Кип. И той видя как зениците ѝ се разшириха като от взрив, ирисите изтъняха до невидими пръстенчета и на свой ред погълнаха бялото в очите, които се превърнаха в черни ями. Кип знаеше, че тя трупа парил, но като гледаше стиснатите ѝ зъби и злата усмивка, едва не се подмокри.

Тизис млъкна. Тея престана да ѝ обръща внимание, отиде право при бюрото на Кип и започна да рови.

— Кип, ти си един голям дрисльо, но имам по-важни грижи от тебе. Става нещо, което… — Погледна недоверчиво към Тизис и не довърши изречението. Извади колана с калъфа за цветните очила и му го подхвърли. — Нямаш ли други оръжия тук? Нищо чудно да загазим. Бялата е в опасност. И може би само аз съм способна да я спася.

— Убедена съм — вметна Тизис, — че черногвардейците се нуждаят тъкмо от помощта на притегляща, която не може да различава два цвята…

Тея почти опря показалеца си в носа ѝ.

— Още една дума, куха тикво. Само ми дай повод. Трошач, недей да ме бавиш!

За какви други оръжия говореше? Да не намекваше за картите? Кип пъхна пръсти зад бюрото, дръпна го и хвана кутията с карти, притисната между бюрото и стената.

Тея го изгледа презрително.

— Май трябва да те науча как да си криеш нещата.

Кип стегна на кръста си колана с очилата.

— Тизис, отиди на пристанището. Ще дойда веднага, щом мога.

А Тея се обърна и посочи нагоре.

— Тизис, на онази греда има пръчки монети.

— Какво?

— Използвай зеленото, тъпа твар! Събори ги с луксин и ги вземи. Ние не можем да носим нищо излишно. На Оролам топките! Толкова си празноглава…

Оставиха я разярена насред стаята и се втурнаха към асансьора. Щом застанаха да чакат, Тея разгърна сивото си наметало и опипа бяло-черните дискове, вшити отзад в него.

— Кип, откъде го взе?

— Откраднах го от бог или демон. От гадно същество.

Тя го гледаше сърдито.

— И ти си същият.

— Чуй ме. Ще се оженя за Тизис…

— Не ме засяга. Нека обсъдим какво ще правим горе.

— Тея! Дядо ми заповяда…

— Значи му служиш. Всичко друго за заблуда ли беше?

— Какво да е било заблуда? Какви ги дрънкаш? Тея, тъкмо ти би трябвало да разбереш!

— Аз ли? И защо?

— Ти беше робиня!

— О, как можах да забравя. А дали ти не си…

— Знаеш какво е да изпълняваш заповеди, които…

— … забравил, че си свободен човек? И не смей да ми обясняваш какво е робство!

— Тея, правя това за групата.

— Веднага си пролича. Надърви го за всички ни, а? Чудно защо каквото правиш за другите все се оказва най-изгодно за тебе. Ти си Гайл, Кип. До мозъка на костите. Всички Гайл сте такива.

Кип се отказа. Нищо не искаше да чуе от него. А асансьорът спря пред тях.

Влязоха и той нагласи тежестите. Спомни си, че последния път, когато двамата бяха в асансьора, общото им тегло беше по-голямо.

— Убиец от Ордена на Разбитото око — каза Тея — е приел поръчка от твоя дядо да погуби Бялата. Създал е нещо като менгеме от парил около сърцето ѝ. Тя може и да е умряла. Ако не е, ще се опитам да направя нещо. Разкрият ли ни, искам от тебе и групата да ги спрете на вратата, докато си върша работата. А, да — трябва да минем някак покрай онези от Бялата гвардия. Ако съм сама, няма нищо по-лесно, но вече ти казах, че ти и другите сте ми нужни, щом влезем в покоите ѝ.

Кип обмисляше чутото. След малко попита:

— Цялата група ли?

— Дано ни чакат горе. Поне някои. Пратих Марисия да ги намери.

„Всички Гайл сме били такива, виж ти…“

— Добре. Имам план.

— Какъв?

Кип мълчеше. Издигаха се към последните етажи.

— Трошач, говоря сериозно. Какъв е планът?

Той отдели секунда за пренебрежителен поглед към нея и се извърна, сякаш я отпращаше. Дори му се стори, че усети как въздухът между тях се вледени. Не беше справедливо да се държи така. Защо не отвори толкова словоохотливата си уста и не се извини?

Но не го направи. Още се колебаеше, когато асансьорът спря и влезе Каелия Зелената с особената си клатушкаща се походка. Придружаваха я прикрепените като нейна охрана черногвардейци, които Кип не познаваше добре. Тя погледна първо него, после и Тея.

— Кип Гайл, според мен е крайно време да се опознаем. Все пак аз съм Цветът от Тирея, но откровено казано, не познавам новия си народ добре, а в Хромария тирейците се броят на пръсти. Още ли се смяташ за тиреец?

— Разбира се.

„Това ли трябваше да ми се случи точно сега?“

— Ясно. Питах се дали не си решил, че вече си над тези неща. Искам да поговорим.

Тя излезе, а Кип и Тея продължиха нагоре, но не оставаше време за извинение, преди да стигнат до последния етаж в Кулата на Призмата.

Останалите от групата ги чакаха в преддверието. Всички носеха сивите си униформи. Всички носеха и оръжия, но не се долавяше никакво безпокойство. Напираха обаче да научат защо са повикани.

— Ей, Трошач! — подвикна Феркуди. — Какво се мъти? Каква е играта? И къде е Тея?

Но Круксър първо се взря в изражението на Кип и веднага пристъпи към него.

— Стайната робиня на Гавин Гайл ни изпрати тук. Каза ни да вземем оръжие. И че двамата с Тея ще ни чакате. Какво…

Кип се огледа. Тея я нямаше. Беше предпочела да е невидима. Не искаше да се разчува, че е била тук. Е, тя си знаеше най-добре.

— Няма време — подхвърли Кип на Круксър и го подмина.

Трима от Бялата гвардия стояха на пост там, където беше мястото на черногвардейците. Един до друг, запречваха коридора по ширина. На десет крачки зад тях чакаха дежурните от Черната гвардия, очевидно подчинили се на неприятна за тях заповед.

Кип направи две крачки на пръсти, за да види зад едрите мъжаги точно кои от Черната гвардия са на пост в момента. Примижа и извади ловко зелените очила от калъфа.

— Гав Грейлинг, ти ли си?

— Бум! — прошепна Големия Лео зад гърба на Кип.

— Ъхъ! — отговори Гавин Грейлинг.

— Какви са заповедите? — пак подвикна Кип към него над раменете на мъжагите.

— Момче, стой по-назад и мирувай — обади се един от тях.

— Да не пречим с нищо на Бялата гвардия — отговори гръмко Гавин Грейлинг.

— Бум ли? — промърмори недоумяващо Феркуди.

— Момче, говоря сери…

— О, така ли? — каза Кип на Гавин Грейлинг.

Доближи колкото искаше. Аматьори.

Удар с предмишницата в шията. Халоса първия отляво под брадичката с такава сила, че го запрати в стената. Използва усукването на тялото, за да се завърти още по-мощно на другата страна. Лакътят му се заби в предпазителя за носа на стоящия в средата. Хапльото дори не бе стегнал ремъка на шлема си и металното парче предаде цялата сила на удара в главата му. Вече в безсъзнание, мъжът залитна към третия страж.

Сблъсъкът изби копието от ръцете на третия и той посегна към нож на колана си, но с дясната ръка към левия хълбок. Кип стисна ръката му за китката и стегна ръката и колана в обвивка от зелен луксин.

Стражът дърпаше отчаяно, а Кип вече го хващаше за гърлото. От юмрука на другата му ръка изскочиха зелени шипове, но той не нанесе удара. Мъжагата срещу него загуби всякакво желание за съпротива.

— Легни и се престори на зашеметен — заповяда Кип.

Ококореният страж закима трескаво. Кип го пусна и той коленичи и легна тромаво.

— О, схванах! — възкликна Феркуди. — Бум!

— Феркуди, понякога ти се чудя дали не ни будалкаш, но само понякога… — каза Големия Лео.

— Как да ви будалкам? — не разбра Феркуди.

— Отбранявайте коридора — каза Кип на Круксър.

— Разбрах — отвърна той.

Бързо взеха всички оръжия на тримата от Бялата гвардия. По-назад Гавин Грейлинг и Асиф с бръснатата глава се смееха доволно и въпреки това преградиха пътя на Кип.

— Новобранец, ще си платиш непременно за това, но поне беше приятно зрелище — каза му Гавин.

— Бялата е в опасност. Застрашава я нещо, което само… само аз мога да видя.

Двамата пред него настръхнаха в миг. Поведоха го забързано покрай другите черногвардейци, застанали на пост пред вратата. Кип задържа вратата отворена и се огледа, сякаш опитваше да си спомни нещо. Даде време на Тея да се промъкне.

Винсен бе приклекнал до третия страж.

— Ей, приятел, няма нужда да се преструваш.

Онзи отвори очи.

— Защо?

Юмрукът на Винсен го цапардоса по челюстта и главата на мъжагата отскочи от пода. Кип трепна. Винсен забеляза, че го гледа. Ухили се, но и в дружелюбието му винаги се усещаше някаква прохлада. Кип му кимна и влезе.

— Пазете вратата — каза на по-старшите черногвардейци. — И ви моля да не поглеждате.

Това не им допадаше, но Гавин Грейлинг кимна. Кип отмести завесата и продължи навътре в стаята.

Тея вече стоеше до краката на Бялата, очите ѝ черни в мъждивата светлина. Навън беше тъмно и Кип виждаше през прозорците само ярки точици — лампите в домовете на богатите и лампите по улиците на богатите. В северните квартали бяха по-нарядко или изобщо ги нямаше.

— Закъснях — каза Тея. — Не мога… Той го е направил така, сякаш се е надявал аз да се намеся. Ако ги докосна, тя ще умре. Но и ако не ги докосна, пак ще умре. Това някак спира сърцето ѝ да се храни. И то умира. Ако само се закашля, всичко ще свърши веднага… Кип, какво да правя?!

— Успокой се, дете — каза ѝ Бялата.

Кип се стресна. Дори не бе усетил кога се е събудила. Не знаеше, че може да се събуди.

— Кип, повикай стайната ми робиня и засега не си отваряй устата. Адрастея, ти застани зад завесата, моля те.

Кип отиде при вратата към стаичката на робинята и потропа. Не чу нищо. Отвори вратата и завари старата жена да хърка на стола си.

— Калийн… Калийн!

Жената изсумтя, отвори очи и тръгна след него сънливо. И бавно. Да, беше много стара. Когато влязоха в стаята на Бялата, Тея не се виждаше.

— Времето ми изтича — каза Бялата. — Повикай Висшия луксиат Селена. И помоли останалите да не влизат. Не искам краят ми да настъпи сред суетене и паника.

Старицата се затътри между черногвардейците. Когато вратата зад нея се затвори, Тея се показа иззад завесата и попита:

— Защо беше нужно да се скрия? От нея ли?

— За да не се налага да я убиеш — обясни Бялата. — Тя осведомява за всичко видяно и чуто Андрос Гайл. От десет години. Има внук, когото много обича.

— И Андрос я е изнудил чрез внука ѝ — добави горчиво Кип.

Не знаеше защо му е толкова трудно да повярва, че онова дърто чудовище е наело убиец — нали не беше за пръв път? И все пак… Кип бе играл на карти с Андрос. Понякога дядо му дори се държеше обаятелно. Но си оставаше кръволок. Унищожаваше хората, както масата се разчиства от излишни карти.

— Защо не я продадохте? — учуди се Тея. — Тя ви е предала.

— Нейният грях е слабостта, а не влечението към злото. Измъчва я. Това е нейното наказание. И ако ще търпя шпионка в покоите си, защо да не е малко глуха и мудна в главата? Кип, след като си отида от този свят, кажи ѝ от мое име, че знаех и че съм ѝ простила. Но чак след това. Не искам риданията ѝ да са последният звук, който съм чула.

Бялата не за пръв път смая Кип. Необичайно блага. И необичайно корава.

— Само че… защо има значение дали Андрос ще научи, че Тея е била тук? Тя е… О, да!

Ако в Ордена на Разбитото око разберяха, че Тея се е опитала да предотврати убийството на Бялата, щяха да се досетят, че не им е била предана от самото начало. И без това имаше опасност да я разобличат всеки момент.

— Тея — каза Бялата, — разрешавам ти да споделиш всичко с Кип. Но не те освобождавам от изпълнението на твоята задача.

— Къде са всички останали? — възмути се Кип. — Не е редно само ние да сме тук.

Бялата отдели няколко секунди да укроти дишането си, като че ли думите я уморяваха прекалено.

— Спектърът се е събрал, за да обявят, че Зимун е техният избраник за Призма. А всички мои приятели?… Стоят настрана по моя заповед. С умирането ще се справя и сама. Адрастея, престани. Стига толкова. Ако не тази нощ, ще умра утре. Отнемат ми само няколко дни и не съм чак толкова глупава, че… — Тя се задъха и не можа да продължи веднага. — Не съм чак толкова глупава, че да не извлека някои преимущества от увереността точно кога ще умра. Тея, ти си върви.

Тея събра качулката пред лицето си и изчезна. Пръстите на Бялата шавнаха в знак, че иска Кип да я доближи.

— Бюрото. Картата. Вземи я. И една последна загадка за тебе, потомъка на Гайл: „Не само Призмите бягат“.

Кип намери в бюрото карта от Девет крале между стъклени плочки. Бялата, но много по-млада. Картата на Несломимата. Пъхна я в един джоб на туниката си.

— Дръпни пердетата — помоли Бялата. — Искам… да погледам светлината.

Кип откри прозорците за погледа ѝ. Навън още беше сиво, тепърва щеше да се зазори.

— Светлината на Оролам да ви озарява, върховна повелителко.

Тя не отговори. Черногвардейците чуха последните му думи, изречени високо, и дойдоха да застанат от двете страни на леглото ѝ. Последна стража. Сълзи се стичаха по лицето на Гавин Грейлинг.

Кип излезе в коридора. Не можеше да си позволи скръб сега. Трябваше да мисли.

Настъпваше утрото на Слънцеднев. Още сега ли щяха да посочат Зимун като избраник за Призма? Да, така би могъл да изпълни сутрешните церемонии. Ако Кип искаше да бяга, нямаше много време.

Другите го чакаха.

— Да вървим! — подвикна Кип.

Хукнаха към асансьорите. Висшият луксиат Селена в многоцветните си одежди идваше срещу тях, за да изпълни последния ритуал за Бялата. Притисна се до стената, за да не я съборят.

Струпаха се в асансьора и нагласиха тежестите. Измъкнаха се, слава на Оролам.

Круксър дръпна лоста и се спуснаха… на следващия етаж.

Спирането беше толкова разтърсващо, че всички щяха да изпопадат.

— Капитане, какво правиш? — попита Феркуди.

— Не съм пипал нищо — оправда се Круксър и раздвижи лоста нагоре-надолу. Асансьорът не тръгна.

Вратата се отвори. Бяха на етажа на Спектъра и Кип видя самодоволната физиономия на Гринуди. Явно лостът, който държеше, можеше да спира механизма на асансьора.

— О, господа, моите почитания — каза робът. — Промахос Гайл желае да дойдете с мен. Веднага.

От тържествуващата му усмивка Кип разбра, че са загазили.

90.

В един безумен миг му щукна да пребие Гринуди и да си плюе на петите. Разбира се, по-лош план от този не би могъл и да си представи, но отвратителната ухилена муцуна го изкушаваше.

Тръгнаха с натежали сърца след роба към поста на Бялата гвардия. Тук бездруго нямаше пост на Черната гвардия — твърде големи загуби бяха понесли, за да отделят хора за това. Черногвардейци стояха само пред залата нататък по коридора.

Но когато доближиха четиримата стражници, млад офицер от Бялата гвардия се надигна с усилие от стола, на който си почиваше. Подпираше се на копие за лов на глигани. Имаше напречник зад острието, за да не прониква прекалено дълбоко, иначе глиганът би могъл да изкорми ловеца. Той го използваше като патерица.

Кип долови напрежението в другите от групата, когато познаха мъжа — настръхнаха като глутница вълци.

Беше Ейрам. Шина крепеше раздробеното от Круксър коляно. През годината, откакто бе станал сакат, явно бе подхранвал омразата си, защото сега лицето му беше по-изкривено и от крака. Но трудното ходене не му бе попречило да наедрее. Ръцете и раменете му бяха огромни, колкото и съсухрен да изглеждаше единият крак. А Кип не се съмняваше, че Ейрам борави с това копие много по-сръчно, отколкото някой би предположил.

В очите под спуснатите клепачи се мярна нещо, което Ейрам побърза да потисне. Кип обаче разпозна чувството. Цялата ненавист и злоба, от които преливаха очите му, не можеха да го скрият. Не и от Кип. Това беше тъга.

Тъга, че си прогонен от общността, към която си мечтал неистово да принадлежиш. Тъга, че си отритнат.

Чак когато откри в очите на Ейрам огледалното отражение на собствените си чувства, Кип осъзна пустотата в себе си. Кога бе умрял в него същият копнеж? През целия си живот беше отритнат. Дебелакът. Синът на пияната пачавра. Тиреецът. Копелето. Несправедливо издигнатият. Момчето, промъкнало се незаслужено в Черната гвардия. Винаги се чувстваше отблъснат, изтикан встрани.

Ейрам чувстваше същото. Бе загубил мястото си в Черната гвардия. Кип също щеше да го загуби съвсем скоро. Как да гледа Ейрам и да не изпитва състрадание?

Бойните умения не превръщаха никого в черногвардеец, макар че бяха част от същността на тези воини. Най-важна за тях беше саможертвата. Те живееха и умираха един за друг, тази беззаветна преданост превръщаше тяхната цялост в нещо по-голямо от сбора на отделните части. Ако трябваше да изпълни заповед, която ще му навлече смъртта, черногвардеецът се подчиняваше, защото обичаше съратниците си и вярваше, че неговият командир не би прахосал напразно живота му. Дори ако самият той не виждаше смисъл в заповедта, не се съмняваше, че в нея има смисъл. Понякога допускаха грешки, бойци и командири се проваляха, но поне в тяхното мъничко кръгче от огромния свят това не се случваше заради нечия злонамереност или самолюбие.

Скъпоценност, която думите бяха безсилни да опишат. Тя превръщаше Черната гвардия в най-добрия боен отряд. Ето какво липсваше у Ейрам. Себичността му щеше да е отрова за сърцевината, която черногвардейците ценяха над всичко.

Той не би могъл да разбере и за Кип това не беше причина да го мрази. Съжаляваше го.

— Ейрам — каза той и му кимна. Видя нашивката на ревера му и добави: — Лейтенант.

Почтително, но без да се подмазва.

Тъгата изчезна. Остана само омразата, но Кип беше равнодушен към нея, колкото и да се наежиха другите от злата усмивка.

— Претърсете ти — заповяда Ейрам. — Никой не може да носи оръжие на етажа, където има среща на Спектъра.

Един страж пристъпи да вземе от Кип оръжията, ако ги имаше. Кип внезапно се отегчи. Наистина ли щяха да си играят на това? Пак ли?

— Хъм… — Отблъсна протегнатата към него ръка и заговори с глас, натежал от скука, умора и високомерие: — Аз съм пълноспектърен полихром. А тази група е най-добрата сред всички новобранци в Черната гвардия. Самите ние сме оръжия. Не можете да ни обезоръжите. А ние, от своя страна, сме длъжни да не предаваме никому оръжията си в Хромария. Ние сме тези, на които е оказано доверието да носят оръжие тук. Заробваме се, за да заслужим това доверие. Това, което искаш, е безсмислено за вас и немислимо за нас.

Изрече думите към мъжа насреща, но главно за да ги чуе и Ейрам, и преди всичко Гринуди.

— Гринуди — каза със същата досада, без да се обръща към роба. Отново изрече името му натъртено, като обида. — Използвай мазния си глас и пълномощията, загадъчно дадени ти от моя дядо, за да махнеш тази сган от пътя ми.

Вкиснатият поглед на роба си струваше поне хиляда нощи в ада. Кип отпъди с жест стражниците и групата мина покрай тях.

Гринуди обаче ги спря преди залата.

— Един момент, млади господарю.

Кип спря и го погледна с подозрение.

— Нека ви опиша какво ще се случи — започна робът и не изчака знак на съгласие от него. — Вашият дядо ще ви сгълчи и ще отправи обвинение към вас. Вие ще се оправдавате гръмогласно… можете и да се разкрещите, но не за дълго. Искаме представление, не грозна свада. Накрая той ще ви прогони. След това ще имате един час, преди промахосът да промени решението си публично и да заповяда връщането ви под стража за разпит. Не позволявайте да ви заловят. Момичето и един луксиат ще ви чакат на пети червен кей, където е закотвен нейният кораб. Погрижете се за бракосъчетанието, преди да напуснете острова. Трябва да бъде извършено тук, пред свидетели, иначе сделката отпада.

— Трошач — разтревожи се Круксър, — какво значи това?

— Оцеляване.

Никой друг не продума. Черногвардейците свикваха да следват и онези, които според тях правеха грешки или се излагаха на прекомерна опасност. Никой от групата още не бе положил последните обети, но бяха попили този дух и бяха готови да направят същото.

— С тебе сме — отсече Круксър.

Ако Кип не го познаваше толкова добре, нямаше да чуе покрусата в гласа му. „Милостиви Оролам, сбогуването ще е тежко.“ Но може би така беше най-добре. Раздяла на кея вместо да гледат как се разширява бездната между тях и Кип, докато дългът им ги отчуждава от него.

Пред вратата срещнаха първо Джил Грейлинг, който чу добре какви думи размени Кип с четиримата от Бялата гвардия. Отдаде му чест като на старши офицер.

— Опа… сбърках — промърмори без никакво съжаление.

— Искат да влезете направо — каза другият черногвардеец.

Кип го познаваше бегло. Париец, май се казваше Калиф.

Очакваше да ги поведат към залата за срещи на Спектъра, но ги отклониха към Голямата зала. Черногвардейците отвориха двойната врата и той видя вътре стотици хора, мнозина от които се обръщаха към страничния вход да погледнат Кип.

Един от Висшите луксиати бе застанал да говори пред събралите се. Всички се бяха пременили за Слънцеднев, присъстваха Висшите луксиати без Селена, облечени в церемониалните си одежди с един или множество цветове. Отпред седяха видни благородници със синовете и дъщерите си — там бяха почетните места. Вратата изскърца и Висшият луксиат се запъна насред проповедта.

Андрос Гайл седеше на подиума. Изправи се и тръгна припряно към Кип. Наведе глава, сякаш се опитваше да не попречи никому, но се постара движенията му да са резки, та всички да се вторачат в него.

Луксиатът продължи словото си, Андрос стигна до Кип и му махна гневно да се върне в коридора. Кип опита да отстъпи, но с групата и черногвардейците зад гърба си не можа да се отдръпне извън залата, преди дядо му да го подхване.

— Как се осмеляваш да дойдеш тук?! — изсъска Андрос. — Чух какво си направил!

— За какво говориш? — сопна се Кип.

— Толкова много ли са провиненията ти, че чакаш да ти кажа за кое от тях съм научил? — повиши глас Андрос.

Внимаваше да остане с гръб към публиката, поддържаше илюзията, че не се досеща как всички са наострили слух.

— Нямам представа за какво говориш! — отвърна високо и Кип. — Не съм направил…

— Ти и твоята група сте убили човек! Намерихме трупа. Намерихме и очевидци!

— Какъв човек?

— В квартала Шестте ъгъла.

Кип неволно вдигна ръка към брадичката си. Изведнъж осъзна, че това не е само игра. В онзи квартал Тея бе убила мъжа, който ги проследи. Очакваше Андрос да си послужи с пълна измислица, а не да ги обвини за нещо, което бяха направили наистина.

— Няма никакви доказателства, че е бил шпионин. Никакви! — кресна невъздържано Андрос. Луксиатът зад него се отказа от всякакви опити да довърши проповедта. — Оролам да ти е на помощ, Кип. В най-добрия случай си въздал правосъдие, на което нямаш право, в най-лошия си убиец.

— Аз…

— Какво си въобразяваше? Че ще те прикривам, защото си мой внук ли? Няма да го бъде! Чух и към какви безобразия скланяш тази твоя група. Не знам как си покварил най-способните новобранци в Черната гвардия, но няма да допусна да си имаш частна армия, докато аз съм промахос. Как се наричате помежду си? Могъщите, така ли?

Разбира се, дори не би им хрумнало да си измислят такова надуто прозвище. Замая му се главата.

— Не съм… Нищо подобно… — понечи да възрази.

— Чакайте! — разнесе се звучен глас от коридора.

Командир Железни. Кип все едно виждаше как се разхлабва колелото на бясно носеща се карета. И не можеше да направи нищо, за да предотврати бедата. Немислимо беше и командирът да знае за скрития смисъл на тази разпра.

Железни се обливаше в пот, дишаше тежко, сякаш бе пробягал няколко левги, за да дойде по-скоро.

— Кип беше под мое командване през цялото време. Господарю промахос, нямаше никакво…

— Да! — изръмжа Андрос.

Едното ъгълче на устата му се понадигна в намек за усмивка, но изчезна преди да се обърне към хората в залата. Кип посърна. Познаваше това изражение. Мяркаше се на лицето на Андрос, когато Кип правеше поредната грешка в играта на Девет крале. Погледът на дете, което е получило неочакван подарък и не може да се начуди на невъобразимата тъпота на света. Замисълът на дядо му не включваше появата на командир Железни, но той знаеше твърде добре какво да направи.

— Да, Железни, бил е под твое командване. И нехайството ти ме огорчава. Ти служи дълго и усърдно, тежко ми е да изтъквам твои грешки, но през последната година служеше зле, макар и съвестно. Командир Железни, от този момент си отстранен и от командването, и от Черната гвардия. Оттегляш се с почести и с цялото полагащо ти се възнаграждение. Заповедта ми влиза в сила незабавно.

Кип се почувства като след удар с лопата по лицето. С ума си откриваше майсторството в лъжите, предвиждаше въпросите, породени от думите на Андрос. В какво се е провалил Железни? Мнозина тук знаеха, че Железни и Андрос Гайл почти не се понасят. Андрос обаче бе изиграл добре нежеланието, с което прогонваше командира. И уж го отпращаше достойно, макар че го изритваше безцеремонно. Това привидно великодушие щеше да внуши на хората, че каквато и да е причината за сблъсъка помежду им, виновен е Железни.

Железни беше съкрушен. Май не знаеше на кого да спре погледа си, взираше се в Андрос, после в Кип, дори в Гринуди.

На Кип му се гадеше. Идеше му да убие Андрос.

— А ти, Кип… — Дядо му изведнъж млъкна и се обърна, сякаш чак сега забеляза колко публичен е станал този скандал. — Моля всички ви за извинение, че се наложи да видите и чуете това. Кип, няма да те закрилям, защото си мой сродник. Доказателствата може да не са достатъчни, затова пък са красноречиви. Кип, прогонвам те от Хромария и от Черната гвардия, заповядвам ти да заминеш в изгнание от Ясписите. Незабавно. Ако някой от твоите… „Могъщи“ тръгне с тебе, той също ще бъде прогонен. Върви си!

— Аз…

— Върви си! Преди да съм решил да те арестувам! Вън! — изрева Андрос.

Кип се разтресе от ярост. Не заради себе си, а защото Железни беше въвлечен в това. И внезапно усети как Джил Грейлинг и Калиф се озоваха зад гърба му. За да защитят Андрос Гайл от него. „Не, няма да стане така.“

Излезе като в мъгла. Другите от групата и дори Железни тръгнаха с него. Двойната врата се затвори след тях, но преди някой да отвори уста, се отвори отново и Андрос надникна.

— Командир Железни — каза тихо, — знам колко те обичат твоите черногвардейци. Ако поведеш бунт, готов съм да се обзаложа, че половината ще застанат на твоя страна. Ти решавай — искаш ли да причиниш това на която и да е от двете половини? Защото после ще разпусна толкова скъпата ти Черна гвардия, на която ти сам ще навлечеш края.

Андрос се върна в залата. Кип погледна лицето на Железни и се уплаши. Огромният ветеран също трепереше от ярост, стиснал юмруци. Кип никога не забравяше, че Железни е напращял от мускули великан и може би най-великолепният боец, когото ще срещне през живота си, но това напомняне го вцепени. Чуваше дишането на Железни — вдишване до четири, задържане до четири, издишване до четири, празни дробове до четири. Същият похват за възвръщане на спокойствието, на който ги бе научил, за да овладяват бойното настървение или да укротяват гнева си.

Железни се взря в Кип и попита сдържано:

— Значи е мъртва?

Говореше за Бялата.

— Вече е мъртва. Видяхме я преди десетина минути и краят ѝ настъпваше бързо.

Железни тръгна към асансьора и те го последваха, без да се замислят.

— Я, кой прилича на наритано кученце? — подхвърли Ейрам, когато минаха покрай поста на Бялата гвардия.

Кип постъпи като Железни — не направи нищо. Ейрам очакваше да му посегнат. Разсмя се в лицето на Кип.

Кип го загърби и чу дрънчене на шлем в стена, а смехът секна.

Озърна се в движение, но никой от групата не забави крачка. Ейрам се олюляваше с размътен поглед, шлемът му бе нахлупен до веждите. По стената зад него имаше драскотини. Той се тръшна на стола. Другите от Бялата гвардия го гледаха смаяно. Кип се вторачи напред, за да не привлича вниманието им.

Спряха пред асансьора и Железни, който дори не се обърна, каза тихо:

— Благодаря ти, Лео.

Кип изви глава към грамадния си приятел, но той също гледаше право напред с трудно забележима самодоволна усмивчица.

Асансьорът се изкачи до етажа и от него излезе Карис с две робини. Попиваше зачервеното си лице с кърпичка, като че ли бе тичала, едната робиня се мъчеше да подреди някак дългите ѝ тъмни кичури, а втората объркано стягаше последните връзки по гърба на роклята ѝ.

— Какво стана? Знаят ли вече? — попита Карис.

— Не — отговори Железни, — Промахосът току-що ме отстрани от Черната гвардия.

— Какво?! Разделихме се само преди…

— Трябва да влезеш там веднага — прекъсна я той. — Научи каквото можеш. Кажи им в подходящ момент. Бялата би искала това от тебе.

— Значи е мъртва.

Лицето на Карис се сгърчи от скръб, но тя побърза да я потисне.

— Не си позволявай да оглупяваш от мъка — предупреди я Железни. — Влез. Ще се видим по-късно.

От погледа на Карис личеше, че иска да добави нещо, но се опасява да не ги подслушват.

— Кажи на Кип — заръча тя.

Взря се в Кип, но май не намираше подходящи думи. Протегна ръка и докосна неловко рамото му, сякаш искаше прошка за последното им спречкване. Нямаше време. Едната робиня сложи още малко пудра на лицето ѝ и тя се отдалечи.

Заповяда с жест на робините да чакат пред поста и мина с вирната глава покрай мъжете от Бялата гвардия. Ейрам още стискаше главата си с ръце, другите гледаха умърлушено.

— Няма да ме докосвате — заяви Карис, предшествана от силата на волята си като ударна вълна на взрив. — Дори няма да ми говорите.

И те се подчиниха.

91.

Зимун седеше с дядо си на подиума, където му беше мястото. Засега. Короната на избран за Призма тежеше приятно на главата му. Но той се бе надявал на нещо по-голямо. Само избраник? Защо просто не го обявят за Призма?

Пак хитрини на дядо му, това беше ясно. Старецът искаше да го държи на каишка. Зимун щеше да му го върне тъпкано след време. Сега му беше досадно, че този Висш луксиат е център на вниманието с нескончаемото си дърдорене. Струваше му се, че от цяла вечност е нагласил на лицето си маската на почтително внимание, а луксиатът сякаш изобщо нямаше намерение да млъкне. Затова Зимун оглеждаше събралите се благородници и си подбираше жени, които ще примами в леглото си.

Много му харесваше драмата в тези преживявания. Обичаше самото преследване. Лавина от думи, обсипваш я с внимание, винаги си нащрек, за да знаеш кои ласкателства я вълнуват по-силно, напипваш слабите места и често се връщаш към тях. И нито за миг не се разсейваш в лъжата, че тя е център на света за тебе.

После се любите. Отначало хубаво и страстно, с животинска похот и пълно отдаване. Щом вече е твоя, започваш да редуваш мигове на безразличие. Молби за прошка, подаръчета, заблуди и пак се любите, но вече не чак толкова хубаво.

И най-силната тръпка може би е да виждаш как жената се влюбва, макар очите ѝ да издават, че се противи.

След това остава само да довършиш разгрома. Спречкване, сдобряване, плесница, извинение, изневяра — отначало крадешком, после се оставяш нарочно да те завари, още молби за прошка, унижения, хвърляне на вината върху нея, трупане на тайни, с които да я изнудваш, за да стои настрана, щом я захвърлиш. Понякога вмъкваш цели седмици, през които се държиш мило. И когато е изстискана, окаяна, смазана, съсипана, когато е намразила себе си, продължаваш нататък, може би с нейните най-близки приятелки.

Предпочиташе омъжените жени. Случваше се да срещне трудности в съблазняването им, но те имаха достъп до повече пари и тайни, а и не беше чак толкова вероятно да се вкопчват в него, когато искаше да се отърве. Докато беше млад, щеше да им внушава по-лесно, че те са виновни за раздялата. В края на краищата той беше само едно момче. А и те трябваше винаги да се съобразяват със своите съпрузи, не можеха да го дебнат непрекъснато, затова успяваше да си намира и други развлечения едновременно с връзката.

Лив Данавис беше единствената, която наистина успя да му се изплъзне. Оправдаваше се пред себе си, че в нея търсеше само разнообразие покрай любовните игри с жената на един пълководец. Имаше си и всевъзможни други грижи. Да, провал, но не се обвиняваше за това. Още беше млад, тепърва се усъвършенстваше.

Защо ли се улисваше в тези празни мисли? Тук имаше предостатъчно хубави жени, но нямаше да ги подбира само по външност. Не и с новото си положение.

Може би само за кратка разтуха. Но първо трябваше да научи кой какъв е тук, преди да влага време и сили в това. Дядо му не споделяше с него нищо нито за благородниците, нито за замислите си.

А това означаваше, че Андрос се страхува от него. Зимун не знаеше дали това прозрение го ласкае (значи все пак са равни), или го дразни. Само му тровеше живота излишно. А Зимун знаеше, че се нуждае от подкрепата на дядо си във всичко. Не можеше да се опълчи на стареца, без да се лиши от най-здравата опора. Поне докато не стане Призма. Дотогава изборът можеше да бъде отменен.

Коварен дърт пръч.

Но какви ги вършеше Андрос с Кип на вратата? Изритваше го? Зимун очакваше, че Андрос ще държи Кип подръка, за да е сигурен и в неговото послушание. Да не би да се беше поддал на гнева? Все пак беше Червения, а и остаряваше. Ама че тъпанар.

Тази сутрин, след отвратително ранното събуждане преди разсъмване, за да дойдат в Хромария, Зимун направи всичко възможно, за да подслуша какво ще заповяда дядо му на роба си, онзи спаружен старец… как му беше името?

Да предаде на не знам кого си, че ще има един час. А сега същият роб се появи от коридора заедно с Кип.

Значи Андрос даваше на Кип цял час да избяга. Защо ли постъпваше така?

И Кип щеше да се измъкне. Какъвто и да беше планът, Андрос искаше преследването да изглежда истинско в очите на останалите. Но Кип щеше да има цял час преднина.

Зимун се размърда на стола и се наведе към дядо си, който уж слушаше внимателно проповедта на Висшия луксиат.

— Трябва да ида до тоалетната.

Андрос го изгледа жлъчно.

— Ти да не си дете? Стискай.

Въпреки това Зимун се канеше да излезе, но двойната врата отстрани се отвори за втори път. Това беше твърде неучтив начин някой да нахълта в залата, защото имаше и вход отзад, пък и пантите скърцаха противно. Зимун се надяваше някоя робиня или дисципула да си отнесе пердаха, щом не се е погрижила за пантите.

Влезе жена — нисичка, на трийсет и няколко, леко кльощава, но необичайно мускулеста, тъмнокоса. Носеше толкова пищна скъпа рокля, че непременно принадлежеше към най-видните родове. Коя друга би дръзнала да прекъсне толкова невъзмутимо церемонията? И си беше красавица. Хъм, богата… На нейната възраст не можеше да не е омъжена… Може би се появяваше подходяща мишена за следващото съблазняване. Незнайно защо му се струваше позната.

Охо, тя го видя, гледаше като омагьосана. Зимун беше необикновено красив за мъж. И сега беше Призмата. Жените обожават могъществото.

Е, да, избран за Призма. По-точно предложен. Проклятие…

Тя откъсна поглед от него и се обърна към притичалия роб, който трябваше да я придружи до мястото ѝ. Мъжът се чудеше какво да прави — отпред нямаше места, а положението ѝ очевидно налагаше да я настани там.

И тогава един благородник от първата редица стана. Мина самоуверено пред всички, луксиатът млъкна за малко, но продължи приказките за саможертвата, светлината на истината и каквото още се полагаше. Зимун усети как дядо му се загледа в ставащото до страничната врата.

Благородникът отпрати роба и поведе жената към първата редица. Чудак. Къде би могъл да ѝ намери място? А онзи настани жената, която ту се смущаваше, ту впиваше отново поглед в Зимун, на собственото си място. След това се вторачи озадачаващо в Андрос Гайл и отиде по пътеката чак при задните редици. Седна сред най-незначителните благородници. Да, странно.

Нещо подсказваше на Зимун, че случката е важна, и той също се озърна към дядо си, но и неговото изражение оставаше неразгадаемо.

Вярно, не успяваше да отгатва всеки път чувствата на другите. Пак се размърда нетърпеливо и каза:

— Дядо, ако не изляза, ще се напикая. Моля да ме извиниш.

Не изчака отговор, а с наведена глава и смутена гримаса се промуши през вратичката до подиума. Пазеха я черногвардейци. Щом излезе, Зимун тръгна към асансьора.

— Тоалетните са натам — опита се да го упъти един черногвардеец и протегна ръка в обратната посока.

Зимун не му обърна внимание и се забърза към поста на Бялата гвардия.

— Името? — каза властно на куция командир.

— Лейтенант Ейрам, господарю.

Изглеждаше малко наплашен, но беше як и начумерен. Зимун знаеше как да се държи с такива като него. Не беше много различно от месеците на пиратския кораб с онези измъчени от скорбут отрепки.

— Дядо ми промени решението си за другия си внук Кип, когото прогони. Лейтенант, ти способен ли си да действаш решително и да изпълняваш заповеди, които изискват досетливост?

— Да, господине!

— А твоите хора? Могат ли да си държат устите затворени при изпълнение на извънредно важна задача?

— Да, господине! — отговориха другите трима в хор.

— Промахос Гайл — започна Зимун — иска да заловите Кип и всеки друг от новобранската му група, който се опита да ви попречи. Можете да привлечете цялата Бяла гвардия за изпълнението на тази заповед. — Заговори по-тихо. — Лейтенант, той има предвид да го убиете. Постарай се да изглежда така, сякаш не ви е оставил друг избор. И нито дума за това — дори пред промахоса. Нашите врагове са внедрили шпиони навсякъде. Обещавам ти внушителна награда, ако докажеш, че заслужаваш доверие. Може би дори повишение. Аз съм избраникът за Призма. И мога да ти стана добър приятел. Разбираш ме, надявам се.

Очите на Ейрам заблестяха.

— Да, господарю Призма. Ще изпълним заповедта с усърдие. Дори с радост.

— Лукслордовете ще са заети с церемонии до след пладне. Този ден е свят и не бих искал да обърнете целия град надолу с главата. Разбра ли ме? Свършете си работата тихо, но не се проваляйте. Ако е нужно да ви помага всеки от Бялата гвардия в града — направете го. Обяснете им, че сте подгонили крадец или нещо подобно. Ясно ли е?

— Да, господарю, разбрах ви напълно. Мога да взема със себе си всички от кулата. Имаме достъп и до кристалите.

— Превъзходно. Но… не ги използвайте на този етаж. Не бива да нарушаваме нашите церемонии. Първо спрете асансьорите. И онзи мост… Стъблото на лилията, нали? Според мен е добро място да попречите на бягството му.

— Да, господарю, прав сте. Само по него се минава за острова. Има и кейове отзад. Ще пратим хора и там.

— Не идвай да докладваш, докато не го убиете. Или по-добре изобщо не идвай.

Втурнаха се да изпълнят заповедта, лейтенантът подтичваше чудновато, като се подпираше на копието за глигани. Зимун отиде в тоалетната. Чак докато пикаеше се сети коя е жената, седнала на първата редица, и защо му изглежда позната. Нали я бе зърнал отдалеч в бивака на крал Гарадул. Собствената му майка — Карис!

Разсмя се. Прекрасно! Биха ли му стигнали способностите да съблазни отдавна загубената си майка? Това си беше истинско предизвикателство, но нима имаше по-добър източник на пари и сведения, които щяха да са му нужни срещу Андрос Гайл?

Чак толкова способен ли беше? Ами да, разбира се.

Стегна панталона, нагласи златната корона на тавата си и се върна в залата с широка усмивка.

92.

— Колко време имаме? — попита Железни.

— Един час.

Кип му бе казал само, че е сключил сделка с Андрос… и че отстраняването на Железни от командването на Черната гвардия не е влизало в уговорката.

Железни кимна, без да хаби думи за очевидното. Трябваше да побързат.

Влязоха стремително в казармите на Черната гвардия. Тея ги пресрещна на вратата, за да си помислят другите в групата, че е дошла току-що отдолу. В този ден почти всички черногвардейци бяха пръснати по дежурства. На Слънцеднев имаше толкова работа, че и мнозина новобранци бяха разпратени да бдят за реда в тълпите, да стоят на пост или да наблюдават на ключови места. Завариха в казармите само четирима-петима, които се отбиваха да подремнат половин час или да хапнат на крак, преди да започне следващото дежурство.

Но най-голямата изненада за всички беше появата на Бен-хадад.

— О, слава на Оролам — възкликна той. — Търсих ви къде ли не. Какви са тези неща, които намерих? Пръчки монети? Оръжия? Заповеди за…

— Млъкни — спря го Кип. — Не сега.

— Нямам търпение да ви разкажа къде бях! Участвах в…

— Бен! — спря го и Круксър.

— Среща тук след три минути — нареди Железни, без да забавя крачка.

Групата се пръсна към наровете и сандъчетата си.

— Чакайте… — сепна се Кип, който си носеше всичко. — Какво правите?!

Спящите черногвардейци се събудиха и веднага усетиха, че нещо не е наред.

— Какво става, командире? — подвикна Стъмп и скочи от леглото.

— Вече не съм ваш командир — осведоми го Железни, докато крачеше към стаята си. — Отстраниха ме.

Все едно ги порази с мълния.

— Какво?… — ахна Лем.

— Що за адска глупост?! — кресна Стъмп.

Железни не отговори. Кип вървеше с него.

— Сър, каква част от сделката искате да ви разкрия?

Железни не се обърна. Започна да пълни раницата си.

— Това, с което си се захванал, правилно ли е?

— Поне не е… зло. То е хитрост за доброто и на моята група, и на сатрапиите.

— Щом е така, значи е правилно.

— Ще дойдете ли с мен? Поне до кея?

Железни замря за миг, защото видя на бюрото си малка торба. Взе я и надникна.

— Андрос… Старият лисугер!

Издиша рязко и отиде при портрета на млада парийка. Извади ножа си и сряза платното до рамката. Пъхна ръка в дупката отзад и извади керамична тръба. Счупи я в ръба на бюрото. Вътре имаше навит лист.

— Какво е това? — попита Кип.

— Заповеди. — Железни четеше написаното на листа. — От Бялата. Едната е в случай на нейната естествена смърт, другата — ако бъде убита. Да отговоря на предишния ти въпрос — не, Кип, не мога да дойда с тебе. Иначе онзи, когото твоят дядо се опитва да заблуди, няма да ти повярва дори за секунда. Скарва се едновременно и с двама ни, а аз тръгвам с тебе да те закрилям? Твърде нагласено изглежда.

— Не го обмислих от тази страна — призна Кип.

— Дядо ти не разбира верността между хората. На стария глупак изобщо не би му хрумнало, че ще поискам да те закрилям, ако не намирам в това някаква лична изгода.

Кип изви вежди. До този ден не бе чувал Железни да каже лоша дума за никого от Цветовете, дори ако си личеше какво е мнението му.

— Вече не съм черногвардеец. — Железни му намигна, колкото и изопнато да беше лицето му. — Не мога да тръгна с тебе и заради това, което се случи.

— Не говорите за онова горе, нали? — обърка се Кип.

— Кип, с Карис спасихме баща ти. Върнахме го на Ясписите.

— Върнали сте го? Той е жив! Знаех си!

— Тихо! Пострадал е зле. Може би е осакатен завинаги. И вероятно… вече не може да служи като Призма.

— Трябва да отида при него. Аз… С какво да помогна?

— Помогни, като не отидеш при него.

— Какво?! Защо? Той ми е баща!

Другите от групата си събираха вещите и Кип изгаряше от желание да попита какво ги е прихванало, но… баща му!

— Защото скоро ще бъдеш подгонен от неговите врагове. А те дори не знаят, че е жив.

„Исках аз да го спася.“ Кип не би си позволил да изрече думите на глас. Но тъкмо това се бе зарекъл да направи. Може би беше допринесъл, като принуди дядо си да включи повече хора в издирването, но Андрос сигурно щеше и сам да стигне до това решение. Още една неизпълнена клетва. Както не бе успял да открие уличаващи сведения за Клитос Сини, а баща му го беше помолил за това преди… година ли бе минала?

Твърде много му се бе струпало накуп. Твърде много мисли и твърде силен натиск отвсякъде.

— Къде беше той? Как го намерихте? Дори не знаех, че сте заминали.

— Спасихме го от моята сестра — нукабата. Тя искаше да го ослепят.

— Вашата сестра ли? Не знаех, че имате… — Кип впи поглед в портрета на хубавата млада жена със скъпоценни накити, вплетени във вдигнатата на кок коса, с дяволити кафяви очи, озарени от оранжеви ореоли. — Нукабата е ваша сестра?

Железни сякаш не го чу.

— Андрос е прав — мнозина или повечето черногвардейци ще се присъединят към мен, ако тръгна с тебе… дори само до кея. Помисли какво ще се случи, ако внесеш разкол в Черната гвардия. Как би изглеждала победата? Ако нашата половина изтреби останалите, после какво ще правим? Ще убием Андрос? А след това? Захвърляме оръжието и се оставяме да ни екзекутират? Налагаме волята си? Ние ли ще управляваме Хромария? Не сме предназначени за това.

— И какво ще правим? Оставяме го да победи, така ли? — вбеси се Кип.

Правеше точно каквото искаше от него онзи кръвопиец, оплел го в паяжината си. И още не виждаше никакъв изход. Дори не биваше да отиде при единствения човек, който можеше да си премери силите с Андрос Гайл. Баща му най-сетне беше тук… а Кип трябваше да замине? Веднага? Без дори да го зърне?

— Той е нагласил всичко! — каза на Железни. — Искал е да се случи на самия Слънцеднев. Всички ще говорят само за празника, за пиршеството, за новия избраник и какво вече са научили за него, ще жалят и ще възхваляват Бялата, която всички обичаха, ще умуват коя ще я замести. В друго време отстраняването ви щеше да е страшен скандал, но сега… Изрита и мен, и вас, но това ще потъне под другите новини, нали?

— Трошач, ако искаш справедливост, не я търси на земята.

Железни рязко вдигна глава към вградения в стената кристал. Той блесна в жълто, в червено и пак в жълто. Кристалите се използваха рядко — цялата система беше твърде податлива на повреди и трудна за поправяне. Обикновено си служеха с нея само да обявяват цветовете на новодошлите притеглящи по време на изпитанието им… и в най-крайни случаи. И до кристалите би трябвало да имат достъп само Висшите луксиати и Черната гвардия.

— Този код не е от нашите — процеди Железни.

— Как тъй?…

Но Железни вече излизаше от стаята.

— Кой тръгва с Трошача? По-бързо! Аз не мога. Моят път е друг.

Нисичкият Даелос се поколеба, после каза:

— Трошач, родителите ми ще умрат от мъка, ако напусна. Откакто съм се родил, това е тяхната мечта. И винаги е било и моята мечта. Съжалявам.

— Даелос, не те обвинявам за нищо. Но той искаше да каже само кой ще ме изпрати до кея…

— Не — поправи го Железни. — Тръгнете ли с Трошача, вече не сте в Черната гвардия. Завинаги. Такава е волята на промахоса.

— Аз тръгвам — твърдо каза Круксър, макар да изглеждаше, че ей сега ще се свлече без дъх.

— Срежи си нашивките — нареди Железни.

— Чакайте. Какво?! — смотолеви Кип. — Круксър, какво говориш?!

— И аз тръгвам — заяви Феркуди.

— Бройте и мен — избуча Големия Лео.

— Чакайте, какво значи това?!

— Мен също — обади се Гос.

— Дори не би ми хрумнало да се деля от вас — каза Тея.

Винсен сви рамене.

— Май ще падне веселба. Идвам.

— Нямаме време! — напомни Железни. — Стройте се в редица. Всеки от вас е намерил лист в раницата си. Подпишете го.

— Спрете! — кресна Кип. — Какво правите? Цял живот се стремите да влезете в Черната гвардия. Остава ви една крачка. Аз трябва да се махна, но тъкмо затова вие можете да останете. Защото ако не съм тук, няма да се стигне до сблъсък между нас.

— Трошач, нищо ли не си разбрал? — попита Круксър. — Всички сме достойни да бъдем черногвардейци. Командирът предложи на всеки от нас да ни повиши. Но ние искахме да бъдем в Черната гвардия не заради дрехите и възхищението на околните…

— За мен и дрехите, и възхищението си бяха страхотни — прекъсна го Тея.

— Аз харесвам дрехите и възхищението — съгласи се Феркуди.

— Феркуди! — възмути се Круксър.

— Какво толкова… тя каза същото… Бен, защо ме ръгаш в ребрата?

— Символите и украшенията са прекрасни — продължи Круксър. — Но ние искахме да бъдем черногвардейци, за да служим на възвишена цел.

— Но ако аз не съм… — Кип се запъна.

— Не е задължително това да е висшата ни цел — възрази Круксър, но Кип не знаеше дали другите биха казали същото. — А що за възвишена цел е службата под властта на злодеи?

— За какво са ни символите на честта, ако няма чест? — натърти Бен-хадад.

— Ама аз още харесвам символите и украшенията — промърмори Феркуди.

— Трошач — каза Тея. — Тук ни е най-добре. Не искаме да си тръгнем. Само че искаме да тръгнем с тебе.

А той си мислеше, че ще загуби всичко. Усети как се сгрява, сякаш светлина пронизваше цялото му тяло.

— Ще намерите по два комплекта черни униформи в походните си раници — каза Железни. — Чух, че някои от вас искали да постъпят в Черната гвардия преди всичко заради тях.

Никой не се засмя. Черните униформи не само бяха невъобразимо богат дар, прилягащи по тялото и удобни, скъпи и полезни. Те бяха и върховният символ на елитната Черна гвардия — на всичко, от което групата се отказваше. Но техният командир ги бе удостоил с униформи, значи смяташе, че са достойни за честта и братството, които бяха решили да пожертват.

— И сега какво? — изръмжа Железни. — Да ви раздам и носни кърпички ли? Строй се!

Кип не виждаше почти нищо през сълзите. Но групата се строи светкавично и той зае мястото си в края на редицата.

— Вие вече не сте черногвардейци — каза им Железни.

Тръгна покрай редицата, вземаше подписаните заповеди за уволнение и откъсваше нашивките от ръкавите им. Кип беше последен. Железни сякаш му изтръгна и сърцето.

— Лем! — подвикна Железни. — Занеси документите на секретарите. Да ги препишат в три екземпляра и да ги регистрират в архива.

Простодушният Лем грабна листовете и изфуча през вратата. Железни бръкна в торбата, която държеше в ръка.

— Сега можете да се наричате както пожелаете. Ако не харесвате тези емблеми, направете си свои. Промахосът ви нарече Могъщите.

Пак мина покрай редицата и закрепи емблема с кукички на лявото рамо на всички. Изобразяваше могъщ мъж с черни дрехи на червен фон, застанал леко разкрачен, навел глава, изпънал ръце до тялото си, а от юмруците му излизаха лъчи на магическа сила. Кип неволно си спомни как се бе отървал от пиявиците в джунглата.

— Сега вървете — каза им Железни — и Оролам да бди над вас. Дано ви видя отново. Ако не в тези тленни поля, поне в рая.

Тръгнаха към вратата, но Кип изостана, докато другите излизаха в коридора.

— Командире, може ли да попитам откъде са емблемите?

— Андрос Гайл ги е поръчал.

— Толкова много?

Железни кимна.

— Да. И оръжията са от него. И припасите. Но не и униформите.

Невероятно. Кип тъкмо се бе настроил за неутолима омраза към стария убиец, а Андрос му бе върнал групата. Не само им беше дал оръжия и снаряжение, а се бе погрижил да бъдат уволнени по негова заповед, иначе трябваше да връщат парите, получени при постъпването си като новобранци. А всички ги бяха похарчили или дали на семействата си или на предишните си собственици. Щедрост от Андрос Гайл?

— Сър, вие къде ще отидете?

— На друга фронтова линия в същата война.

— Спрете! — извика непознат глас в коридора, където бяха другите от групата. — Кой от вас е Кип?

— Аз съм — гръмко отговори Гос. — Какво искаш?

Отекна изстрел на мускет.

93.

Първият срамен подтик на Кип беше да побегне. Забрави го, щом видя лицето на Железни, който също възпря първия си подтик. Само че неговият беше да се хвърли в посоката, от която чуха изстрела.

Железни обаче не забеляза страха на Кип.

— Не мога — каза му. — Дори ако това означава… Върви, Трошач, върви!

Бутна го към асансьора и хукна на другата страна. Кип забрави колебанията си и се втурна към асансьора. И четиримата нападатели от Бялата гвардия бяха повалени. Двама пищяха, един пълзеше с разкъсан гръклян, кръвта му изтичаше на тласъци и оставяше лъскава диря по каменния под.

Всички от групата бяха прави. Винсен и Големия Лео се наведоха над двамата пищящи умиращи противници и им прерязаха гърлата. Пълзящият вече бе замрял. Четирите трупа още потръпваха.

— Ама че гадост — изсумтя Феркуди. — Гос, ранен ли си? Помислих, че…

Гос мигаше.

— Аз… На Оролам топките… Не знам как не ме улучи. Или куршумът е изпаднал, или е станало нещо друго. Некадърно зареждане…

Залитна и Круксър го хвана и леко го отпусна върху окървавените плочи. Гос вече беше мъртъв. Имаше дупка точно в средата на гърдите му.

— Дошли са да ни убият — каза Круксър и затвори очите на Гос. — Без предупреждение. Дори не опитаха да ни пленят.

— Не бива да стоим тук — напомни Тея.

Но още преди да заглъхнат думите ѝ чуха тежък тропот в шахтата на асансьора. Големия Лео не се заслуша, а вдигна тялото на Гос.

— Не мога да го зарежа така. Ще ви настигна.

Грохотът не спираше и когато Кип надникна в шахтата, успя да види как дебели железни плочи я преграждат на всеки етаж.

— Това е част от мерките за отбрана на всяка кула — обясни Круксър. — Знам го от родителите си. Отварят се само нагоре, за да се качват войници при нужда, но никой не може да се спусне. Пресметнали са, че и най-силните притеглящи ще се бавят поне пет минути, докато минат през всяка плоча. Трябва да слезем по стълбището за роби. Вратите може да са залостени, но ще ги разбием. След мен!

Отидоха при вратата на стълбището. Беше заключена. Бен-хадад мина отпред да огледа ключалката.

— Дръпнете се — настоя някой.

Беше Даелос. Носеше два тромблона. Даде единия на Круксър, а през това време Големия Лео дотича при тях.

— Хайде — подкани го Даелос и запъна петлето.

Големия Лео притегли подчервено във върховете на пръстите си и запали двата фитила.

— Ти нали нямаше да… — каза Кип.

Даелос насочи тромблона към пантите от другата страна на вратата. Натисна спусъка, изчака екотът да стихне и отговори:

— Те убиха Гос. Идвам с вас.

Тромблонът на Круксър засече и всички зачакаха неспокойно да го подготви пак за стрелба.

— Вие още ли сте новобранци? — сопна се той. — Разгърнете се в отбранителен периметър! Тея, донеси още два тромблона от казармата.

Те веднага изпълниха заповедта. Кип забеляза няколко глави, подали се от стаите по коридора. Не всички излизаха призори дори на Слънцеднев.

— Приберете се! — извика им той. — И внимавайте с Бялата гвардия. Те току-що убиха наш приятел.

Две глави се скриха в стаите, третата още надничаше. Кип позна мъжа. Магистър Дженс Галден. Мръсникът, който го беше цапардосал още през първия му ден в Хромария. Явно и той не бе забравил Кип.

— Знам как да се измъкнете — провикна се магистърът. — Мога да ви спася.

Усмихваше се неприятно.

— Да вървим! — настоя Големия Лео. — Оставете я вратата, магистърът знае…

Дженс Галден почака да се увери, че идват към него, и каза:

— Но щом Кип е с вас, предпочитам да видя как умирате.

Затръшна вратата и чуха как я залости от другата страна. Големия Лео се опули.

И една млада жена погледна какво става.

— Прибирай се в стаята! — изръмжа ѝ Големия Лео.

Тя се ококори и отвори уста, но думите ѝ се изгубиха в грохота на тромблон. Кип трепна, макар че не би трябвало да се изненадва. Круксър не беше от хората, които губят време в проклятия, че са ги изиграли.

Круксър, Бен-хадад и Винсен дръпнаха разбитата врата. Резето вече се държеше само на едната скоба и можеха да се промъкнат. Тея се върна тичешком.

— И двата са заредени.

Подхвърли единия тромблон на Големия Лео, а другия на Феркуди. Провряха се през вратата.

— Ще ми се да… — започна Феркуди.

— Шът! — спря го Круксър.

Никой не бе забелязал, че им дава знак да мълчат. Кип си каза, че в някои неща и най-способните новобранци си остават новобранци.

Млъкнаха. И веднага чуха тропот на много крака, катерещи се към тях от далечен етаж долу. Стълбата нямаше и три крачки ширина, виеше се около една от големите светлинни шахти, осветяваха я мъждиви прозорчета в самата шахта. Нямаше как да видят навреме враговете, докато не се натъкнат на тях лице в лице.

Ако някои в Бялата гвардия бяха достатъчно умни и дисциплинирани, щяха да ги посрещнат със стена от остриета на копия или мускети в две-три редици. И щяха да ги пометат с първия залп.

Заспоглеждаха се.

— Щом ние ги чуваме как се качват, те ще ни чуят как слизаме — промърмори Бен-хадад.

Невъзможно беше да изненадат врага.

Отекна изстрел и парче дърво от рамката на вратата, през която бяха минали, халоса Големия Лео по рамото. Той изохка.

— Един етаж надолу.

По-добре да се разправят с нападатели от две страни вместо от три. Кип използва докрай зеления луксин в тялото си, за да закрепи вратата. Нямаше да спре преследвачите, но поне щеше да ги забави.

Настигна групата на следващата площадка, където не ги дебнеше никой. И тук вратата беше залостена. Големия Лео оглеждаше тялото си и се тупаше с длани в търсене на рана.

— Светлината е слабичка, всеки да поеме колкото може повече луксин — заповяда Круксър.

Преди да довърши, в стълбището притъмня — на най-близкото прозорче се плъзна капак. Озоваха се в непрогледен мрак.

— Адове! — изсумтя Феркуди.

— Винсен, ти си — нареди Круксър.

Обля ги мъждукащо жълто сияние.

— Капитане, мога да я поддържам има-няма половин минута.

— Трябва да се махнем от стълбището — каза Големия Лео.

— То е единственият ни път навън — напомни Кип. — Излезем ли от стълбището, само им даваме повече време да ни обкръжат.

Един етаж надолу някой заудря с юмрук по вратата. Всички врати бяха залостени от тяхната страна. Кип застина, ослушваше се. Чу иззад долната врата приглушен женски глас:

— Кип? Бен-хадад? Адрастея?

Струваше му се, че познава гласа.

— Нищо не губим, ако слезем — реши Круксър.

Изтичаха надолу по стъпалата и се подредиха за отбиване на атака, преди да дръпнат резето. Отвориха рязко. Зад прага стоеше само една жена. Срещу нея зейнаха дулата на тромблони и тя вдигна уплашено ръце.

— Дойдох да помогна!

В първия миг Кип не можа да я познае. В средата на четвъртото си десетилетие, с леко прегърбена и отпусната стойка, зелени очила на златна верижка. Къдравата черна коса беше вчесана назад и пригладена с ароматно масло. Жената се усмихна.

— Магистра Кадах?… — промълви той втрещен.

— Разгадах техния код в кристалите. Дори не е някой от нашите шифри. Стари моряшки сигнали, предавани някога с огледала. Смятат, че вие сте на някой от горните етажи, имат само един взвод, който проверява дали всички врати са залостени. Това е единственият изход. Знаех, че ще минете оттук.

— Магистра Кадах?! — повтори Кип.

Не можеше да е същата жена, която го мразеше и унижаваше.

— Не, вече не съм магистър. Занимавам се с изследвания, както винаги съм искала. — Засмяна изглеждаше с десетина години по-млада от образа в спомените на Кип. — Донесох ви това. Само толкова успях да намеря. — В торбата имаше половин дузина магически факли. — Тръгвайте. На този етаж има хора, които ще ви предадат.

— Няма ли друг изход? — попита Круксър, а Тея грабна торбата от ръцете на Кип и раздаде факлите.

— Чувала съм слухове, но не знам да има.

— Използвайте ги — заповяда Круксър. — Искам ви пълни с луксин!

Всички тутакси задействаха факлите.

— Магис… тоест Кадах… Защо? — измънка Кип. — Защо ни помагаш?

Тя го изгледа особено.

— Кип, ти ми спаси живота. Бях решила да се самоубия. Дори избрах деня. И тогава Бялата ме повика. От пет месеца се чудя как да ти се отблагодаря.

А той дори не мислеше за Кадах, откакто се бе отървал от уроците при нея… е, освен да въздъхне с облекчение от време на време.

— Няма време! — подкани ги Круксър. — Благодаря ти! Но трябва да тръгваме!

— Прав е — каза Кадах. — Вървете и Оролам да ви закриля.

Залостиха вратата. Всички в групата бяха пълни с луксин.

— Трошач, ГГГ? — обади се Бен-хадад.

— Заекваш ли? — учуди се Тея.

— Голямо гибелно гюле — обясни Бен-хадад.

Кип мълчеше, беше зает да попива зелено. Винсен натрупа жълто, за да мята заслепяващи светлини, задържа факела и пред Кип, за да има и той запас от такъв луксин. Колкото и упорито да го обучаваше майстор Феба, още не боравеше толкова чевръсто с твърдия жълт луксин, че да създава оръжие мигновено насред битка. Все пак беше възможно да направи нещо предварително.

Наведе китката си и притегли в опит да създаде жълт меч.

— По-бързо — промърмори Тея, — по-бързо!

Кип сбърка от разсейване, жълтият меч се пречупи близо до дръжката и цялото жълто изчезна с проблясък. Той изръмжа проклятие. Защо Андрос Гайл бе пратил тези гадини подире им? Твърде рано. Отмяташе ли се, или нещо се бе объркало?

Андрос беше вложил толкова усилия в плана си, че на Кип не му се вярваше да е заповядал нападението. Може би Бялата гвардия се престараваше от желание да му угоди, като убие неговия „враг“? Или все пак беше поредното предателство на човека, за когото те бяха неразделна част от живота му?

Круксър му предложи зелен и син факел.

— Шипове и щит?

Но погледът на Кип се впи в емблемата на Могъщите — мъж с изпънати надолу и встрани ръце, кръгове от сила около юмруците му.

— Сетих се за нещо по-добро.

Изсмукваше зеленото от магическия факел, сякаш беше вода от извор.

— Всички трябва да тичате след мен толкова бързо, колкото издържат краката ви. Вдигнете ме.

Бен-хадад и Круксър го хванаха под мишниците и Кип притегли диск под краката си.

— Сега пък имам нужда и от малко оранжево. Но тези неща струват цяло състояние…

— Ако умрем, ще ни е все едно — отвърна Тея и задейства оранжев факел.

Кип не възрази. Притегли зелена площадка, после оранжева смазка под нея и пак зелено, но с извивка.

— О, чувал съм за тези кълба — оживи се Бен-хадад. — Древните са ги наричали „водни топки“. Притегляли ги от синьо, за да виждат какво има навън. С тях минавали по повърхността на реки и езера…

— Стъпки — прекъсна го Големия Лео. — И отгоре, и отдолу!

Някой стреля към стъпалата над тях. Кип чу шума от падането на тяло. Още един изстрел. Псувня и писък. Кип се опитваше да не слуша, но зеленото бучеше в него, искаше да смазва враговете, за да им затвори устите. След секунди създаде мехур от луксин. Разстла отвътре малко оранжево, преди да го затвори. Запечата го отвътре и постави възловата точка близо до повърхността, за да се измъкне лесно.

Сега стоеше в мътно прозиращо зелено кълбо. Искаше да остава прав вътре, като ходилата му се плъзгат непрекъснато по оранжевото при търкалянето на топката. Разбра обаче, че няма да успее.

— Току-що проумях, че не е нужно да съм в топката — каза Кип. — И май идеята ми не я бива за нищо.

Но звуците проникваха трудно през затвореното кълбо. Никой не го чу.

Кип махна с ръка на Круксър, който сметна това за знак, че е готов, и двамата с Бен-хадад бутнаха топката към стъпалата. Кип падна на секундата. Оранжевото си беше хлъзгаво.

Привидя му се, че Круксър опита да спре някак топката, но Бен-хадад помисли, че всичко е наред, и тласна Голямото гибелно гюле с все сила. Май щеше да се окаже гибелно и за Кип.

И Кип заподскача по стъпалата. Отначало топката се търкаляше бавно, стигна до следващата площадка и подскочи. Движеше се покрай външната извивка на спиралната стълба… и налетя към лицата на десетина-дванайсет стражници от Бялата гвардия, които тичаха нагоре. Беше с диаметър шест стъпки, стълбата беше широка десет. Кип не очакваше, че ще помете всички врагове, но точно това се случи.

Завъртя се с десния хълбок нагоре за миг и видя как другите от групата трополят стремително подире му — съсичаха размятаните стражници и внимаваха да не се спънат в тях. Следващото подскачане на топката го събори на другата страна.

Дори не видя следващите врагове, само усети сътресението от сблъсъка с тях. Топката набираше такава скорост, че нямаше как другите да не изостанат. При поредното отскачане той се озова с главата надолу и само липсата на ръбове и ъгли в кълбото го спаси да не си счупи врата. Още един сблъсък — толкова силен, че зъбите му изтракаха. Топката отскочи в обратната посока.

Проснат по гръб, Кип се взираше през полупрозрачния луксин, питаше се колко ли врагове е убил с толкова силен удар.

Нито един. Кълбото бе налетяло на издадена рамка на врата. И сега се търкаляше бавно към стъпалата под тази площадка.

Зърна разкривено от зеления луксин младо лице, надничащо иззад завоя на стълбата. Стражът зяпаше недоумяващо — пред него имаше тантурест младеж в кълбо. Загрозеният от оптическата илюзия страж носеше мускет, но стоеше бездейно. Само един удар на сърцето по-късно до него имаше още половин дузина от Бялата стража. И те спряха учудено.

Кип им помаха дружески. Онзи път на реката това бе помогнало. Но никой от тези мъже не отвърна на поздрава.

Сети се за още нещо. В топката нямаше никакви отвори. Не му стигаше въздух. Не чуваше какво си говореха стражниците, но не личеше да са настроени добре към него.

Появи се офицер и кресна:

— Гръмнете това нещо!

И те вдигнаха мускетите за стрелба. Кип бе спирал куршуми със зелен луксин, само че отворен, наситен с цялата мощ на обзелото го тогава безумие. В момента лежеше по гръб, а луксинът на тази топка не можеше да спре куршуми.

„И защо не го направих достатъчно дебел? Ами да, защото мисленето губело време.“

Яростен рев разтресе дори кълбото, мярна се Големия Лео, дотичал по стълбата по-вихрено, отколкото според Кип човек би могъл да бяга по стъпала. Наведе се с едното рамо напред и стовари огромното си тяло в зелената топка.

Гибелното гюле на Кип се вряза в стражниците, докато те натискаха спусъците. От сътресението и задушаването светът пред очите му почервеня, после почерня и всичко изчезна.

След незнайно колко време се опомни задъхан. Тея стоеше над него с нож в ръката, а тялото му беше наръсено с прах от разпаднал се зелен луксин. Вдиша тежко няколко пъти, преди главата му да се проясни. Значи беше припаднал, а Тея бе забила ножа в точката, където бе запечатал луксина на топката.

Говореха му нещо, но той нямаше какво да каже. И още не ги разбираше. Помогнаха му да стане и той попита:

— Къде е Даелос?

Другите май се бяха струпали около него. Където и да се намираха в момента. В долния край на стълбата за роби? Бен-хадад и Феркуди презареждаха тромблоните, за да разбият с изстрели някаква врата.

— Изкълчи си глезена, докато прескачаше трупове — отговори Круксър. — Наложи се да го оставим.

— Оставили сте го?!

— Преоблякохме го в туника и наметало на Бялата гвардия. Хирурзите ще му помогнат, после ще се изсули тихомълком. Черногвардейците ще го прикрият — оправда се Круксър.

И на него му тежеше, че е изоставил човек от екипа си. „Оролам да ме прокълне, но ние сме още хлапета. Дори Круксър.“

— Това беше правилното решение — настоя Тея. — Стига приказки. Да не стоим тук.

— Огън на „три“! — извика Бен-хадад.

Щом чу „огън“, Феркуди стреля… преди някой да си е запушил ушите.

— Извинявайте, увлякох се…

И Бен-хадад натисна спусъка, трепна от втория оглушителен гърмеж и изпъшка:

— Сам си го изпросих, а уж те познавам.

— Презаредете — заповяда Круксър. — Пригответе си луксин.

Кип направи крачка към стъпалата, за да заеме защитна позиция, и едва не падна — покритата с оранжев луксин подметка се пързаляше. Уф… Лепкавото оранжево беше навсякъде по него, дори в косата му. Някой му подаде все още светещия оранжев факел и той притегли буца оранжево на дланта си, та тя да засмуче отворения оранжев луксин по тялото му. Махна почти всичко.

Провери припряно очилата си. Зелените бяха здрави, калъфът бе опазил останалите.

Ослуша се при стъпалата. Май дочуваше стоновете и пъшкането на ранени и умиращи, а много по-нагоре като че тропаха ботуши — още стражници от Бялата гвардия. След стрелбата всички знаеха къде е групата на Кип. Сега можеха да съберат силите си. Примката се стягаше.

— Къде сме? — попита той.

Насищаше се припряно със зелен луксин, смени очилата и притегли синьо от бял магически факел. Светлината на факлите вече отслабваше. Кип си знаеше, че утре ще го мъчат и многобройните натъртвания, и светлинна болест. Ако доживееше до утре.

— На първия етаж в кулата — обясни Бен-хадад. — Голямото фоайе трябва да е зад третата врата отляво.

— Откъде знаеш?

— Никога не съм се губил. Чак на осем години научих, че това се случва с другите хора.

— Къде ли отиде Железни? — намръщи се Кип. — Нали и той иска да се махне от кулата?

— Нямаме време — каза Круксър. — Да вървим.

Кип се подчини, но не можеше да се отърве от въпроса. Железни също бягаше оттук. Но не беше тръгнал към асансьора.

Значи знаеше, че има и друг път за бягство.

Нямаше как обаче да е сигурен в това. Може би Железни се беше отбил на друг етаж да вземе нещо. Може би беше намислил да се измъкне по-късно. Може би беше подлъгал някак Бялата гвардия и го бяха пуснали да излезе.

Тичаха в боен строй по празни коридори, стиснали оръжията си. Всички освен Кип бяха оплескани с кръв. Лявата ръка на Големия Лео висеше на превръзка, стъкмена наполовина от ивица плат, наполовина от луксин. Над лакътя вече се подуваше. Лошо счупване, но засега като че не го болеше прекалено силно.

Носът на Круксър кървеше, челото му беше порязано и от раната се стичаше кръв към устата. Феркуди бе притеглил подобие на бойна ръкавица около лявата си китка. Сигурно си беше разбил ставите на юмрука в нечие лице. Винсен се хилеше налудничаво. Носеше къс лък със стрела като огромна игла на тетивата. Тея избърса пръските кръв от лицето си, но изтри ръката си в сивата новобранска униформа, не в искрящото наметало. Сега го имаше метален оттенък, изобщо не приличаше на новобранско наметало. Може и да беше истинският му цвят, ако изобщо имаше такъв. Кип забеляза, че отзад има два кръга, които се припокриваха малко — черният върху белия като при лунно затъмнение.

— Знаят за наметалото — каза Тея. — Поне знаят достатъчно. Обясних им, докато ти беше в несвяст.

— Не съм съгласен, че знам достатъчно — възрази Бен-хадад. — Тепърва се сещам за толкова…

— Знаем достатъчно засега — прекъсна го Круксър. — Достатъчно, за да го използваме. Тея, мини напред.

Продължиха по коридора и факлите започнаха да мъждукат.

— Луксин! — прошепна Круксър.

Но всички имаха опит в притеглянето и заповедта беше излишна. Всеки поемаше колкото може повече луксин, преди факлите да угаснат.

Стигнаха до още една врата и Тея попита с жест: „Да огледам ли?“ Круксър кимна, тя побутна едната половина на двойната врата и погледна през пролуката с напълно почернелите си очи.

Остана така цяла минута, после се обърна.

— Петнайсетина, може и да са двайсетина. Наредени са в полукръг пред вратата. Всички имат мускети. Капан, от който няма измъкване.

Кип се умърлуши. Знаеше, че другите мислят същото като него. Не бяха изпреварили преследвачите. Щом стражниците долу в кулата знаеха, че те идват, значи се бяха погрижили за всички места, където можеха да ги хванат натясно. Значи ги причакваха и при Стъблото на лилията. Срещу такова числено надмощие и толкова мускети бойните умения и дарби на групата нямаха никакво значение.

— Мога да стана зелен голем — предложи Кип. — Веднъж го направих. И бях неуязвим за куршуми.

— А владееш ли се? — усъмни се Бен-хадад. — Различаваш ли приятели и врагове, когато си голем?

— Не — призна Кип неохотно.

— Има още някакъв изход — настоя Феркуди. — Майка ми и баща ми си приказваха, беше отдавна. Чух ги, без да искам. Имало пряк път до Оръдейния остров, но не с лодка.

— Откъде се минава? — веднага попита Круксър.

— Не знам. Само чух, че е проходът е скрит.

— Значи това не ни помага с нищо — троснато каза Големия Лео.

Болката като че надделяваше над изтръпването в счупената му ръка — той рядко се държеше сприхаво.

— Трошач? — подкани Тея.

— И аз знам, че има друг изход от кулата. Научих от баща ми, но той не обясни откъде се минава. Но не трябва ли да е в някой от подземните етажи, щом проходът е под дъното на залива?

— Ако искаме да стигнем до долните етажи — каза Круксър, — пак ще трябва да прекосим голямото фоайе. Стълбата за робите не стига дотам. Другата стълба е чак в отсрещния край.

— Ама че тъпо са го измислили — възмути се Бен-хадад. — И защо стълбата за робите да не продължи надолу?

— За да улеснят защитата на кулата. Както виждаш, те имат полза от това.

— Трошач, говорех за друго — многозначително каза Тея.

— Моля?

— Сещаш се.

— Не се сещам.

— Не помниш ли какво откопчих от тебе?

— Ха, взе да звучи интересно — обади се Винсен.

— Затваряй си устата, Винсен.

— А-а! — проумя Кип най-сетне.

Картите. Тя питаше не е ли видял в картите някакъв изход от кулата. Тези карти бяха посветени на най-могъщите и влиятелни хора на света; защо да не предположат, че някои от тях са знаели как да избягат незабелязано при нужда?

— Ами… не помня нищо, което да ни върши работа.

От половин час не го мъчеше внезапното пропадане в някоя карта. И това не му липсваше. Още имаше главоболие, макар че вече не беше толкова непоносимо. Не изглеждаше ли, че виденията го връхлетяваха заради някаква ключова дума?

„Изход. Кула. Кулата на Призмата. Оръдейния остров. Бягство.“

Нищо.

— Проверете другите врати на този етаж — заповяда Круксър. — Може би има обиколен коридор към другата стълба или друг изход. Хайде! Ти стой тук, Трошач. И мисли.

Разпръснаха се към всички останали врати освен двойната отпред. Кип се напъваше да мисли. Бе поел в себе си тези карти. Всичките. Все нещо би могло да изплува. Все някой от онези хора бе знаел тайната, която им беше необходима сега. Поне някой от черногвардейците, за които имаше карти, нали?

Не го спохождаше никакъв спомен. За каквото и да помислеше. Не можеше да призове картите.

Как така, в ада да пропаднат дано?! Каква полза имаше от скапаните карти, щом не му помагаха в нужда? Когато се бе измъкнал от Великата библиотека, започнаха да му се натрапват една след друга. И при най-малкия повод.

„Аз съм Гайл и уж помня всичко!“

Но не си спомняше нито една карта. Освен онази, която още не беше преживял. Картата на Бялата. Картата-загадка. Чудесно, няма що. Само загадки му липсваха сега, когато всяка загубена секунда позволяваше на Бялата гвардия да стегне обръча около тях. Какво му бе казала тя преди края? „Не само Призмите бягат“?…

„Тъпанар! Бялата е знаела за таен изход! Разбира се, че е знаела! Трябва да е в нейната карта!“

— Залостена! — извика Големия Лео, връщаше се тичешком.

— И моята! — добави Тея.

— По стълбата слизат много хора. Тичат! — осведоми ги Феркуди.

— Значи са запречили всички врати — каза Круксър. — Кип, откри ли нещо?

— Трябва ми светлина. Пълноспектърна светлина.

— Значи няма да стане на стълбището — каза Феркуди. — Естествена светлина има само отвън.

— Не останаха ли бели факли? — попита с надежда Големия Лео. — Тея?

— Нито една. Изгорихме ги.

— Ако се качим един етаж нагоре, можем да излезем на някой от балконите — напомни Големия Лео.

— Не се качвам обратно — натърти Круксър. — Опитваме се да излезем от кулата, а изглежда, че всички пътища за бягство са през подземните етажи. Тръгнем ли нагоре, ще се натъкнем на двойно повече стражници от онези, през които вече минахме.

Най-после се върна и Бен-хадад. Беше се задъхал.

— Стигнах… стигнах чак до асансьора. Можем да… да се промъкнем някак. Но видях какво става отпред. Пред Стъблото на лилията има засада. Поне четирийсет… не, петдесет от Бялата гвардия. С мускети.

— Качваме се — реши Кип.

Гледаха го като луд. И бяха прави. Дори ако си пробиеха път до асансьора, от голямото фоайе можеха да ги обстрелват, преди да са тръгнали нагоре.

— Трошач, нагоре ли? — Круксър сви вежди.

Винсен опъна тетивата и стреля. На четирийсет крачки от тях изскочилият през вратата на стълбището мъж залитна и се просна на пода. Винсен вече имаше друга стрела на тетивата. Стреля отново.

— Тръгваме! — заповяда Круксър.

Още четири стрели профучаха по коридора и колчанът на Винсен се опразни.

Бен-хадад ги поведе през тясна врата. Видяха, че е катурнал огромно бюро, за да освободи пътя.

— Не го направих със сила. Лост и опора — обясни той.

Провираха се през малки свързани стаички, където нямаше никого. Излязоха в още един тесен коридор. Бен-хадад сочеше вратите.

— Капитане, оттук се стига обратно до онази, която ти завари залостена. Тази е за кухните, където има изход, но в тези часове от денонощието е стена. Така е във въртяща се кула.

Кип се бе убедил от собствен опит в баните какви неудобства поражда това.

— По този коридор се стига до още стаи за роби — посочи Бен-хадад, — нататък има врата, през която ще излезем встрани от засадата. Поне в първите секунди ще ги изненадаме. Е, ако искате да си опитаме късмета…

— Да го направим — настоя Тея. — Аз ще им привлека вниманието с моя малък фокус. Стрелят ли с мускетите от паника, стават уязвими, докато презаредят. Ще ги накарам да се обърнат на другата страна, а вие ще им се нахвърлите в гръб.

— Ние седмината срещу двайсетина стражници? — възкликна Бен-хадад. — Тея, ние сме добри бойци, но не знам дали ги превъзхождаме чак толкова…

— Защо обсъждаме? — учуди се Винсен. — Имаме командир.

— Така ли? — попита Големия Лео. — Вин, вече не сме в Черната гвардия. Може би трябва да решаваме всички заедно.

— Достатъчно — спря ги Круксър. — Трошач, убеден ли си?…

— Ако искаме да сме сигурни, преди да решим, свършено е с нас — отвърна Кип.

— Ама че си проклетник, Кип! — избухна Тея. — Не е добър момент за тези…

— Трошач — поправи я Круксър.

— Добре де, Трошач. Видях какво ти причиниха онези неща. Ако опиташ да погледнеш още една карта, може да те убие. Или да ти погълне ума за половин час. Искаш да тръгнем нагоре? Гос умря, за да слезем. Искаш да се върнем?

— Бялата е имала път за бягство. Входът сигурно е близо до нейните покои.

— Значи ще ни водиш на последния етаж? — попита слисано Феркуди.

— Казах ви, че ми трябва светлина, за да…

— Стига! — скастри ги Круксър. — Кип… Трошач, с тебе сме, защото ти вярваме. Ако някой се колебае, да се скрие някъде, докато всичко това свърши. Решавайте.

— Аз съм с вас — каза Тея съвсем тихо.

Примирена с неизбежната смърт. Готова беше да умре, за да докаже предаността си, но си оставаше убедена, че Кип греши. Никой не възрази, Феркуди само промърмори:

— Просто попитах, какво толкова?

— Да го направим — каза Круксър. — И… Трошач, следващия път, когато те попитам дали си сигурен… излъжи.

Кип си пое дъх. Уповаваха се на неговите догадки. Ако се заблуждаваше… Тогава всички щяха да умрат. Не че нямаше да ги сполети същата участ, ако се опитат да пробият през голямото фоайе.

Влязоха в следващ коридор.

— Оттук е към асансьора — посочи Бен-хадад и се обърна на другата страна. — Натам е стена, която ще стане незаключена врата след половин час. Кулата ще се завърти достатъчно, за да минем някак, след… може би десет, най-много петнайсет минути. Ще излезем отзад, но пак ще се натъкнем на онези в двора.

— Колко мръсници са успели да съберат в Бялата гвардия? — изсъска Тея.

— Петстотин осемдесет и двама — отговори ѝ Феркуди.

Всички се вторачиха в него. Въпросът си беше реторичен.

— Поне миналата седмица бяха толкова — уточни Феркуди. — Защо ме гледате така? Само аз ли се отбивам да прочета какво са доставили в кухните? — попита присмехулно.

— Феркуди, ти все ме смайваш… — каза Големия Лео.

— Че защо? Исках да проверя ще доставят ли тирейски портокали за пиршествата на Слънцеднев.

Кип не знаеше на какво да се чуди повече. Феркуди дори не си бе спомнил, че портокаловите горички са превзети от враговете преди месеци заедно с всичко останало в Тирея. Но огромният глупчо си бе направил труда да пресметне, че предвидената за Бялата гвардия храна означава петстотин осемдесет и двама стражници. И да запомни числото.

— Да отбраняваме коридора още петнайсет минути срещу противници с мускети? — Круксър завъртя глава. — Самоубийство. Качваме се.

94.

— Всички ли сте готови? — прошепна Круксър.

Стояха зад асансьора и встрани от шахтата, но за да се качат, трябваше да се покажат пред стрелците от Бялата гвардия.

— Може би тук светлината стига, та Трошача да опита с картата? — обади се Тея.

— Ти сериозно ли говориш? — Бен-хадад я изгледа невярващо.

— Извинявайте…

— Тея — каза ѝ Кип, — а ти можеш ли да използваш наметалото… за всички?

— Не. Тепърва се уча как да прикривам себе си.

Събра качулката пред лицето си и макар че наглед нямаше върви или други начини да я закрепи, двата ръба се сляха здраво и само очите на Тея останаха видими. Лицето затрептя пред тях и изчезна, сякаш остави дупка, в която очите се рееха над бездънна мрачна пропаст.

Тея им обърна гръб и Кип забеляза, че двата диска се плъзнаха по наметалото. Черният закри белия като при истинско затъмнение. Бял ореол блесна за миг около черния диск, цялото наметало заискри и Тея стана напълно недостъпна за погледите им.

Всички освен него промърмориха някакви проклятия.

— Ако отървем кожите, наистина искам да науча повече за това наметало — каза Бен-хадад.

Коридорът винаги беше осветен добре през деня, но не и в този ден с плътните капаци на прозорците. Личеше, че Бялата гвардия не иска да дава никакви преимущества на Могъщите.

„Могъщите ли? Така ли ще се наричаме?“

Каквато и светлина да проникваше тук, макар и слаба, обхващаше целия спектър. С очила във всеки цвят Кип можеше да притегли каквото си поиска. Но ако времето не стига, богатият избор подлъгва, че можеш да правиш всичко. Че имаш избор какво да направиш. И вероятно не правиш нищо, защото двоуменето те вцепенява. Колко им оставаше, докато преследващите ги стражници се промъкнат през всички онези стаички и коридорчета, за да ги приклещят тук?

И Кип реши да разчита на онова, което вече е правил, но несравнимо по-вещо и без да прахосва усилията си, както щеше да се случи преди Карис да се заеме с обучението му. Събра в лявата си ръка достатъчно зелен луксин за як щит в цял ръст, като продължаваше да попива бавно зеленото през очилата. Трябваше да се примири, че този път е муден.

Изведнъж въпреки натрупаното зелено откри, че е страхливец. Не искаше да помръдне оттук. Не искаше да бъде мишена за десетки мъже с мускети.

Какво го беше прихванало? От зеленото винаги се чувстваше непобедим, чужд на страха.

„Значи това е да пораснеш. Вече си над слепия порив на страстите или омразата, или зеления луксин, или бойната ярост. Виждаш какво е нужно да направиш и го правиш, ако ще да не те подтиква неутолимо желание или ненавист, или обич. Изправяш се гол пред страха, без бронята на горделивото перчене. Имаш само дълга си и приятелството със своите съратници. Не обичта, която те тласка да действаш, без да мислиш, а обич, която сам си избрал. И тя ти казва, че ти можеш да се справиш най-добре с това, та ако ще да умреш, докато го правиш.“

Нямаше го опиянението от зеления луксин, но Кип вдиша дълбоко и затича.

На пръсти. Без диви вопли. Колкото може по-тихо. Така почти се добра до асансьора, без да го забележат.

Тъкмо да се метне вътре и проехтя крясък. Тук имаше бял камък, осветен чрез системата от огледала в шахтата, и Кип започна да трупа зелено, както лежеше и вдигаше луксиновия щит настрани като барикада пред асансьора.

Другите не се забавиха. Винсен метна жълта заслепяваща бомба и тя избухна пред лицата на обръщащите се стражници. Безупречно хвърляне на безупречно оформен луксин. Стреснати до подмокряне, неколцина натиснаха спусъците. Грохотът на неволния залп и ехото му в каменните стени и подове засилиха объркването. Само един-двама успяха да обърнат оръжията към тичащите. Чу се острото пищене от рикошети в стените.

Круксър прескочи щита и почна да наглася тежестите, без да обръща внимание на опасността. Щеше да натисне лоста за изкачване, но го спря викът на Кип:

— Круксър, не! Бен!

Бен-хадад лежеше в коридора. Надигна се стремително и пак се свлече. Окървавеното му коляно се подгъна накъдето не биваше.

Феркуди се метна над зелената преграда. Куршумите вече блъскаха по щита и Кип не можеше да шавне. Това беше отворен луксин — спреше ли усилията на волята си да го поддържа, всички те щяха да умрат.

Това беше неговата задача. Сега нямаше какво друго да направи. Опиташе ли да се прави на герой, щеше да обрече приятелите си. Бездруго може би само отлагаше за малко края им.

Трепереше от напрежение — още стражници се опомняха и се прицелваха в него и останалите в асансьора, във Феркуди и в проснатия на пода Бен-хадад.

Във въздуха до застаналите в извита дъга стрелци ненадейно се появи тромблон. Ударникът щракна, от разширяващото се дуло изригнаха искри, пламъци и разтопена смърт. Кип мигновено разшири зениците си за подчервено зрение. Помисли нелепо: „Преди половин година не можех да го направя. Напредвам!“

Видя как Тея запрати празния тромблон към стражниците и вдигна към тях другия, който бе притискала до левия си крак под наметалото. Стреля с него по втората редица.

Един-двама пак гръмнаха по нея неточно преди втория изстрел, но Тея отскочи, краката ѝ се мярнаха за частица от секундата под развятото наметало. Никой от стражниците не забеляза. Нападението беше твърде изненадващо, смрази ги. Едва не се прекършиха.

Кип усети превъзходния шанс. „Още един удар — подсказа умът му на Гайл — и те ще се разбягат.“

Но той поддържаше зеления щит и не можеше…

Феркуди нахълта в асансьора с Бен-хадад на ръце, миг по-късно вече видимата Тея скочи при тях. Круксър натисна лоста.

Асансьорът полетя нагоре. Блъсна се в първата преграда, подхвърли всички над пода и спря със стържене. После пропадна обратно.

Откъм стражниците се разнасяха писъци. Кип се надигна от пода и зеленият щит се разпръсна, докато Круксър припряно нагласяше тежестите.

Някой тичаше озверял към тях. Кип притегли зелено острие и го прониза в лицето. Стражът го връхлетя, още беше жив, още посягаше да удари. Кип заби лакът в носа му и той отхвръкна. Друг напираше към тях, държеше тромблон.

Зеленият шип прелетя край него, защото той се подхлъзна в размазаната по пода кръв и спря по гръб почти в краката им. Не опита да стане, а завъртя оръжието към тях. Щеше да пръсне на парчета половината група от упор.

Винсен скочи върху него с нож в ръка.

Острието се забиваше и излизаше, забиваше и излизаше от корема на стража, сякаш шивач бързаше да довърши подгъв на дреха. Винсен не спираше, беше смразяващо, беше възбуждащо, кърваво, мръсно, гадно… и необходимо. А онзи отказваше да умре, все се мъчеше да обърна цевта на тромблона към лицето на Винсен.

И Феркуди скочи към схватката навреме, за да завърти тромблона към другите нападащи стражници. Винсен натисна спусъка и оръжието запрати каквото имаше в заряда му към мъжете от Бялата гвардия, но те не бяха толкова наблизо, че да ги убие на място.

Със здравата си ръка Големия Лео сграбчи умиращия страж и го изхвърли от асансьора. Но още един напираше към тях въпреки окървавеното си лице. Кип изстреля юмрук от зелен луксин. Поръсиха го парченца от зъби и още кървави пръски. Мъжът падна наполовина в асансьора, наполовина отвън, точно когато лостът под ръката на Круксър се премести.

Понесоха се нагоре и повлякоха стража в шахтата. Той изпищя диво — тялото му се заклещи между ръба на асансьора и стената на шахтата. И млъкна тутакси, щом се разкъсаха мускули, кости и ризница. Половината от трупа остана при тях, а всяка отваряща се само нагоре преграда на етажите остъргваше още от него. Една трета, глава и ръка, шлем с глава в него и накрая нищо не остана от човека, който беше жив допреди десетина секунди.

Кип тупна по задник, опулен от ужас, докато челюстите на войната схрускваха тялото пред очите му.

Преодоляваха етаж след етаж сред трясъка на отварящи се прегради. Круксър бе нагласил тежестите точно от втория опит и никъде не се бавеха излишно. Няколко пъти видяха смаяни стражници, които нямаха време да стрелят.

Накрая се озоваха на последния етаж.

Нямаше никой от Бялата гвардия на пост, черногвардейците ги познаха и дотичаха. Круксър запази хладнокръвие и това беше добре, защото от другите само Винсен беше невъзмутим. Двамата избутаха припряно останалите от асансьора.

— Бялата гвардия — обясни Круксър. — Подгониха ни. Не можете да се биете с тях, защото ще разпалите междуособна война. Но ви моля да ни помогнете. Моля ви.

— Гадост! — стресна се Кип. — Къде е Тея?!

— Зад тебе съм. Круксър ме изчака да вляза в асансьора.

Дежурните черногвардейци ги гледаха недоумяващо, но жената — Нера, отиде веднага при Бен-хадад да види колко е пострадал кракът му.

— Какви са тези приказки? — опомни се Малкия свирач. — Какво става тук? Видяхме кристалите да показват някакви глупотевини вместо нашите кодове, но не можем да напуснем поста си. Командирът не отговори на нито едно наше запитване чрез кристалите.

— Командир Железни е изритан от Черната гвардия — обясни Кип.

И чак тогава му хрумна, че е по-добре да лъже, за да привлече по-лесно тези двамата на своя страна.

— Оролам! — гневно извика Нера. — Бен-хадад, кой ги причини това?

— Дядо ми — отвърна Кип. — Той насъска Бялата гвардия срещу нас и той отстрани Железни от командването.

— Какво?… Какво?! — невярващо повтаряше Малкия свирач.

Не беше висок, но имаше внушителни рамене, а в очите му просветваха жълто и оранжево.

— Командирът реши да се оттегли безропотно. Не искаше да предизвика война между Черната гвардия и Бялата гвардия. Каза, че промахосът ще се възползва от повода да разпусне Черната гвардия.

— Промахосът да върви в ада! — изръмжа Малкия свирач. — Ще го…

— Млъкни! — сопна му се Нера. — Ние ще ги забавим тук, младоци. Какво сте намислили?

— Трябва да отидем в покоите на Бялата. Ще ни пуснете ли? — помоли Кип.

Двамата дежурни се спогледаха и стигнаха до безмълвно съгласие. Кип разбра по усет, че са любовници отдавна.

— Сигурен съм, че не е нужно да казвам това, но е задължително — започна Малкия свирач. — Тялото на Бялата още е там. Мъртва е. Няма да нарушавате вечния ѝ покой.

— Разбира се, че няма — успокои го Круксър. — Бен-хадад може ли да дойде с нас? Бен-хадад, а ти още ли искаш да дойдеш?

— Той няма да се бие отново. Никога — натърти Нера. — Кракът му е осакатен. Съжалявам, но това е истината.

Лицето на Бен-хадад помръкна.

— Може ли да дойда? Моля ви! — Взря се в Круксър. — Не искам… Не мога да остана! Не съм като Даелос, разбираш ли? Нашата група е всичко за мен.

Нера кимна едновременно с Круксър, който се зарече:

— Ще те нося по целия път, ако е нужно.

— Ще ви дадем толкова време, колкото е възможно, без да се сражаваме срещу тях — каза Нера. — Вървете и Оролам да ви закриля.

Изтичаха по коридора, нагоре по стъпалата и покрай другите двама черногвардейци, които стояха безмълвно до вратата на покоите. Кип позна Джил Грейлинг, но черногвардейците се преструваха, че не ги виждат.

Кип излезе на балкона. Още беше ранно утро. На Оролам брадата, как тъй още беше ранно утро? Струваше му се, че е изминало цяло хилядолетие след изгрева.

Бръкна в раницата си, търсеше картата, която бе прибрал преди няма и половин час. Погледна към тялото на Бялата на леглото. Отдели миг да целуне три пръста на ръката си и да направи знака за благословия.

Намери картата в предния джоб на туниката си. Стъклените плочки я бяха опазили. Той бе успял — разбира се! — да ги счупи, картата обаче си оставаше непокътната. Извади я и започна да редува бързо очилата на лицето си, за да притегли поред и седемте цвята.

— Изобщо не знам колко ще се проточи това — каза на останалите. — Просто… пазете, докато привърша. Ще опитам да не се помайвам.

— Ще ги задържим — отговори Феркуди от името на всички.

Кип хвана картата в лявата си ръка, притегли цветовете в дясната и докосна петте точки…

— Готово.

Вдигна глава да види дали някой от тях още е жив, дали е успял навреме.

— А? — сепна се Феркуди.

Кип се взря в лявата си китка. Образът се бе появил отново, но сега избледняваше, сякаш цветовете му имаха връзка с притеглените от него цветове. Пак погледна към останалите.

— Защо се чудиш?

— Ами… ти не направи нищо — отвърна Круксър.

— Какво видя? — веднага попита Тея.

— Аз… аз… май не помня.

— Какво?! — намеси се Бен-хадад. — Така ли става? А ти не помниш как ти е въздействала картата?

— Бен, приятел си ми до смърт, но сега си затвори устата — скара му се Круксър. — Трошач, какво ще правим?

— Нищо не мога да си спомня…

— Качихме се чак дотук, за да не си спомниш нищо? — грубо каза Големия Лео.

Когато го мъчеше болка, понякога ставаше много несговорчив.

— Това е извън времето… — опита се да му обясни Кип. — То е… Не го помня сега. Но ако не се лъжа, след време ще си спомня. Остана ми нещо в главата… Трябва да се качим горе.

— Няма накъде да се качваме освен на покрива — напомни Круксър. — О, това ли било… Като сме започнали, да не спираме до края. Хайде, отиваме горе.

Феркуди и Круксър вдигнаха Бен-хадад и всички вкупом изтичаха от стаята. Подминаха черногвардейците, които ги изпроводиха с озадачени погледи, качиха се по последната стълба и излязоха на покрива.

— Поне ги няма онези от поста на Бялата гвардия — каза Големия Лео. — Е, вече няма какво да пазят.

— Лео, Винсен, Феркуди — вие браните вратата — заповяда Круксър. — Кип? Моля те, моля те, кажи ми, че си открил нещо.

— Това е…

Стисна клепачи. Имаше нещо… за това място. Почти усещаше спомените на вкус. У него бе останала смътната увереност, че е видял целия живот на Бялата, всяко решение, всяко угризение, всяко лукавство. Но все не налучкваше каквото му беше нужно.

„Стига бе! Каква полза от дарбите, ако не ти помагат навреме?“

— Тея, тук има нещо. Сигурен съм.

— Нещо ли? Какво по-точно? Например входът на нейния таен тунел за бягство? Кип, не виждам как може да се прикрие вход на тунел, който започва от покрива.

— Не знам какво е!

— Ами да, тунел беше! — развълнува се неочаквано Феркуди. — За него си говореха баща ми и майка ми. За някакъв тунел под дъното. Стигал до Оръдейния остров. Тунел! — Посочи към морето, все едно те отказваха да проумеят очевидното. — Но… но… не може да започва от покрива. Входът не е ли в подземията?

— Ферк, всичко ли досега мина покрай ушите ти? Впрочем… Извинявай.

Тея засенчваше очите си с длан, докато разширяваше зениците си да погледне в парил, но мигаше начесто в ярката слънчева светлина.

Някой се разкрещя гневно в коридора под тях. Някой от черногвардейците. Кип знаеше, че се опитват да ги предупредят за опасността.

— Вратата залоства ли се? — подвикна Круксър.

Винсен завъртя глава.

— Само отвътре. Някой носи ли стрели? Лошо… А някой знае ли как да прави стрели от луксин?

Никой не отговори. Големия Лео подпираше вратата с тежкото си тяло.

— Дано са си забравили мускетите…

Ръката го болеше, но той вече се бе примирил.

„Решил е да умре достойно. Ето към какво поведох приятелите си.“

— Трошач, очилата! — сепна го Тея. — Опитай с всички поред.

Кип си сложи подчервените очила. Още не можеше да им се нарадва, даваха му всички подробности, разкривани от подчервеното, без да се лишава от видимата светлина. Може би бяха създадени от самия Луцидоний. Но сега не му помогнаха. Прибра ги в калъфа и извади свръхвиолетовите. Огледа се, без да знае какво търси.

Вратата се разтърси от нечий опит да я отвори. Натрапникът не очакваше, че я натискат от другата страна. Блъсна я повторно.

— Не се обръщай натам! — скастри го Тея.

Големия Лео още задържаше вратата, но се присви на топка, за да е колкото може по-ниско. Изтрещяха два мускета, пръснаха се трески оттам, където преди малко бяха главата и раменете му. Винсен пъхна мъничка заслепяваща бомба през една пробита от куршумите дупка.

— Кип, виждам нещо! — извика Тея.

Той се взря в мястото, което му сочеше, и различи някакви очертания в свръхвиолетово. Приличаха на ключ. Кип натисна фигурата с все сила и тя потъна.

До самия ръб на кулата запламтяха бели букви. Кип обаче не знаеше този език.

— Ъ-ъ… някой може ли да прочете това? Какво е написано?

Круксър се вгледа внимателно.

— Старопарийски. И май означава… „Ще бягаш ли, Бяла?“.

— Да, това е! — оживи се Кип, щом видя друг, по-голям ключ под буквите.

Натисна и него с цялата си тежест. Капак се плъзна встрани и се подаде лост.

Във вратата зейна нова дупка — само на педя от лицето на Големия Лео. Една треска одра бузата му и той кресна:

— Какво чакате?

Кип натисна лоста, докато той опря в каменните плочи. Чуха чегъртане и стържене. Всички се оглеждаха за появата на някакъв отвор.

— Къде е входът? — промърмори Тея. — Как мислиш, може ли да е шахта?

— А бе нещото… не го знам какво е, се показа ей там — посочи Феркуди.

На един от зъберите по външната окръжност на кулата стърчеше прът с пръстен. А в пръстена бе закрепен краят на стоманено въже, което изчезваше в камъните пред краката им. Камъните светеха като нажежени.

— Не стъпвай на тях! — извика Тея.

— Това е лост за опъване или навиване — каза Бен-хадад.

— Какво? — попита Тея.

Но Кип разбра. Бутна лоста нагоре и пак го дръпна към пода.

— Нямаме време! — обади се Големия Лео.

— Нямаме и избор! — отвърна Круксър. — Действайте!

С всяко дърпане на лоста се появяваше още някаква част от въжето, което май продължаваше до отсрещния край на кулата.

— За какво служи? — чудеше се на глас Кип. — Къде е проклетият отвор? Трябва да е някаква шахта, нали?

Чуваше тътена от изстрелян луксин, вопли, гърмежи, пращене на дърво, но не можеше да се ослушва. Светът му се смали до този дълг, до това място. Стоманеното въже най-после изскочи в цялата си дължина над покрива — продължаваше по макара на прът от другата страна.

Кип дръпна лоста отново и не усети никаква съпротива. Тази част от работата му бе свършила, в каквото и да се състоеше тя.

— Това беше! — извика той. — Какво имаме?

— И там няма шахта — каза Феркуди, вторачен в макарата.

— Капитане! Ще ги задържите ли пред вратата без Феркуди? Трябва ми! — провикна се Бен-хадад.

— Да! Върви, Ферк!

Круксър беше с очила, запращаше луксин през дупките във вратата, която едва се крепеше на пантите, пробита и нацепена от куршуми.

Настъпи кратко затишие.

— Феркуди, занеси ме там — помоли Бен-хадад.

Феркуди веднага го вдигна и отиде при Кип, който стоеше до ръба. Стоманеното въже се беше показало не само над покрива, но и от стените на кулата, скрито може би от столетия под каменния зид. Надолу обаче се виждаха само десетина крачки от дължината му.

— Оролам да се смили над нас — каза Тея. — Скъсано е. Вижте.

На каменните плочи пред краката им, точно до пръта с макарата, имаше текст на старопарийски.

— Какво пише? — припряно попита Кип. — Някой ще го прочете ли? Круксър е зает.

— Пише „островът“ — отговори Феркуди.

Разбира се, той знаеше старопарийски. „Разбира се“ ли?

Погледнаха към Оръдейния остров, почти точно на запад отвъд пролива.

— И там има такъв прът. — Феркуди посочи.

Доколкото успяваха да видят, от макарата на Оръдейния остров също започваше стоманено въже.

— И какъв е смисълът? — недоумяваше Кип. — Да не служи като опора за някаква магия? Кой е способен да притегля на такова разстояние?

— Не, не — махна с ръка Бен-хадад. — Двата пръта би трябвало да са свързани чрез въжето. Само че е нужна огромна тежест, за да го опъне.

— Имаме нужда от помощ! — извика им Круксър.

Правеше всичко по силите си да крепи вратата с луксин, но синьото се разтрошаваше от куршумите. Червеното и подчервеното на Големия Лео бяха безполезни за защита.

— Отивам — каза Феркуди, извади от раницата си два рога с барут и се втурна към вратата.

— Тежестта трябва да е огромна, за да изтръгне въжето от това, което го задържа — настояваше Бен-хадад. — Аха, погледнете! — В друг зъбер се беше отворила ниша, пълна с някакви механизми от ремъци и макари. — Слагаш макарата на въжето, хващаш се и прехвърчаш чак до Оръдейния остров.

— Но то не стига дотам! — възрази Кип. — Доникъде не стига!

— Значи нещо не е наред. Трябва да освободим тежестта.

Прекъсна ги ехтящият глас на Круксър:

— Няма с какво да заредим тромблона! Сещате ли се за нещо?

Тромблон можеше да бъде напълнен с какво ли не — камъчета, пирони, куршуми за мускет. Но на покрива нямаше нищо. Само съвършено запечатан твърд жълт луксин би издържал огромното натоварване на изстрела.

— Монетите в раниците! — сети се Кип. — Ако умрем тук, и без това не можем да ги похарчим.

За секунда всички погледи го обявиха за луд. В следващата секунда всички вадеха от раниците си пръчки монети и ги мятаха към Големия Лео, който бе опрял гръб в стената. Лео започна да сипва данари и квинтари в широката цев.

Горната една трета от вратата липсваше напълно.

— Готвят се да щурмуват — каза Круксър, надникнал за миг през дупката. — Побързай, моля те.

— Бързам! — увери го Големия Лео и натъпка в цевта парчета от кърпа.

Кип изтича при лоста и пак го дръпна. Завъртя, разклати, бутна, дръпна и… лостът зацепи в нещо. Той го дръпна с все сила.

Усети нещо да се откъсва в кулата и внезапно стоманеното въже се стрелна над покрива. Кип се обърна — целият зъбер се откъсна, огромното парче падаше покрай кулата. Тежестта опъваше въжето с невероятна сила.

Кип се втурна към отсрещната страна на кулата да види резултата и завари Бен-хадад посърнал.

— Ето защо — каза му Бен-хадад — инженерите са длъжни да предвидят всичко.

Стоманеното въже се бе изтръгнало според замисъла от скриващите го улеи в стената на Кулата на Призмата, изпънато покрай покрития мост към кулата на подчервеното и над тясната ивица земя зад нея, преди да стигне до морето. Но вместо да се изопне чак до далечния прът на Оръдейния остров, продължаваше във водата на залива.

— Положили са въжето на дъното отдавна, преди столетия — обясни Бен-хадад. — Но оттогава е обраснало с корали и още кой знае какво. Може цялото дъно да се е размествало. И сега тежестта не стига.

Кип се взираше в наклона на въжето. Ако се спуснеха по него, щяха да се забият във водата с немислима скорост, и то преди да са изминали и половината разстояние до Оръдейния остров. Наклонът беше прекалено стръмен. Нямаше да оцелеят.

Чуха оглушителния изстрел на тромблона, но не виждаха нищо отвъд потрошената врата и гъстия дим.

— Бихме могли… да притеглим някакви спирачки за макарите — предложи Бен-хадад. — Но ранените… Трошач, няма как да стигна с плуване до острова.

— Много неприятно ми е да се заяждам пред лицето на смъртта и така нататък — вметна Тея, — но и да стъпим на Оръдейния остров, с какво ни помага това?

— Ами ще останем живи още половин час — отвърна намръщено Кип.

— Отдръпват се! — извика Круксър.

— Корабът е от другата страна на Големи Яспис — продължи Тея. — Според тебе ще успеем ли да стигнем до Големи Яспис и да го прекосим чак до кейовете, преди да ни пресрещнат някои от петстотин осемдесет и двамата мръсници в Бялата гвардия?

— Е, вече са по-малко — напомни Феркуди. — Убихме поне…

— Ще ни догонят лесно, а като нямаме тесен проход, от който да ги отблъскваме както тук, ще измрем.

— Тея, изобщо не ми помагаш! — оплака се Кип. — Чакай!… Тея, ти си гениална!

— Нима?

— Ела тук! — Той опипваше очилата си. — Парил!

— Идват! — Този път викаше Винсен. — Бутат пред себе си някакъв голям щит!

— Трошач, какво търсим? — попита Тея.

— Имаше надпис „Към острова“. Кой слага надпис за посоката, ако е само една?

— Иде ми да те разцелувам! — възкликна Тея.

Погледнаха се. И бързо сведоха очи.

— Имат и подкрепления! — съобщи Винсен.

— Ей там — посочи Тея.

Изтича на мястото, натисна очертанията на ключ, появи се още един надпис и втори ключ. Кип го натисна, без да се тревожи за значението на надписа. Времето им изтичаше. Започна да дърпа новия лост.

— По-бързо! — настоя Круксър.

— Не, чакай! — възрази Бен-хадад и думите започнаха да се изливат от устата му. Кип замря. — Това въже продължава чак до югоизточната част на Големи Яспис. Сигурно минава през много улици, които днес гъмжат от хора! Ако изведнъж изскочи изпод земята, можем да убием десетки. Дай им време да се дръпнат.

— Спасяваме живота на Светлоносеца! — кресна Круксър. — Продължавайте! Това е заповед!

Докато викаше, не спираше да презарежда тромблона.

Кип се напъваше и другият зъбер-тежест също се откъсна от кулата. Второто парче се оказа много по-голямо. Падна и стоманеното въже се изтръгна от скривалището си с мощно бръмчене. Тежестта се вряза в земята под кулата и пропадна в огромната кухина на подземните тренировъчни зали, както бяха искали създателите им.

На Кип му оставаше само да се надява, че не са погубили никого долу. Оттук не можеше да различи какво се случва в града. Питаше се станал ли е току-що убиец. Но опиташе ли да доближи ръба отсреща и да огледа оттам, можеха да го застрелят през бойниците в широкия щит на колелца, който стражниците бутаха упорито към вратата. Стигнеха ли до целта си, щяха да стрелят безпрепятствено по почти целия покрив.

Хукна към Круксър, сложи си червените очила в движение, притегли червен луксин и накрая му се стори, че ще пламне от само себе си. Изпъна ръка и изхвърли от дланта си струя червено с цялата сила на волята си.

Потокът се разплиска по щита, разля се под него и проникна навътре в коридора.

Мъжете от Бялата гвардия знаеха какво ги чака при такива количества червен луксин. Петимата зад щита побягнаха в ужас.

Паниката е заразна, но не всички са податливи на нея. Едър страж пристъпи напред, махаше с опакото на дланта полепналото по лицето му огнено желе. Опря приклада на мускета в рамото си… но не успя да се прицели. Горящият фитил подпали лицето му.

Куршумът излетя към тавана и пищенето на рикошета изпревари само с миг бумтенето на пламъците. Мъжът закрещя.

Кип подмина вратата и завари Бен-хадад да нагласява макарите върху стоманеното въже.

— Въжето не уби никого — успокои го Бен-хадад. — Изскочи от крепостните стени на града. Много добре са го измислили. Кой е пръв?

— Няма да е Трошача — реши Круксър. — Тези макари може да не вършат работа. Аз ще съм пръв. Винсен, ти си втори. Брой до десет, преди да ме последваш. Може да налетим направо в схватка на другия край. След това е Феркуди. След него — ранените. Големия Лео и Бен-хадад. Тогава е Кип. Тея, ти си накрая. Трябва ли да правя нещо? — обърна се той към Бен-хадад.

— Просто се дръж здраво.

Бен-хадад закрепи макарата върху въжето, Круксър стъпи на обърнатото надолу Т-образно желязо и се хвана за него.

— Мисля си обаче… — започна Бен-хадад.

Круксър отскочи от ръба на кулата и полетя надолу по въжето. Ускоряваше непрекъснато. След десетина секунди профуча над водата и доближи Големи Яспис.

— Щях да кажа — въздъхна Бен-хадад, — че е десет пъти по-безопасно да седим на напречниците, вместо да стоим.

— Но ако тези железа ми смачкат топките… — почна Винсен.

Не довърши заплахата, защото Големия Лео го бутна от ръба. След това към Големи Яспис се понесе Феркуди. Големия Лео даде пистолет на Кип.

— Не се надявай на никаква точност, зареден е с данари. Но все е по-добре от нищо.

Бен-хадад накара Кип да гледа внимателно как макарата се закрепва на въжето.

— Ъ-ъ… само една ли остава? — промърмори Кип.

— Не, не, там има още една ниша, пълна с тях — успокои го Бен-хадад и се понесе надолу по въжето.

Тея се втурна към втората ниша, докато Кип нагласяваше старателно макарата, проверяваше я отново и отново.

— Трошач? — извика Тея задавено. — Кип?!

Той се обърна. Тея държеше толкова ръждясала макара, че почти не личеше какво е представлявала някога.

— Какво е това? — попита Кип.

Още не му се искаше да проумее.

— Тук има дупка. Дъждовна вода се е просмуквала години наред, може би десетилетия.

— Ами вземи друга. И побързай. В коридора се чуват още гласове. Май са повикали притеглящи да угасят пожара.

— Трошач… Всичките са съсипани.

Спогледаха се.

— Ти вземи тази. Аз ще си направя съвсем същата от луксин.

— И двамата знаем, че още не си чак такъв майстор в притеглянето.

— Мога да си направя.

— Кип…

— Тея, нямаме време за спорове.

— Кип! Аз ще остана. Мога да остана невидима дълго…

И понечи да вдигне качулката на главата си.

— Тук ще нахълтат десетки бели. Проклети да са! Все някой ще се блъсне в тебе и… край.

— Трошач, Гос умря, за да се измъкнеш оттук. Не пропилявай саможертвата му.

— Не обръщай смъртта му срещу мен!

— И ти не го прави! Трябва да изпълняваме заповедта.

— Знаеш ли какво отличава дебелите момчета?

— Какво? Какво?!

— Когато не искаме да помръднем, просто не мърдаме. — Усмихна и се криво. — Ела тук, хрумна ми нещо. — Сложи си ловко жълтите очила. — И двамата се махаме.

Яхна напречниците, но не толкова близо до ръба, че Тея да го бутне. Докато тя се настаняваше с лице към него, очите ѝ изведнъж се разшириха, но не защото сядаше в скута му.

— Кип, хайде! Веднага! Ейрам!

Само че вместо да помогне в отблъскването, тя се накланяше вляво от Кип — върху същия крак, с който той се опитваше да избута общата им тежест. Кип проумя, че Тея иска да докопа пистолета, който бе пъхнал под колана до калъфа с очилата.

Зад гърба му гръмна мускет и Кип усети рязка промяна. Не беше улучен, Тея също. Тя обаче гледаше нагоре. Куршумът удари точно там, където Т-образното желязо се съединяваше с макарата. И докато се взираха, макарата се плъзна надолу по въжето. Без тях.

Сега седяха на желязо, което не беше свързано с въжето.

— Ще ми повярваш ли, че се целех в главата ти? — подвикна Ейрам. — Голям късметлия си! Лошото за вас е, че с копието съм много по-сръчен.

„Хиляда и едно. Хиляда и две…“ Кип никога не бе притеглял здрав твърд луксин за по-малко от шест секунди. При всеки опит да бърза жълтото се разпадаше.

Тея най-после хвана дръжката на пистолета, но не можеше да го измъкне. Дръпна по-силно. Отказа се. Опита да стане…

„Хиляда и три. Хиляда и четири…“

Кип я притисна до себе си и скочи от ръба. Тея се вкопчи в него с ръце и крака, докато падаха, зажумяла до болка в очите. Продължаваха да падат… и прелетяха над стената около Хромария, вече бяха над морето.

Тя вдигна глава онемяла. Кип бе притеглил върху въжето проста затворена кука от жълт луксин, която продължаваше надолу и обхващаше желязото. Вече беше с оранжеви очила и покриваше въжето с неспирен поток от хлъзгав луксин, за да намали триенето на жълтото по стоманата. Оставяха зад себе си опашка от жълти искри, но куката издържаше. И щеше да издържи достатъчно дълго.

Тея го погледна с огромни очи. И пак се вкопчи в него, но от безмерна радост. В прекрасната светлина на утрото прелетяха над морето и брега. Профучаха над Сапфирения залив. Прехвърчаха над сутрешни шествия и фойерверки от пъстър луксин. Тея махаше на сащисаните тълпи и мнозина отвръщаха със смях на поздрава.

Въжето продължаваше над източната част на Големи Яспис, високо над къщи, складове, кораби и крепостната стена.

Тея го гледаше и той я гледаше. Тя сияеше от радостта и слънчевите лъчи, в очите ѝ искряха милиони цветове, които Кип не бе виждал никога. Летяха, прегръщаха се, спасени и живи, вдишваха великолепието на въздуха и Окото на Оролам ги гледаше с одобрението, в което са уверени само младите влюбени. В този миг Кип откри разликата между любов и увлечение, между любов и жажда, между любов и копнеж да не останеш необичан. Не искаше да знае нищо повече, желаеше само този миг да се съхрани завинаги, а главата му да се отърве от всички други мисли.

Целуна я. И тя го целуна. И беше увлечение, и жажда, и копнеж да бъдеш обичан, и всепоглъщащ огън, който изгори тревоги, самота, страх, време, битие и мисъл. Целуваха се, прегръщаха се, летяха и за стотина удара на сърцата им нямаше война, смърт, болка, нямаше нищо трудно, нищо ужасно, нищо освен топлина и сливане.

И когато към края на въжето полетът им се забави, когато Кип най-после се откъсна от Тея и пак се загледа в очите ѝ, знаеше, че е потънал в нея. И научи разликата между любов и нужда.

95.

— Обявявам началото на този събор — каза Висшият луксиат Амазал. — Никой не може да влиза. Никой не може да излиза.

Карис се питаше дали са го избрали за тази роля само заради гласа му — ехтящ, плътен, мощен. Може би заради гласа и брадата. Сплетена по аташийски обичай брада. Огромна, чисто бяла, с копринени нишки и бисерчета в нея.

С тържественост, която придава и на простите действия скрит смисъл, той вдигна края на тежка желязна верига. Носеха я шестима млади луксиати. Амазал закрачи бавно към главния вход и омота веригата около дръжките на вратата с дрънчене и тракане. Нещо в звуците пробуди усета ѝ на черногвардейка. Но може би само я подсети, че и Гавин е бил окован. Гавин беше тук. Отново у дома. Гавин, нейният любим, може би съсипан безвъзвратно.

Млад помощник донесе на Амазал огромен катинар и той го щракна на дръжките. Повтори същото на всяка врата — размотаваше веригата и освобождаваше ръцете на поредния младеж, който си отдъхваше. Не бързаше, внимаваше вратата да бъде заключена здраво. Докато привърши, последният от носещите веригата луксиати трепереше от умора и се обливаше в пот, очевидно го крепеше само страхът да не се посрами.

Карис си спомни, че от нея се очаква да участва в молитвите. Още не беше съвсем на себе си. Да види сина си — сина си?! — се бе оказало по-тежък потрес, отколкото си беше представяла. И той се взираше в нея.

И освен това носеше корона. Нейният син беше следващият избраник за Призма. Карис изобщо не предполагаше, че Андрос ще настоява за този избор, докато собственият му син е Призма. Това би означавало неговият род да загуби власт. Немислимо. Или поне би трябвало да означава загуба на власт за рода Гайл. Карис знаеше, че Андрос няма да даде такава власт в ръцете на Кип. Не успяваше да му наложи волята си. Засега, макар Карис да не се съмняваше, че Андрос ще упорства в това.

Но случилото се беше огромен провал и за нейния ум, и за нейните шпиони.

Защото Андрос бе включил в играта друг Гайл — Зимун. Държал го беше настрани, докато не бе настъпил подходящият миг да го използва. А Карис дори не знаеше, че Андрос знае за нейния син. Не само беше знаел, а някак си се беше вмъкнал в живота на Зимун. Само това можеше да е по-лошо от принудата да се изправи срещу своя изоставен син — да види Зимун след като Андрос го е взел подобно на захвърлена играчка и го е присвоил.

Не можеше да мисли за това сега. Не познаваше церемонията, в която някак си се бе озовала на първата редица.

Проклятие, едната страна на тялото я болеше непоносимо от онова идиотски нескопосано гмуркане в реката. Знаеше си, че утре не би могла и да помисли за ставане от леглото.

Седеше пред всички и не биваше дори да си размачка рамото със здравата ръка. Ех, ако не беше толкова симпатична на лорд Бран Клонест дъб. Старецът си оставаше безупречно любезен. Тя познаваше рода Клонест дъб от малка. Тогава лорд Бран имаше шестима синове. Един стана Призма за малко. Всичките му синове бяха мъртви — от набези, от треска, от войни. Когато Карис беше на дванайсет-тринайсет, лорд Бран се надяваше, че ще се омъжи за най-малкия му син Гракхос. Мило момче, по-надарено за поет, отколкото за воин.

Гракхос загина геройски и безполезно в битка, която не реши нищо.

Карис пак се вгледа в Зимун. Не можеше да се сдържи. Имаше ли в него нещо привличащо погледа както магнит привлича желязо, или само тя се поддаваше? Не, не беше така. Той се отличаваше с хубостта си. И беше избран за Призма. Всички го наблюдаваха, повечето скришом. Но само тя се взираше открито и коремът я присвиваше.

Отмести погледа си към Цветовете, седнали на подиума до него. Не помнеше Делара Оранжевата да е изглеждала толкова трезва през последните месеци. Вторачи се задълго в онези, които не познаваше добре — Каелия Зелената и Катан Подчервения. Миниатюрната Каелия от новата Тирея би трябвало да е нейна естествена съюзница. Гавин щеше да се нуждае от такава подкрепа в идните дни. Карис се укори, че още не е отделила време да поговори с нея. А Катан от рода Дива роза бе станал най-новият Цвят — замести Арис Подчервената след смъртта ѝ при раждане. Освен това беше братовчед и на Арис Зелени була, и на Ела Джорвис, значи роднина и на Ана Джорвис, която Гавин бе хвърлил от балкона на покоите си, ако ще и неволно.

Ако се надяваше тук да седи някой, чието лице би ѝ вдъхнало спокойствие, заблуждаваше се. Пак погледна Зимун и пак се извърна. Милостиви Оролам…

Веднъж двамата с Гавин тръгнаха на лов за червен бяс и спряха при семейство, което бе успяло да пропъди беса след кратка схватка. По време на вечерята домакинът се държа странно, но отрече да е пострадал. Сутринта стана от леглото и се разпищя. Огнен кристал се беше забил в слабините му и го бе лишил от мъжкото му достойнство. Той бе мълчал от срам. Кристалът обгорил раната и я затворил… но при ставането инфекцията проби през кожата и опръска пода с кръв и гной. Онзи мъж умря, разбира се. Нямате с какво да му помогнат дори да им бе казал веднага.

При всяко поглеждане към Зимун и тя се чувстваше така. С гадни болки като от уродлив плод в утробата. Шестнайсетте години на срам и угризения сякаш издуваха корема ѝ, пълнеха го с отрова.

Истинското изпитание за майката не е ли в грижите за детето? Карис бе изоставила това момче. Нито веднъж не го бе поднесла към гърдите си да го накърми. Дори не беше поискала да го погледне повторно, все едно беше чудовище или още по-противна твар, все едно се боеше, че и един поглед ще стигне, за да го обикне.

Сега го гледаше и беше прекалено късно. Сърцето ѝ беше мъртво.

„Какъв успех, Карис. Нямаше от какво да се боиш. Оказа се още по-студена и корава, отколкото си мислеше.“

Но болките в корема я тормозеха все повече. Не искаше да гледа Зимун. Нуждаеше се от разсъдъка си, който не бързаше да се притече на помощ.

Съзнаваше каква любезност прояви лорд Клонест дъб, като ѝ отстъпи мястото си, но съжаляваше за решението му. Тук се чувстваше като гола. Хората се вторачваха в нея, сякаш очакваха да направи нещо. Невъзможно беше вече да знаят за Зимун, нали?

— Чадо — повтори Висшият луксиат Амазал.

И той я гледаше. Сега всички я гледаха.

— Да?

— Пристъпи напред.

Тя примигна, опита да си спомни за какво бе проповядвал. Нищо не бе останало в главата ѝ. Нямаше как да се е досетил. Да не искаше да я опозори публично? Само защото не е внимавала? Що за глупости ѝ хрумваха…

Изправи се и мина напред с цялото достойнство, което успя да събере.

Висшият луксиат ѝ посочи да застане вляво от него и тогава Карис забеляза как някакво мускулче трепна по челюстта на Андрос Гайл. Облекчението я заля като вълна. Карис не знаеше какво се случва, но щом Андрос се ядосваше, явно никой не бе намислил да я посрами. Тя зае мястото си и най-после умът ѝ се пробуди.

— Исмена Красос — каза Висшият луксиат.

Благородница на средна възраст се надигна от първата редица и застана до Карис. На втората редица нейната братовчедка Аглая Красос с конската физиономия щеше да се пръсне от гордост.

Висшият луксиат изричаше едно по едно имена на хора от първата редица и те излизаха пред всички.

— Ева Дива роза. Нафтали Делара.

Последваха Джейсън Джорвис, Акензис Смит и Крезос Птолос. Карис познаваше всички. Едни още от времето, когато беше дисципула, други само по приказките за тях. Всички имаха дарби на притеглящи. Всеки произхождаше от виден род… или от бивш виден род. Би могла да причисли и себе си към втората група. И все пак не бе очаквала да стои сред тези хора.

Преди да прозвучи и последното име, тя проумя защо Висшият луксиат ги вика. Едва сдържа възклицанието си. Да беше внимавала вместо да се залисва в терзанията си. Но защо бе повикал и нея?

Ако някой ѝ бе заръчал да съставя предварителния списък, всички щяха да попаднат сред кандидатите… освен нея. Притеглящи от най-влиятелните родове в сатрапиите, които още издържаха срещу вражеското настъпление, повечето от Рутгар и Пария. Вместо Карис трябваше да е Тизис Маларгос, но тя не беше тук и затова я замести лорд Клонест дъб. Той беше слаб син притеглящ и все пак бе издържал изпитанието някога. Затова бе доживял до старини — не притегляше. Не виждаше смисъл с такава мижава дарба.

Събраните в тази зала хора не бяха дошли само да изслушат проповед.

— Представям ви най-достойните в Седемте сатрапии — заяви Амазал. — Пред вас са седмината, от които Оролам ще избере Бял или Бяла.

Всички ръкопляскаха в захлас. Тук имаше предостатъчно поддръжници на един или друг кандидат.

Имената в списъка се пресяваха от Висшите луксиати, но самият Оролам избираше Белия или Бялата чрез жребий.

А Карис? Как…

„Не всичко е част от замисъл“ — бе казала Бялата. Поредната игра с думите, каквито тя обичаше. Привидно отрицание, а всъщност не беше, нали? Не всичко е част от замисъл, което не изключваше тази случка.

Бялата бе учила с Бран Клонест дъб преди десетилетия. И оттогава бяха добри приятели. Бран заслужаваше мястото си в първата редица, въпреки че биха могли да го пропуснат заради напредналата му възраст. Дори да бъдеше избран за Бял, щеше ли да служи повече от година-две? Това го лишаваше от значение в плановете на Андрос Гайл, каквито и да бяха те. Но Бран изчака церемонията да започне и чак тогава отстъпи мястото си на Карис. Андрос Гайл беше безсилен да попречи.

Защото съвсем скоро след това ги заключиха. Дори на робите беше забранено да излизат или да влизат.

Значи Бялата се бе погрижила Карис да е тук.

През цялото време я беше подготвяла. Десетките дребни поръчения през отминалите години. Извънредно опасната задача в Тирея. Бавното запознаване с мрежата от шпиони. Всевъзможните изпитания, които според Карис бяха твърде сурови и ненужни — да, сурови и ненужни за всяко друго призвание освен за поста на Бялата. Значи Бялата наистина беше искала Карис да я наследи… Не, позволяваше си прекалено самочувствие, дори самонадеяност.

Но нали сега стоеше тук?

Бялата бе искала Карис да е следващата Бяла.

Дали Карис беше единствената ѝ избраница? Поне за петима от седмината имаше шанс да са кандидати на Бялата. Карис се огледа и отхвърли догадката. Такава стратегия беше присъща за Андрос Гайл — купуваш всички и който ще да спечели, все ще е от твоите хора. Бялата рискуваше и залагаше на привидно неосъществимото. Орея Пулор беше искала Карис да я наследи като Бяла.

През цялото време я бе обучавала да поеме нейния пост. А Карис дори не подозираше. Това май не предвещаваше нищо добро за способностите ѝ да изпълнява задълженията на Бяла.

Всички имаме своите слаби места, но най-голямо съжаление заслужават онези, чието слабо място е човек. Карис имаше две слабости — Бялата, която подценяваше, но обичаше, и Гавин, когото подценяваше, но го обикна истински, щом престана да го подценява. Само заради добрината на Оролам и двете ѝ слабости бяха толкова щедри с нея.

Шансът на Карис да сбъдне желанието на Бялата беше само едно от седем. И изведнъж това желание замъждука и у нея.

Никой здравомислещ човек не би пожелал да се нагърби с тези задължения. Но Карис не искаше поста да заеме кукла, чиито конци ще бъдат дърпани от Андрос Гайл. Щом само тя можеше да попречи на замислите му, така да бъде.

„Ако такава е волята ти, Оролам, използвай ме.“

Но как да постигне това? Нима Бялата беше разчитала Оролам да свърши цялата работа?

Ето, пак се чу… Далечен звук я накара да наостри слух. Първият беше по-силен, но се загуби в дрънченето на веригата. Изстрел на мускет. Този път изстрелите бяха повече, приглушени от дебелите врати и дебелите каменни стени. Може би се чуваха от друг етаж? Или стигаха до ушите ѝ през прозорците? Дали някой бе излязъл на балкон няколко етажа по-надолу, за да отбележи така Слънцеднев?

Разбира се, подобни волности бяха забранени, което не възпираше мнозина на Големи Яспис да гърмят с удоволствие. Но едва ли някой в Хромария би си позволил това. Карис се озърна към Черния, седнал на втората редица. Не личеше Карвър Черния да е чул изстрелите — или се преструваше по-умело, отколкото тя предполагаше.

А Андрос… Андрос доближаваше съвършенството в преструвките и заблудите. Карис се вторачи в него, макар че и двамата бяха на подиума пред очите на всички. От какво да се притеснява? Не ѝ се вярваше да я отхвърлят само защото се държи невъзпитано.

Карис стигна до прозрение, макар че не знаеше защо я споходи толкова късно в живота ѝ. Беше виждала Гавин да прави това хиляда пъти по хиляда… но Гавин беше единствен по рода си. Сега виждаше какво означава могъществото. Не само да прекрачваш границите на общоприетото — не го ли правеше и тя открай време? Да ги пренебрегваш. Да се вторачиш в някого неприемливо дълго и вместо да се смущаваш, да всееш смущение у околните с това. Това надмощие, тази свобода за сметка на останалите опияняваше.

Но опиянението е породено от отрова…

Андрос Гайл отвърна невъзмутимо на погледа ѝ. Карис долови, че не е ядосан, по-скоро по усет, а не по някакъв признак в изражението му. Той чакаше нещо да се случи. А щом Андрос Гайл чакаше спокойно, значи предвиждаше победа. Позволяваше си търпение, защото щеше да спечели тази игра.

Карис се усмихна, сякаш знаеше каква е играта и се наслаждаваше на очакването му да победи, готова да го надиграе. И той мигна, в очите му се мярна съмнение. Тя сведе глава с престорена скромност, но усмивката ѝ още подсказваше тайни, които я развеселяват.

Значи той се беше подготвил. Проклет да е. Андрос Гайл не оставяше нищо на случайността, дори ако шансовете са шест към едно в негова полза. Дори да бе подчинил останалите шестима, предпочиташе някого от тях.

Но как би могъл да си послужи с измама? Церемонията сигурно беше измислена така, че да не допуска това.

Андрос Гайл обаче знаеше какви са предпазните мерки. Или кой следи да бъдат спазвани.

Карис се взря за миг във Висшия луксиат Амазал. И той ли участваше в играта?

— Оролам, Повелителю на повелителите — започна Амазал. — Обърни взора си към нас. Върховни господарю, към тебе отправяме молбите си. Виж делата ни и ги благослови със своята светлина, своя живот, своята добрина. В този ден, Оролам, Господарю и Повелителю, Уравновесителю на везните, Всемогъщ и Справедлив, Страховит в силата, Достоен и Чист, Щедър в милостта, да бъде твоята воля, а не нашата. В този ден търсим Белия или Бялата — твоята светлина, твоя противовес на мрака. Ние, твоите сатрапии, те молим да положиш леко длан върху нас, върху послушните ни сърца, защото се нуждаят само от напътствие, не от принуда, защото се стремим да служим на тебе, а не на себе си. Ние се прекланяме пред тебе. Господарю на лукслордовете, Светлина на народите, Глас в покоя, Водач на слепите и Път към опрощението за заблудените. Виж ни, Боже, и ни покажи пътя.

— Кандидати, излезте отпред — продължи той. — От този миг притеглянето е забранено. То налага нашата воля на света. Всеки, който притегли или приеме друг да притегли заради него, ще бъде отстранен и екзекутиран като еретик. Разбрахте ли ме? Тогава повторете след мен: „Под Всевиждащото око на Оролам аз разбирам и приемам.“

Седмината повториха в хор. Последваха го към очертан в пода кръг. Млади луксиати донесоха паравани за всеки и побързаха да ги разгънат. На Карис ѝ се падна пъпчиво изчервено момче на не повече от осемнайсет години.

Висшият луксиат заговори тихо, за да го чуват само седмината.

— Церемонията не бива да бъде опорочена. В отдавнашни времена някои са опитвали да осквернят нейната святост, затова сме се погрижили да я опазим. Никакви лещи. Никакви огледала. Никакви накити. Никакви платове в цветовете, които притегляте. Нищо. Дори косата ви ще бъде покрита. За да сме уверени, че спазвате ограниченията, ще се съблечете, ще бъдете претърсени и ще получите еднакви одежди чрез жребий — на всичко това ще бъдат свидетели черногвардейци, луксиати и самите вие. Никакви изключения за никого. Дори Белият или Бялата се подчиняват. Ако не сте съгласни с тези правила, оттеглете се незабавно. Ако не възразите сега и разкрием, че нарушавате правилата, ще бъдете екзекутирани. Разбирате ли?

Седмината потвърдиха.

— Ако смятате, че някой от останалите прави нещо злонамерено, кажете на луксиатите. При него или при нея ще дойдат друг черногвардеец и друг луксиат и ще извършим повторно претърсване. За потвърдена вина ще има подобаващо наказание — смърт и за еретика, и за черногвардееца, който е позволил такава ерес.

Амазал излезе от кръга и Карис се съблече. Нейният изчервен луксиат се притесняваше повече от нея. А после видя синините. След тромавия скок в реката лявата страна на тялото ѝ изглеждаше като труп на пребит човек. Устните му се размърдаха, но явно му бе забранено да говори. Карис не му обръщаше внимание. През годините в Черната гвардия така бе свикнала с неизбежната понякога голота пред очите на други, че не виждаше в нея нищо срамно. Ако умът ѝ се занимаваше с тялото, нямаше да мисли за играта, която бе подхванал Андрос. Не се ли съсредоточиш изцяло, нямаш никаква надежда да победиш в игра, чиито правила определя Андрос Гайл.

Висшият луксиат стоеше срещу седмина от Черната гвардия. Всеки изтегли номер от поднесената му купа и отиде при някого от събличащите се благородници. Наставникът Фиск… тоест вече стражеви капитан Фиск дойде при Карис. Леко сви напращелите си от мускули рамене.

— Уж трябваше жени да претърсят жените и мъже — мъжете, но намаляхме толкова, че ни казаха… На Оролам брадата! От какво са тези…

— Просто си свърши работата — прекъсна го Карис.

Претърсването не беше дълго. Той отдели най-много време за косата ѝ, макар че щеше да бъде покрита. После огледа дланите, очите, подмишниците, гърба, задника, ходилата. Очевидно проверяваше не само за забранени предмети, а и за натрупан луксин. Държеше се като безстрастен професионалист и не се бавеше, а лицето му приличаше на маска.

Още седмина черногвардейци следяха претърсващите и луксиатите да не дадат нищо на някого от седмината. Случайният избор (ако беше случаен) на наблюдаващите уж правеше всякакви планове за измама безсмислени. Карис гледаше зорко останалите.

Не откриваше нищо освен очевидната неловкост. И се чудеше какво би могъл да получи измамникът. Цветна леща. Притеглящият знае как да извлече предимство от нея. Малка, трудно забележима, но може да бъде смъртоносна.

Само че не виждаше да се случва нищо нередно.

Други луксиати донесоха сгънати халати и поне двама черногвардейци провериха всяка дреха, опипваха шевовете, търсеха тайни джобове и разбъркваха халатите. След това Висшият луксиат сам раздаде дрехите, уж вече подредени съвсем случайно. Дори бяха с еднакви размери — Карис се чувстваше като в огромен чувал, а Джейсън Джорвис едва стегна своя халат.

Докато се обличаха, Висшият луксиат мина при всеки с обикновена дървена купа.

— Теглите жребий кой след кого ще избира.

— И какво избира последният? — попита Карис невинно.

Амазал въздъхна.

— Ще бъде ли голяма изненада за тебе, ако кажа, че в миналото и за това са водени разгорещени спорове? Сега е просто: номер едно избира пръв, номер седем — последен.

Тя сви рамене и изтегли номера си. Шест.

— Ще ви бъдат дадени седем камъка. Вслушайте се в гласа на Оролам. Той ще ви упъти. Всеки от вас може да донесе не повече от един камък. И нека ви предупредя — всеки камък е покрит с много слоеве боя, не можете да отгатнете колко надълбоко е скрит истинският. Донасяте камъка и го потапяте в купата с разтворител. Така ще се разкрие кой е избрал Белия камък.

— Откъде го донасяме? — попита натъртено Карис.

— Това ли е всичко? — последва въпросът на Джейсън Джорвис. — Няма други правила, така ли?

— Наистина ли не помниш? — учуди се Исмена Красос.

— Семейството ми не беше на Ясписите миналия път.

— И не си чул никакви истории?

— Просто искам да изясним правилата — сопна се той.

Спомените на Карис от времето, когато избраха Орея Пулор за Бялата, бяха свързани само с Аместан Ниел — момчето от съседното имение през онова лято. Едва ли размениха повече от две-три думи. Най-добрата ѝ приятелка, с която Карис сподели колко е влюбена в него, го целуна вечерта преди той да замине. Съкрушително предателство за малката Карис. Наскоро бе научила, че Аместан Ниел станал третият най-голям износител на овча вълна в Пария.

Нещо се разтресе някъде в кулата. Нещо голямо. Всички се заспоглеждаха.

— И това ли е… част от церемонията? — попита Карис.

— Продължаваме — отговори само Амазал.

Луксиатите отнесоха параваните и кандидатите застанаха в кръга.

— Не се стряскайте — обърна се Висшият луксиат към седящите в залата. — Вятърът често е силен.

„Вятър ли?“

По невидим за Карис сигнал всички прозорци в залата се плъзнаха надолу в жлебове. Такива бяха и прозорците в покоите на Гавин на етажа над залата. След първия хладен повей въздухът в залата се успокои. Утрото беше безветрено и топло.

Подът под краката ѝ се раздвижи и Карис веднага зае бойна стойка и стъпи устойчиво. Подът мърдаше и под останалите кандидати. Исмена я погледна и се засмя, сякаш казваше: „Не е ли вълнуващо?“

Широкият пет крачки кръг се издигна. Шарки в пода на залата потъваха, превръщаха се в улеи… и целият диск със стоящите на него кандидати се плъзна към отворен прозорец.

— Само аз ли си мисля, че това не е сполучливо хрумване? — подхвърли Карис.

— Ами скачай — отвърна Джорвис.

Тя стоеше до ръба на диска и се питаше дали да не направи точно това, но само докато не чу думите му.

Дискът излезе през отвора, закрепен на огромна подпора, подала се от Кулата на Призмата два етажа по-надолу. Отдалечиха се на десет, после и на двайсет крачки от стената и тогава широките прозорци се върнаха с тракане на местата си.

Аха… Значи всички в залата можеха да виждат какво се случва, но не и да повлияят на резултата чрез притегляне. Седящите вътре благородници се взираха напрегнато, но погледът на Карис внезапно се отклони нагоре.

Един от внушителните зъбери се беше откъснал и висеше няколко етажа под покрива. Тежкият каменен къс се въртеше на дебело въже, сплетено от стоманена тел. Карис бе излизала на този покрив поне стотина пъти. В зъберите му нямаше стоманени въжета и яки стоманени пръти. А равните ръбове на откъсналото се огромно парче показваха, че изненадата е предвидена още при построяването на кулата. Опитваше се да проследи с поглед накъде продължава въжето, но площадката под нея се разтресе. Отдолу се подадоха още седем по-малки диска. Зъбците по ръбовете им опряха в голямото зъбно колело около големия диск и седемте диска се завъртяха бавно около кандидатите.

На всеки от тях стърчеше пиедестал от тис и кадифе. А върху пиедестала имаше бяло кълбо. Седемте камъка изглеждаха съвсем еднакви. Пиедесталите се завъртяха веднъж около големия диск и спряха.

Нафтали Делара бе изтеглила номер едно.

— Не виждам смисъл в протакането — каза тя и обърна лицето си към небето. — Оролам, води ме. Оролам, благослови моя избор.

Доближи един пиедестал и взе кълбото.

На всеки балкон по седемте кули стояха черногвардеец и луксиат. Следяха се взаимно, следяха другите двойки и следяха на балконите да не излезе никой друг, за да не се намеси в церемонията.

Но хитрината на Андрос сигурно бе извършена предварително. Погрижил се беше някак да подправи жребия и бе обяснил на своя човек предварително кой камък да вземе. Измамата несъмнено беше незабележима за останалите, а Карис щеше да избира шеста поред и вероятно не би могла да промени нищо — избор между двата последни камъка, никой от които не е истинският. Безсмислено и безплодно като толкова много години от живота ѝ.

Ева Дива роза се колеба по-дълго, но не се забави прекалено в избора си.

Кой знае какви жертви беше направила Бялата, за да стигне Карис до тук, но бяха победени. Карис дори не знаеше кое от усмихнатите лица е на лъжец. Дали не бяха и шестте? Андрос Гайл винаги се грижеше да няма неблагоприятни за него обрати, нали?

Пак чу изстрели на мускети и този път знаеше, че гърмежите са на покрива на Кулата на Призмата. Зад някои прозорци се виждаха зяпачи, но на балконите не излизаше никой освен черногвардейците и луксиатите, в чиито ръце Карис не виждаше оръжия. Какво ставаше? Черногвардейците по балконите на околните кули също изглеждаха разтревожени, но нямаха право да мръднат от местата си.

Докато тя се озърташе, Акензис Смит избра камък. Крезос Птолос се задържа дълго пред един пиедестал, отправи молитва, но накрая взе друг камък. Дойде редът на Исмена Красос. Тя се взира задълго във всяко от оставащите три кълба. Върна се три пъти при едно и накрая го взе.

За Карис оставаха два камъка. „Да се вслушам във волята на Оролам, а?“

Застана пред първия. Бял, кръгъл, малък — би се побрал в шепата ѝ… и необяснимо отблъскващ.

Странно чувство. Доближи втория, взря се съсредоточено в него и почувства силен подтик да го вземе незабавно.

Скръсти ръце на гърдите си. Нали беше уверила Бялата, че би желала Оролам да ѝ даде ясен знак, но ето го ясния знак и това никак не ѝ допадаше. Ако гласът на Оролам звучеше като плесница по ухото, не ставаха ли ушите ѝ излишни? Това сякаш обезценяваше ума ѝ, който също беше дар от Оролам. Ако Оролам я използваше, не подобаваше ли и тя да участва?

Нали? Или пак проявяваше самонадеяност?

Пламенната притегляща на зелено и червено, каквато беше само допреди месеци, щеше вече да е взела решението си и да нехае за последствията. Оролам да си свърши работата или да не я свърши — щом замисълът е негов, той да си го осъществява. Бездруго колебанията ѝ сигурно бяха безсмислени, а истинският камък вече беше взет.

Но Карис вече не беше безгрижно момиче. Беше правила какви ли не глупости. Беше правила неща, за които още се мразеше. Опита да се изпепели сама, но надмогна смъртта. Стараеше се да заличи слабостта у себе си, като се нагърби с чуждите ѝ задължения в Черната гвардия. Сега болката и разочарованието ѝ бяха присъщи както необузданите страсти. Днес не беше само онова същество на крайностите.

Не мислеше за чакащите благородници в залата и чакащите други кандидати на диска. Обърна се към утринното слънце. Съвършеният огнен кръг губеше червенината си и се издигаше все по-златист.

Разпери ръце в поздрав към слънцето, попиваше светлината му, побрала всички цветове, приемаше я, наслаждаваше ѝ се.

„Ние сме историите, които разказваме за себе си. Но когато се окажат лъжи, ние сме най-изненадани.“

„Ако помолиш за хляб, Карис, ще ти дам ли камък?“

И в този миг чу как нещо неимоверно тежко се откъсна. Грамаден каменен къс от зъбер на кулата профуча надолу пред нея.

С плющене на великански бич се размотаваше въже, закачено за тежестта, напрягаше голяма макара на ос върху покрива. А камъкът продължаваше да пада, заби се в земята и потъна в подземията, които сякаш бяха подготвени да го погълнат. В същото време стоманеното въже се изопваше встрани от кулата. Изскочи от водата между Големи и Малки Яспис, изтръгна се от скривалищата си по крепостните стени около източната страна на Големи Яспис и образува права линия от най-високата точка на Хромария почти до кейовете на пристанището.

„Ще ти дам ли камък?“

Карис прихна неудържимо. И тъкмо когато се обръщаше, а всички останали гледаха към дългото въже, зърна зелен проблясък е крайчеца на окото си. Какво?… Взря се в хоризонта, но знаеше, и то без сянка на съмнение, че зеленият проблясък се появява само по залез. Ето го — отново. Тя се загледа към Големи Яспис.

Звездните кули въртяха огледалата си, осветяваха тълпите празнично и игриво. Едно огледало бе пратило за миг към нея отражение на зелената кула в Хромария.

Карис се разсмя. Поклати глава към взора на Оролам… и видя смаяна как млад мъж се плъзна под въжето от покрива. Стори ѝ се познат, но летеше прекалено бързо. Круксър?

Върна се при камъните. Изборът ѝ имаше значение. Вече знаеше, че е така. Оролам не я бе повел към място, където изборът е безсмислен. Погледна камъните и пак се почувства отблъсната от единия и привлечена от другия. Не ги докосна. Приклекна пред единия пиедестал. Не виждаше нищо особено. Драсна с нокът… и тъничка люспица твърд оранжев луксин се напука и се разтвори във въздуха.

Желанието ѝ да вземе този камък изчезна. Магия на волята — забранена и наказвана със смърт. Но и намесата в избора на Бял или Бяла навличаше на виновния същото наказание, значи това не възпираше злосторниците.

Андрос, ако той стоеше зад измамата, беше открил изумително надарен оранжев притеглящ, посветен в забранените умения, и някак бе преодолял всички предпазни мерки на луксиатите, неизбежно включващи проверки и за такава магия.

„Остави това за друго време.“

Отиде при другото кълбо, изчопли луксина на пиедестала и размаха пръст към прозореца, зад който седеше Андрос Гайл. „Ах, ти…“ Взе кълбото.

Предупреди я незнайно шесто чувство — може би чу тежка стъпка на мъж въпреки вятъра и изстрелите на покрива. Извъртя се и отклони тялото си от напиращия към нея Джейсън Джорвис. Спаси се само защото той посегна към камъка в ръката ѝ вместо да я бутне от площадката.

Тя използва инерцията му срещу него, за да го запрати към ръба, но той сграбчи ранената ѝ лява ръка и я повлече със себе си.

Тя се откопчи със силно движение на тялото, което завъртя китката му, но той докопа пояса на халата ѝ.

Джейсън се спъна, едното му ходило мина над ръба. Изтърва своя камък, но успя да стъпи на диска. Зелената притегляща в Карис не понасяше ограничения. С едната ръка измъкна пояса на халата, с другата го отпусна достатъчно, за да прати Джейсън към ръба — само стиснатият в ръцете му край на пояса го задържаше на площадката.

Чу други стъпки. Помощникът за непредвиден случай. Разбира се. Всички в залата виждаха схватката, но нямаше правила, които да я забраняват. Постът щеше да бъде зает от донеслия Белия камък. Нямаше да го съдят за убийство.

Юмрук разцепи въздуха там, където преди миг беше главата на Карис. Втори удар… пресрещнат с кръглия камък в ръката ѝ. Акензис се смръзна от болката в раздробения си юмрук, а Карис подхвърли кълбото нагоре. С другата си ръка хвана китката на Акензис, който неволно отклони поглед към камъка във въздуха. Усети края на пояса около ръката си, дръпна се и сам стегна примката.

Карис пусна пояса и се търкулна встрани, за да хване камъка.

Акензис не опъна пояса докрай и Джейсън залитна назад, но още опираше пети в ръба. Необичайно самообладание. Повечето хора при падане размахват ръце, а той напрегна тялото си като струна и така получи шанс за спасение.

Акензис дръпна пояса, за да не бъде повлечен в бездната, и изкрещя от болка, когато примката се впи в ръката му. Хвана пояса и с другата си ръка.

За недоловимо кратък миг Карис се поколеба — не беше ли по-добре да ги съдят? Но и двамата бяха едри здравеняци. Забраната за притегляне важеше до края на церемонията. Ако се опиташе да ги отведе вътре, щяха да я нападнат заедно. Как да ги върне в залата с това натъртено тяло? Другите щяха ли да се намесят? На чия страна? Колко от стоящите тук щяха да умрат, за да изправят двамата изменници пред правосъдието?

Има време, когато Оролам е благ. Има и време, когато е суров.

С вопъл, който побра и тъгата по предишния живот, и яростта, че тези двамата са предали самия Оролам, и напиращата гордост, че цялата ѝ болка, обучение и дори опърничавост най-сетне са възнаградени, Карис се плъзна странично и ритна с цялото си майсторство от дългите години в Черната гвардия. С такъв ритник и дребна жена може да отхвърли мъж назад. Точно това се случи.

Двамата отхвърчаха от площадката и полетяха към гибелта си.

Всички я гледаха смълчани.

Прозорците се отвориха и дискът се плъзна обратно към залата. Карис пусна своя камък в купата с прозрачна течност и дори не почака разтворителят да покаже истинския му цвят под слоевете боя. Знаеше какъв е цветът.

Обърна се към слисаните си слушатели — Цветовете, промахоса и най-видните благородници в остатъка от Седемте сатрапии.

— Във война сме — каза новата Бяла. — И започваме да воюваме наистина.

96.

Преди да стъпят на земята, Кип и Тея видяха, че другите в групата не са пострадали… и при тях стоеше не кой да е, а Трепери-юмрук.

Кип не помнеше да се е радвал толкова на някого.

— На кой кей? — попита Трепери-юмрук.

— Пети червен.

— Имам и добра новина, и лоша. Между това място и кея има поне двеста души от Бялата гвардия. Използват една голяма къща за казарма. Пратиха им съобщение с огледала, че ви искат мъртви. А всеки и на двата острова знае къде сте.

— Как са научили? — попита Феркуди.

— Ами от голямото стоманено въже, което сочи право към пас — подсказа Големия Лео.

— А, вярно.

— Знаете кодовете им? — учуди се Бен-хадад.

— Моля ви, кажете ми, че само това е лошата новина — промърмори Круксър.

— Да, това е.

— Каква е добрата?

— Добрата е, че аз не понасям онези от Бялата гвардия.

Трепери-юмрук се ухили и Кип повярва, че всичко някак ще се нареди добре.

— Сър — каза Круксър, — преди да тръгнем, трябва да знаете, че вече не сме черногвардейци. Сега сме изгнаници.

Трепери-юмрук го погледна и каза само:

— Да тръгваме.

Само допреди година, дори допреди половин Кип щеше да издъхне от такива усилия след два-три квартала. Бен-хадад не можеше да помръдне с раздробеното си коляно, затова го носеха Кип и Големия Лео въпреки счупената си ръка. Носеха го на бегом.

Напредваха бързо към целта, като спираха само за малко, за да се сменят като носачи. Помагаше им струпването на тълпите по главните улици — по-малките бяха опустели. Накрая почти се сблъскаха с четирима от Бялата гвардия, които също тичаха.

Групата направо ги стъпка преди да стрелят дори веднъж.

Стигнаха до стената, изминаха следващите два квартала покрай нея и спряха до малка врата, през която едва можеха да се промушат по един. Улиците бяха разположени така, че лъчите от Хилядата звезди да стигат навсякъде, но очертанията на крепостните стени зависеха от формата на Големи Яспис. Затова имаше доста чудновати извивки и кътчета.

— Хвърлете огън във въздуха — нареди Трепери-юмрук. — И вдигнете шум. Искаме ги тук.

Кип си сложи червените очила, запрати луксин нагоре и го подпали. И другите наситиха въздуха с цветове.

В обикновен ден безброй зяпачи щяха да се струпат около тях за минути, но на Слънцеднев тук идваха мнозина притеглящи от Седемте сатрапии, които знаеха как да събират зрители. Повечето от тях обаче предпочитаха улиците с шествия, за да събират и монетите, хвърлени им от доволните тълпи.

Трепери-юмрук извади ключ и отвори вратата.

— Трошач, покрий ключалката с огнено желе и я подпали. Нека изглежда, че сме я прогорили, за да минем.

Кип го послуша, а Трепери-юмрук посочи и каза:

— Натам има тясна пътека покрай ръба на скалите. Някога се е спускала до водата, но преди много години е имало срутване. Не води доникъде. Всички, които ни търсят по пътеката, няма да ни гонят по петите.

Не минаха през вратата, а продължиха тичешком покрай стената. След още няколко квартала видяха малка порта. Трепери-юмрук имаше ключ и за нея. Промушиха се и той я заключи.

След петстотин крачки и тази пътека свършваше пред поредната врата. През нея се върнаха на улиците. След няколко минути стигнаха до пристанището и трябваше да забавят крачка. Кейовете бяха препълнени с хора, пристигащи късно за Слънцеднев, стотици търговци разтоварваха стоки и се опитваха да продават какво ли не. Тук щеше да обезлюдее чак по пладне. Но по-важното беше, че наоколо май не се мяркаше никой от Бялата гвардия.

Още преди да доближат червените кейове видяха луксиат да пристъпва от крак на крак, до него стоеше накипрената Тизис Маларгос, която видимо губеше търпение.

— Успяхте! — възкликна тя. — Вие ли го направихте? — Посочи стоманеното въже и Кип се ухили, но Тея се отдръпна при другите от групата.

Тизис я погледна, после недоволно се вторачи в Кип.

— Е, ще го направим ли?

— Какво да направим?

— Да подпишем договора в три екземпляра и да изречем обредните слова пред луксиата. Това е. Той знае, че трябва да съкрати церемонията до най-същественото.

— Дай ми един екземпляр от договора — настоя Бен-хадад. — По-бързо!

— Наистина ли се каниш да го прочетеш? — намръщи се Тизис. — Сега?

— Всъщност не. Защото имам проблеми с четенето. Големия Лео ще ми го прочете.

— Това е типичен рутгарски брачен договор — увери ги луксиатът, но даде екземпляр на Големия Лео, който го зачете на глас до Бен-хадад.

— Имаме ли време за това? — попита Винсен.

Той и останалите се опитваха да държат под око навалицата и да не изглеждат заплашително, но не успяваха във второто.

— Има една поговорка: „Бърза сватба, дълги съжаления“ — подхвърли Круксър.

— Хъм… — изсумтя Тея.

— Е, този път бързането е оправдано — промърмори Трепери-юмрук и не стана ясно дали е присмех, или само се шегува.

— Вижте какво, това е моя сделка — напомни Кип троснато.

— Сделка ли? — Големия Лео спря да чете. — Сделката включваше ли опита на Андрос да ни затрие?

„Ейрам го е направил — мислеше си Кип. — Пренебрегнал е волята на Андрос, за да се разправи с нас. Или само така ми се струва.“

— Сделката не е с Андрос — излъга, защото Тизис стоеше на две крачки, — а с единствените хора, които могат да ме защитят от него — Тизис и рода Маларгос.

— Лео, чети до края! — обади се Бен-хадад.

— Ама че гадост… — намръщи се Трепери-юмрук.

— Кип — обади се Тея в същия момент. — Трошач…

— Какво? — казаха едновременно Кип на Тея и Круксър на Трепери-юмрук.

— Наистина ли ще го направиш? — попита Тея.

— За това ли говориш, или за желанието ми да се махна по-далеч от този остров? — уточни Кип.

— И за двете.

— Пратиха сигнал — обясни Трепери-юмрук на Круксър. — Бялата гвардия е и на батареята, която брани пристанището. Ако отплаваме, имат заповед да потопят кораба.

— Да, ще го направя — потвърди Кип.

Тея помълча, за да понесе удара, но не можа да прикрие напълно колко е уязвена.

— Аз оставам — каза накрая. — Ще ви помогна да се измъкнете, но оставам тук.

— Заради… — запъна се Кип и махна с ръка към въжето.

— Какво ще правим? — попита Круксър.

— Какви са целите ти? — отговори с въпрос Трепери-юмрук.

Круксър се изненада, че такъв воин му отстъпва командването.

— Да спасим Трошача — обясни веднага. — Нищо друго няма значение.

— Не е заради това — отрече Тея. — И ти чу… какво каза тя. Не ме освободи от поръчението. — Не искаше да споменава Бялата пред другите, трябваше да пази тази тайна от всички. — Имам задача. По-важна е от моите желания и само аз мога да я изпълня.

— Каква задача? — намеси се Бен-хадад.

И двамата се вторачиха в него.

— Извинете. Впрочем с договора всичко е наред. Малко е старовремски и в духа на „врагът на моя враг“… сещате се за какво говоря. Извинете!

— Тея, не си длъжна да правиш това.

— Така е, не съм длъжна. Но реших да го направя.

Опипваше мускалчето със зехтин, което винаги носеше на врата си. И никога не отговаряше на въпросите за странния накит. Сега скъса връвчицата, хвърли мускалчето на калдъръма и го стъпка.

— Трошач! — изръмжа Трепери-юмрук.

— Сър! — отвърна по навик Кип, обърнал тутакси гръб на луксиата и на жените. „Мамка му! Винаги ли ще ми се струпват толкова неща накуп?!“ — Да, сър?

Трепери-юмрук впи поглед в очите му.

— Благодаря ти.

Устните му се извиха в лека усмивка. Сега приликата му с Железни беше невероятна. И вече изглеждаше освободен и жизнерадостен.

— Благодарите ми? — учуди се Кип. — За какво?

— Аз ще разчистя при онези оръдия. Твоят кораб ще отплава в безопасност. Нека светлината е с тебе, Трошач.

— По-чевръсто! — подвикна Круксър. — Виждам стражници от Бялата гвардия. Много са. Остават ни трийсетина секунди. Може да нямаме и толкова.

Кип се обърна към пребледняващия луксиат. Някой сложи перо в ръката му и поднесе договорите върху подложка. Кип се подписа. И още веднъж. И пак.

— Имаме ли всичко? — неспокойно попита Тизис.

— Да — увери я луксиатът. — Ръцете!

— Хайде, искам ви в отбранителна позиция! — заповяда Круксър.

Кип и Тизис протегнаха ръце, луксиатът вдигна над тях кана и изми символично греховете им. Когато видя, че по ръцете на Кип е засъхнала истинска кръв, преглътна тежко. Кип усети, че слагат нещо на главата му — Феркуди се бе сетил да направи и за двамата корони от зелен луксин.

— По своя воля ли сте тук? — тържествено попита луксиатът.

— Да! — припряно отговориха Кип и Тизис.

И Кип осъзна, че почти не я бе погледнал, откакто бяха дошли на кея.

— Някой от вас обещал ли е да се свърже с друг човек?

— Не — каза Тизис.

— Не — каза и Кип след един удар на сърцето.

— Хванете се с десните си ръце, пръстите ви да са преплетени.

— Чакайте! — Бен-хадад заподскача към тях на здравия си крак и за малко не падна. — Рутгарски брак може да бъде анулиран, ако няма огън. Брачният съюз се осветява с вода, вино и огън.

Всички се огледаха за факел. Толкова ли трудно беше да се намери факел в гъмжило от хиляда търговци?

— Адове! — изсумтя Кип.

Отвори очите си за слънчевата светлина, изпружи лявата си ръка и остави силата да изскочи от него с тътен. Дланта му избълва огън към небето.

Сигурно се бе поддал мъничко на напрежението, защото огненият стълб засия десетина крачки висок, преди да го угаси стреснато.

— Ха сега де… — сепна се Феркуди.

— Феркуди, заеми позиция! — сопна му се Круксър.

— М-да, Светлоносец… — промърмори Големия Лео.

— Продължаваме! — каза Кип.

Ако Бялата гвардия не знаеше досега къде да го търси, вече нямаше нужда стражниците да оглеждат тълпите.

Луксиатът вдигна чашата, която бе изтървал, и я напълни с вино от меха, който носеше.

— Виното е дар от Оролам. Споделената чаша е символ на радостите и горестите, които ще срещнете заедно в живота…

— Просто отпийте и изречете обетите — заповяда Круксър.

— Кип Гайл, Трошач — започна Тизис, без да чака съгласието на луксиата. Взираше се в очите на Кип. — Твоят живот ще бъде мой живот през всички изгреви, залези и нощи, които Оролам ни отреди. Моята светлина е твоя. С тялото си ще служа на тебе.

Кип зажумя, защото почувства, че е искрена.

— Тизис Антония Маларгос. — Оролам, струваше му се, че се е откъснал от себе си, докато долавяше как стражниците се провират през тълпата към тях. Вече бяха достатъчно близо за стрелба с мускети. — Твоят живот ще бъде мой живот през всички изгреви, залези и нощи, които Оролам ни отреди. Моята светлина е твоя. С тялото си ще служа на тебе.

Свърши се. Кип беше женен.

— Нека никога няма мрак между вас — избърбори луксиатът. — Обявявам ви за съпруг и съпруга.

— Тръгваме! — кресна Круксър. — По-живо!

Кип видя как Тея събра качулката пред лицето си — останаха открити само блестящите и очи. После тя се обърна, черният диск на наметалото се плъзна върху белия в магическо затъмнение.

Кип и Тизис хукнаха с останалите. Големия Лео носеше Бен-хадад на рамо почти без да забавя крачка. Кип не изоставаше, но в света му изведнъж се загубиха звуците. Вече тичаха по кея, а стражниците ги преследваха. Кип разля червен луксин в широка ивица по целия кей. Усещаше беззвучните удари на сърцето в гърдите си.

Мъжете от Бялата гвардия спряха като заковани пред луксина. Никой от тях не беше притеглящ. Никой от тях не искаше да умре. Стреляха с мускетите по бегълците. Кип се обърна, извади пистолета, но зад стражниците се тълпяха невинни хора. Ако не улучеше…

Пъхна пистолета под колана си и се качи тичешком на чакащия ги галеас. А стражниците намериха дъски и ги настлаха върху луксина. Накрая събраха смелост или си въобразяваха, че разстоянието ще попречи на Кип да подпали червеното, но се втурнаха към кораба, който вече се отделяше от кея.

Кип застана на кърмата и гръмна с пистолета по тях. Тъкмо щеше да запрати и луксин, но останалите му се развикаха да се прикрие зад фалшборда, наричаха го безумец. Чу ясно една дума — „Тея“. Погледна в подчервено — Тея щъкаше сред стражниците.

Не нападаше никого. Просто побутваше с лакът някой мускет, докато показалец натискаше спусъка, гасеше фитила на друг, спъваше суетящите се мъже.

Кип щеше да стовари гибелния си удар върху нея.

Круксър го дръпна да се наведе, сгълча го, че се е изложил на опасност без нужда, но Кип не слушаше. Тея…

Корабът подмина оръдейната кула, която бранеше залива. Виждаха, че стражниците на кея пращат сигнали с огледала — несъмнено настояваха корабът да бъде обстрелван. Но оръдията не гръмнаха. Цялата батарея се взриви с тежък грохот, разтърсил земята и морето.

Взрив след взрив. Оръдия, мускети и рухваща стена. Карта след карта. Изредиха се твърде бързо, за да види нещо.

— Трепери-юмрук! Не… — промълви Кип.

Странно, звукът на собствения му глас го накара да се опомни. Чуваше всичко, зрението му се освободи от заслепяващата бойна ярост. Видя групата си — Круксър, Феркуди, Бен-хадад, Големия Лео и Винсен. Тея я нямаше, вместо нея тук беше Тизис. Видя и себе си, готов да порази безумно враговете, когато това е излишно. Видя двете си лица — дете и боец, мъж и водач. Кип, който искаше да седне, да заплаче и да се погрижат за него. И Трошача, който беше длъжен да се грижи за другите. Карис му бе казала, че да приеме втория си облик не означава да се отрече от първия.

Пое си дъх и когато се обърна към тях, беше Трошача.

— Трошач, повелителю, какви са заповедите ти? — каза Круксър.

— Този кораб плава към Рат, но когато акостира, ние няма да сме на борда — каза Трошача.

— Какво?! — стъписа се Тизис.

— Бен-хадад, ти познаваш плъзгуните и морските колесници. Обмисли как да направим плъзгун, който да е достатъчно голям за цялата група. Тизис, има ли твои хора на кораба?

— Разбира се. Но какво си…

— Тогава ти избираш как да постъпиш. Можете да дойдете с нас или да занесете брачния договор на твоята сестра Ейрени, но аз няма да съм с вас. Разбери, че не се отмятам нито от съюза, нито от брака, но нямам намерение да остана в Рутгар като хванат в капан. Ще помагам на твоя род, но без да бъда негов пленник. Ще помагам, като браня вашата сатрапия. Отиваме в Кървавата гора. Ще спрем Цветния принц. Могъщите отиват на война.

97.

Никой не отвори вратата на лечебницата и Железни я изкърти. Не завари никого вътре. Нито хирурзите, нито черногвардейката, нито Гавин Гайл. Нямаше оставена бележка, не откри и следи от схватка.

— Не са тук — каза някой отвън, зад гърба му. — Чаках те.

Гринуди влезе в лечебницата.

Железни му се поклони.

Старецът махна небрежно с ръка.

— Не е необходимо, поне тук и сега.

И пристъпи към Железни.

Прегърнаха се.

— Разбираш, че не можех по никакъв начин да предотвратя това. — Гринуди кимна към празната къща.

— Жив ли е?

— Гавин — да. Черногвардейката, опитала да защити него и хирурзите — не. Андрос ще… Не, дори след толкова години не знам как ще постъпи с Гавин. Ще го затвори, докато се пречупи? Ще го убие, когато Гавин го предизвика с неуважението си, а това ще се случи неизбежно? Ще го издигне, за да служи на някоя от целите му? Нямам представа. И досега.

Старецът говореше със сърдито възхищение, сякаш отдаваше дължимото на отдавнашен враг, срещу когото се е борил толкова отдавна, че почти го смята за свой приятел.

— Аз бях там, на две-три крачки от стария скорпион — каза Железни. — Можех… Подведох ли те? Провалих ли се в своята улта? След толкова години, след толкова постижения…

Въздъхна унило.

— Носиш ли го?

— Бялата го беше скрила на мястото, което ти ми описа. — Железни му даде кутия от лакирана дървесина на зирикота, не по-широка от дланта му и висока само два-три пръста. — Не намерих ключ.

— Дай ми значката си на командир.

Железни се подчини и Гринуди счупи значката с пръсти. Железни трепна, а старецът пъхна едната от неравните половини в ключалката на кутията. Пасваше.

По кутията просветна линията на капака.

— Твоята улта никога не се е състояла в напразна саможертва, за да убиеш някакъв благородник. Имаше някои… съмнения в твоята преданост. Но ти ги премахна веднъж завинаги в този ден. — Старецът открехна кутията, помълча почтително и я затвори. — Наричат ни господари на тайните, но Хромарият няма равни в заслепяването на очите с лъжовна светлина. Казват, че сте Черната гвардия, защото дрехите ви са черни, защото като не носите никакъв цвят, показвате своята необвързаност с който и да е от Цветовете. Казват, че сте Черната гвардия, защото се отричате от светлината на собствения си разум, за да служите робски. Казват, че сте подобни в смирението си на луксиатите в черни одежди. Казват, че служите в мрака. Казват още сто незначителни истини, за да скрият в тях единствено важната — наричат ви Черната гвардия, защото сте пазители на черното. На черния зародишен кристал. И достъпът до него е възможен само с общото съгласие на Бялата и на командира на Черната гвардия. Той е оръжието, което убива Призмите и лишава от сила луксина. Той е мистрията, с която ще съградим наново Ордена. Той е перото, с което ще пренапишем историята. В това, племеннико, се състоеше твоята улта. И ти успя. Ти направи повече за Ордена на Разбитото око от когото и да било през последните три века.

Но защо Железни изпитваше такъв срам? Срамуваше се, че Гринуди не му се е доверявал. Срамуваше се от месеците, през които си бе позволил да вярва, че не е нужно да избира страна, че може да спази и двете си клетви, а не да погази и двете. И се надяваше, че прастарите врагове могат да станат приятели, защото се борят срещу общ враг. Надяваше се, че неговата улта е да убие Цветния принц. Беше свалил готрата от главата си. Твърде късно беше за това. Оролам му беше протегнал ръка, а той се бе изплюл в лицето му.

— Какво ще правим сега? — попита безизразно.

— Към какво ще насочим всички сили на Ордена зависи от твоя отговор на един въпрос, мой племеннико и моя десницо — след всичко видяно от тебе кажи ми кой е Кип Гайл?

Железни се вторачи в слугата, в роба, скрития пред очите на всички Старец от пустинята, предводителя на Ордена на Разбитото око. И почти успяваше да види как се пише историята, докато подбираше думите си.

— Той не е Кип Делаурия, копелето. Поне това знам. Не е и Кип Гайл. Той е Трошача, той е Светлоносеца, той е нашият Диакоптес, върнал се в света.

— Щом е тъй, племеннико, върви. Ти изпълни своята улта, затова в следващата си задача се опирай не на дадени клетви, а на сърцето си. Иди да отклониш волята на Трошача, за да не ни унищожи като предишния Диакоптес. Иди да му служиш, иди да го спасиш или иди да го поразиш — а с него и целия свят.

Първи епилог

Тътенът на далечния взрив се разнесе по широките централни улици на Големи Яспис, между арките на Хилядата звезди, покрай белосаните къщи и лъскавите куполи. Веселата врява на тълпите по пътя на празничното шествие стихна и всички очи се извърнаха към хоризонта, но погледът на Железни ги изпревари.

Докато ехото на разтърсващите звуци заглъхваше, той забрави за горчивите угризения и ровенето в душата си. Облак дим се издигаше близо до пристанището, толкова нажежен и огромен, че се обърна навън и заприлича на гъба. В онази част на острова имаше само едно място с достатъчни количества черен барут, за да породи такъв мощен взрив. Той се втурна натам.

Великанският ръст, неспирните тренировки и опитът от обикалянето по всяка крива задна уличка на острова му помогнаха да измине неусетно половин левга. Напиращите да избягат и напиращите да отидат по-наблизо го забавиха, когато навлезе в тесния полуостров. Бялата гвардия на Андрос Гайл се мъчеше да прегради мястото, но го правеше нескопосано, както можеше да се очаква.

Доближаваше редицата — тези идиоти не пускаха към мястото на взрива хирурзи, така ли? — и начесто поглеждаше разсейващия се черен облак и отломките под него. Оръдейната кула, пазеща пристанището, бе избухнала. Арсеналът беше вдълбан надолу в здравата скална основа на острова, не можеха да го засегнат дори оръдията на вражески флот. А Карвър Черния, който отговаряше за отбраната, проверяваше придирчиво спазва ли се нужната дисциплина в съхраняването и работата с толкова много черен барут.

Разбира се, откакто некадърните стражници от Бялата гвардия бяха застъпили на служба в кулата, може би бяха започнали да съхраняват барут и извън подземията. Изпуснат фенер, ботуш с налчета… разхлабиш ли дисциплината дори малко се случват тъкмо такива беди.

Но усетът му не допускаше, че взривът се дължи на случайност.

Стражниците се опитаха да го спрат и той им каза:

— Аз съм командир Железни, отдръпнете се.

Спомни си, че това вече не е вярно, чак когато изрече думите. Толкова отдавна беше командир, че не можеше да мисли за себе си по друг начин.

Те веднага отстъпиха. Още не бяха научили.

Оръдейната кула още стърчеше. Укрепени с желязо и само Оролам знаеше какъв луксин, външните стени бяха напукани тук-там, но иначе изглеждаха запазени. Насочената от тях ударна вълна бе изтърбушила поред всички пет етажа, за да изхвърли всичко нагоре и да превърне кулата в дуло, насочено към небето. Всичко във вътрешността на кулата бе запратено нагоре — той виждаше наоколо широки каменни плочи от подовете, нацепено дърво, парцали, а в подножието на самата кула бяха паднали и тежките оръдия.

Входната врата бе издухана някъде из водите на залива, от дупката още се кълбеше гъст дим. И цивилни, и стражници обикаляха около кулата, търсеха оцелели, оглеждаха разрухата, брояха мъртвите. Железни видя труп без крака, овъглен, без съдраните от взрива дрехи. Други тела се клатушкаха по вълните край брега. Но от повечето загинали не бе останало почти нищо. Ботуш тук, безформен къс месо там. И кървави петна.

Натъкна се на един убит не от взрива, а от острие, разсякло гърлото му. Раната може би се дължеше на шрапнел; по мъртвеца обаче нямаше изгаряния, нито личеше да го е съборила ударната вълна. Явно беше заклан преди мига на взрива.

Значи саботаж. Железни огледа внимателно хоризонта. Мяркаха ли се платна някъде? Не. А и щяха да бъдат предупредени навреме за такава заплаха. Тогава защо бяха избрали точно тази цел? Не му се вярваше Цветния принц да жертва хора и много пари, за да взриви кулата без по-далечен замисъл.

Откъм неколцина скупчени на брега стражници се чу вик и Железни забърза към тях. Вадеха някого от водата. Мъж, париец, висок, с огромни мускули, само с панталон, загубил и туниката, и кърпата на главата си. Брат му.

Трепери-юмрук. „Милостиви Оролам, не!“ Сърцето му насмалко да спре. Не може… не можеше да е… Но нямаше как да сбърка това внушително тяло, малко по-ниско подобие на неговото.

— Жив е! — възкликна някой.

Железни разблъска зяпащите стражници и им изръмжа:

— Махнете се! Това е брат ми! Стойте настрана!

След миг държеше брат си в ръцете си.

Трепери-юмрук нямаше видими рани, но когато клепачите му се вдигнаха немощно, бялото на очите беше кървясало. Щом главата му бе пострадала така…

Не. Железни отказваше да повярва на опита си.

— Хардун…

Брат му го гледаше.

— Ханишу.

Почти не споменаваха имената си, откакто бяха получили прозвищата си на черногвардейци. Толкова се гордееха с новите си имена и толкова болка им причиняваха старите.

— Да ме беше видял в тази битка — каза Ханишу. — Двайсет и седмина. За по-малко от минута. А по мен нямаше и драскотина. Те дори… дори стреляха с мускети. Хардун, Оролам ми прости. За Агбалу. Неговият свещен дъх ме водеше в битката. Минах през цялата кула.

Железни още опитваше да си върне хладнокръвието, думите дрънчаха в главата му като изтървани тенджери и тигани.

— Ти ли го направи? — прошепна задавено. — Помислих, че е нападение на Цветния…

— Спасих Светлоносеца. Те искаха да потопят кораба му. — Ханишу напипа ръката му и я стисна. — Слязох в подземията. Сложих запален фитил и побягнах. Но те заключиха външната врата. И аз си пробих път по етажите с бой, скочих от покрива миг преди взрива. Чак до водата. Неповторим скок. Изплувах, заплувах към брега и един проклет камък се стовари от небето. Изобщо не ми хрумна, че ще се задържат толкова дълго във въздуха… Целият съм премазан отвътре.

По очите му личеше, че скокът от кулата не е бил чак толкова успешен. Но ударите по главата могат да разбъркат спомените. А и вече беше все едно, нали?

— Малко ми остава — каза Ханишу. — Имам въпрос, братко.

— Питай каквото поискаш.

— Въпросът не засяга мен, а тебе. И ще мине време, докато си отговориш.

— Какъв е въпросът?

— Преди да напуснеш родината, за да дойдеш тук, ти се срещна с някакви хора. И се закле пред тях.

— Какви хора?

Но Железни знаеше за кого говори Ханишу. И го заболя сърцето, че брат му е научил.

— Ще ти призная нещо — не исках да дойда в Хромария след стореното в Агбалу. Но дойдох заради тебе. Щом узнах, че си се заклел да служиш на Ордена, това не ми даваше мира. Охотно бих сложил край на живота си, но не можех да напусна света, докато ти беше в опасност. Чудна работа… Дойдох да те спасявам, а спасих себе си. Дойдох, защото знаех, че някой ден ще изложиш на риск душата си, ще се наложи да решиш коя клетва да спазиш. И аз трябваше да съм до тебе. Но няма да доживея, братко. Толкова усилия, толкова време… — Ханишу заплака. — Не направих нужното за тебе.

Сякаш вината беше негова…

Железни нито имаше какво да каже, нито знаеше как да спре сълзите, потекли по бузите му.

— След превземането на Ру други ми разказаха как си се молил — промълви Ханишу. — Сигурно е била първата ти молитва след смъртта на нашата майка?

Железни кимна сковано.

— И той отговори на молитвата ти.

— Да, отговори.

С невъзможен оръдеен изстрел на пет хиляди крачки, за да спаси приятели, които след време може би трябваше да убие, ако получи такава заповед.

— Значи си положил клетви пред всеки от непримиримите врагове. Пред Носителя на светлината и пред нейния Творец. Трябва да избереш без мен, братко. Какъв си ти?

Железни не можеше да отговори. Търсеше утеха и прегръщаше брата, когото беше редно да утешава. Също като живота на Трепери-юмрук и смъртта му не беше лека.

Втори епилог

Гавин се събуди легнал по корем, измръзнал, гол, върху твърд под. Изгореното му око беше превързано умело, но навсякъде имаше нови синини. Не помнеше как се е озовал на това място, където и да се намираше то. Обърна се намръщен от множеството гласове на болката, пеещи като хор на Слънцеднев, и отвори здравото си око.

Малка стая с извити стени: приличаше на сплескано кълбо. В тавана имаше дупка за пускане на хляб и дупка в пода за телесните му нужди. Не различаваше цвета, но по кристалните проблясъци се сети, че е в синята килия, която бе създал за своя брат.

И тя беше възстановена.

В мирното съвършенство на този гасящ страстите затвор Гавин изпита ужас и отвращение, каквито не бе познавал през целия си живот. Прониза го болка в гърдите. Задушаваше се, едва си поемаше въздух. Всички негови тайни бяха разкрити от единствения човек, когото обичаше, но изобщо не се надяваше да разбере някога.

Щом затворът е бил поправен, значи баща му беше неговият надзирател. И щом беше намерил тази килия, значи беше открил и другите. Баща му знаеше всичко: измамната победа при Разцепената скала, Дазен в ролята на Гавин и накрая убийството на неговия най-голям и любим син в жълтата килия.

Значи Андрос щеше да го накара да си плати.

Лишен от дрехи, титли, привилегии, власт, истинско зрение и свобода, лишен дори от фалшивото си име, Дазен гледаше мрачното си отражение в блестящата стена. Приличаше на мъртвец.

Благодарности

Проблемът с позициите е как да се придържаш към тях. Благодарностите обикновено са досадни, но необходими като „Договор с крайния потребител за лицензионно ползване на продукта“. Къде мога да превъртя текста набързо и да натисна веднага бутончето „Приемам“? А щом го натиснеш, то те принуждава да излъжеш — ДА, ПРОЧЕТОХ целия този текст с дребен шрифт, който изобщо не съм чел. Какво, не вярвате в моята способност да чета 12 000 думи в минута? Уверявам ви — аз съм същинска Хариет Клознър[1] и прочитам всяка дума във всеки договор. „ПРИЕМАМ!“

И аз си имах позиция. Смятах, че благодарностите са скучни. Но ще освободя своите благодарности от скуката. Благодарностите ще се превърнат в нов жанр на нехудожествената проза и читателите ще ги поглъщат с увлечение! Нови читатели ще си купуват моите книги, без да имат намерение да прочетат поредното ми фентъзи. О, не. Ще купуват тези книги единствено заради надеждата да се насладят на моите остроумия.

Но след като вече написах благодарности към шест книги, започвам да проумявам, че това задължение е усмирявало и по-несломими души от моята.

Също като успеха един роман има много родители. Ето ги моите съучастници:

Благодаря на съпругата си Кристи. За това, че вярваше в началото и още вярва. Благодаря на моята дъщеря, която направи всичко по силите си да отложи своето раждане, докато татко ѝ довърши първата чернова, а после спеше толкова дълбоко и дълго, че таткото успя и да редактира този грамаден текст.

Благодаря на моя помощник в редактирането Е. dub за това, че изтърпя какви ли не прякори: Monie, CAPSLOCK и други, прекалено сочни да ги споделя с вас. Говоря сериозно — макар че си позволяваш жестокости, например караш ме да работя, твоята помощ беше неоценима. И нашият живот, и моето писане само стават по-добри от работата, която вършиш.

Благодаря на Деви (вярна приятелка, неуморно надничаща в книгата, докато я пиша), Ан, Алекс, Тим, Сюзън, Елън, Лорън, Лора, Джеймс и Роуз от Orbit Books в САЩ и Великобритания. Благодаря на Дон, Мас, Камерън Макклуър и останалите в литературната агенция „Доналд Мас“. Вие правите работата колкото се може по-удовлетворителна и лека, а творчеството — по-добро, отколкото моя книга има правото да бъде.

Специална благодарност към читателите на „бета-версията“ — Мери Робинет Ковал, Хедър, Андрю, Тим, Джейкъб и Джон. Все още ви мразя малко, но благодарността ми само ще нараства, докато спомените за страданията, които ми причинихте, избледняват. Двойна благодарност към Тим и Джон, които се гмурнаха и втори път в текста.

Благодаря на Аристотел за толкова великите идеи, че не можех да избягам от тях и във вторичния свят на своето фентъзи.

Благодаря на доктор Дж. Клайн, с когото някога деляхме една стая в общежитието — за комплекса за малоценност, който ми вдъхва неговото трудолюбие, и за преводите в последната секунда. Ако съм сгафил с философията или с преводите в тази книга, значи или не съм го попитал, или съм пренебрегнал неговите ценни съвети. Ако е ваш преподавател, попитайте го как преплува Хелеспонт или как се покатери на онази кула. Или поне попитайте как имитираше Брус Лий.

Благодаря на Стивън Р. Лоухед, който ми показа, че и след Толкин може да има фентъзи.

И накрая благодаря на моите читатели. Благодаря ви, че живеете в тези светове заедно с мен, благодаря ви за насърчението, благодаря ви, че говорите за мен на други читатели. За мен е дар и привилегия да си изкарвам прехраната с това, което обичам. Благодаря ви.

Брент Уийкс

Информация за текста

$orig_author=Brent Weeks

$orig_lang=en

$orig_series=Lightbringer

$series=Светлоносеца

$sernr=3

$orig_title=The Broken Eye

$year=2014

$translator=Владимир Зарков

$trans_year=2014

$pub_series=Светлоносеца

$pub_sernr=3

$pub_year=2015

$type=роман

$category=фентъзи

$isbn=978-954-655-563-2

Сканиране: filthy, 2015 г.

Разпознаване и корекция: Dave, 2015 г.

Издание:

Брент Уийкс. Разбитото око

Светлоносеца. Трета книга

Американска, първо издание

Превод: Владимир Зарков

Редактор: Иван Тотоманов

Художествено оформление на корица: „Megachrom“

Компютърна обработка: ИК „Бард“ ООД — Екатерина Иванова

Формат: 60/90/16

Печатни коли: 51

Печат: „Полиграфюг“ АД — Хасково

ИК „Бард“ ООД, 2015 г.

ISBN: 978-954-655-563-2

1

Хариет Клознър е печално известна с отзивите си за книги в amazon.com — по 10-20-30 в денонощие. Неизменно хвалебствени. Администраторите на сайта бяха принудени да ограничат трескавата ѝ активност поради възмущението, изразявано от все повече клиенти на „Амазон“. Трудничко е човек да повярва, че госпожа Клознър прочита хиляди страници на ден. Всеки ден. — Б.пр.

Content

Брент Уийкс
Разбитото око

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

Първи епилог

Втори епилог

Благодарности

Информация за текста

1