Владислав Івченко

Химери Дикого поля

ІІІ премія Міжнародного літературного конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «КОРОНАЦІЯ СЛОВА»

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захопливу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно, театр і пісня обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Передмова

Передчуття поганих земель, або Доктор Краснодар Горностаєв «Індіана» Джонс-наймолодший

З «маслітом» справа приблизно така, як і з верлібром. Принаймні в мене. Бо завжди смішили спрощені оцінки-стереотипи: верлібр – це апріорі талановито, а що вже просунуто, то й до Сен-Жон Перса не ходи. Як і протилежний підхід, не менш смішний, що ототожнює вільний вірш із банальною відсутністю поетичної іскри, ну й, відповідно, з тоскою зеленою. На такому тлі мене більш влаштовує фраза відомого кінематографічного персонажа, мовляв, «к людям помягше, а на вопрос – поширше». А ще відлунюють у пам’яті серйозні слова Вінграновського стосовно того, що для художності важить не стільки «про що», скільки «як». Ну і «хто», звісно.

Це зайвий раз доводить Владислав Івченко (з котрим я, до речі, не знайомий) і його роман «Химери Дикого поля», відкритий мною з початковим здивуванням, чимраз більшою цікавістю та приємним посмаком. Так, жанр є жанр, і в його межах важко створити якусь нову високочолу нетлінність, але автор і не обіцяв. Він просто сів і написав карколомний детектив з відступами у віртуальну історію і потенційне краєзнавство, присмачивши все це ненатужними елементами фентезі. Взагалі, ненатужність – чи не ключова ознака івченківського стилю. Під час читання мене не полишало відчуття подорожі, та не простої, а човном по ріці (певно, по ріці Снів, як у романі), ну ще, може, повітрям, на якійсь Сессні-172 «Скайхоук», як у Матіаса Руста, але теж стрімко, легко й захопливо, із сюжетними вирами-закрутами, що лишень додають драйву…

Ще характерна штука. Піняві хмари фантазії, аж під стратосферу, коли розкручується сюжетна напруга, переставляються місцями епохи й персоналії, автор гармонійно збалансовує із предметною реальністю, яка прописується скупо, але точно, випукло, ніби заклепка на фюзеляжі літака чи разовий стаканчик у забігайлівці на Дарниці, прокреслюється живим мовленням персонажів, побрязкує абревіатурами, всілякими там РПГ-7, що відгонять тхом зброярської змазки. Хочеться й собі пофантазувати: український кінематограф обов’язково спроможеться екранізувати «Химер Дикого поля», створивши фільм або цілий пригодницький серіал. Паралельно взявши в роботу багато інших сучасних вітчизняних творів, серед яких є просто блискучі речі, штибу «Дефіляди в Москві» Кожелянка або «Чигиринського сотника» Кононовича.

До речі, недавно Кожелянкова «Українська книга мертвих», писана в 2000-му, сипнула мені трохи холодку поза плечі: другий рік україно-російської війни, армія притиснута до Карпат, вигоріла земля, зрізані гранатами дерева і закривавлені трупи, операція Генштабу Українського Війська проти сепаратистів під назвою «Весна неминуча»…

Не знаю, чи визирає Кожелянко з-поза Івченкового плеча. Не в сенсі взірця чи об’єкту запозичень, зрозуміло, а як один із можливих напрямків. Хоча б у плані водіння хороводів з історією. Бо Владислав Івченко, може й несамохіть, теж кидає історії художній виклик. І прозирання в майбутнє («Химери Дикого поля» писані ще до перемоги ЄвроМайдану) теж не забарюється: «Небесна Січ», російські найманці з Орла, ФСБ, «територія між Україною й Росією, яка нікому не належить». І навіть «реконструктор» (!) присутній. А ще – купа іншої всячини, розбиратися в якій і розплутувати (разом із читачем) належить головним героям – Краснодарові Горностаєву та його вірній подрузі-шефині Понамці Хаос. Виходячи з власного досвіду, гадаю, читач не нудьгуватиме. Потенційний глядач теж зручно вмощується перед потенційним екраном.

Павло Вольвач

Розділ 1

Знайти Іллю

Мене звати Краснодар Горностаєв. Здивувалися? Всі дивуються, коли чують уперше. Ще нехай Горностаєв, але Краснодар! Цікаво, чи міг бути Ставрополь або Ростов? Таганрог Горностаєв – теж непогано. Мабуть, мій тато, а це він наполіг на такому імені, любив географію, а може, мав якийсь приємний спогад про Краснодар. Не знаю і спитати не можу, бо батько пішов з родини, коли мені ще не було року, і потім так загубився у житті, що я досі не знаю про його подальшу долю. Мама залишилася, але коли мені було вісім років, її збив автобус. Мене узяли дід та його друга дружина. З ними я й зростав. Закінчив школу, вступив до інституту по квоті для сиріт, потім сів на вісім років за вбивство. Не хочу про це багато балакати, просто скажу, що відсидів увесь термін, зробив висновки і став на шлях виправлення. Можливо б, на ньому і не затримався, бо ж коли я вийшов з колонії і повернувся до рідного міста, тут мене ніхто не чекав. Дід помер, його дружина успадкувала квартиру, продала її і поїхала доживати до доньки у Сімферополь. Я не мав де жити, мене не брали на роботу, тож мусив украсти щось чи пограбувати когось і повернутися за ґрати. Але я не хотів повертатися. Я хотів жити чесно, працювати і спробувати витратити на щось путнє хоча б ту частину життя, яка залишалася.

І тут мені пощастило. Один знайомий по колонії підказав мені звернутися до детективної агенції «Хаос» в Оклункові. Знову здивувалися? Детективна агенція «Хаос»? Що за фігня? Агенція була названа на честь її засновниці і директора – Понамки Хаос. Вже втретє здивувалися? Просто у неї важкозрозуміла суміш крові різних народів, з якої випливло грецьке прізвище і, начебто, болгарське ім’я. При цьому вона білявка, три роки працювала у міліції, займалася купою різних видів спорту, а зараз зупинилася на боксі, якому віддає по 3–4 тренування на тиждень. Я називаю її «моя добра панна Понамка Хаос», бо вона врятувала мене. Дала роботу, дозволила жити у себе на дачі.

Коли я приїхав сюди вперше, дачний будинок був розграбований, навколо нього росли двометрові чагарники. Я почистив усе, підремонтував, зробив грубку в будиночку і плиту під навісом на дворі, де у теплу пору готував на дровах їжу. Готував не для себе, при зрості метр сімдесят вісім моя вага складає 54 кілограми. До колонії я важив під дев’яносто, але в неволі схуд. Щось трапилося з організмом, я втратив апетит. Назавжди. Навіть вийшовши на волю, ледь примушував себе щось з’їсти. Але полюбив куховарити. Для Понамки, яка мала просто надзвичайний, як на струнку білявку, апетит. Жартувала, що їсть за себе і «за цього парня», тобто за мене.

Того ранку я прокинувся о п’ятій, саме світало, на вулиці стояли тиша та прохолода. Я помилувався цією ідилією, а потім розпалив багаття у плиті на вулиці. Поставив кипіти воду в казанку, а сам сів чистити усе потрібне для смачного супу зі свинячими реберцями. Картопля, цибуля, морква, вирвав побільше зелені на городі, кинув у воду м’ясо. Слухав навколишню тишу. Була середа, то дачі стояли порожні, отже, тишу ніщо не порушувало. Сонце потроху вставало, вітру не було, заповідався черговий спекотний день.

Я узявся до млинців. Велика сковорода на п’ятдесят сантиметрів у діаметрі, яку я купив на підпільному пункті прийому металу. Хороша сковорода, яка дозволяла робити великі млинці, що так подобалися моїй добрій панні Понамці Хаос. Вилив тісто на сковороду, а сам місив сир з яйцями та цукром, готував начинку. Підкладав дрова у пічку, слідкував за реберцями у супі. Поставив чавунок на локшину. Згідно плану, на обід мали бути суп з реберцями, паста з морепродуктами та млинці з сиром на десерт. Меню подобалося мені, і я посміхався, з приємністю нюхаючи смачні запахи над пічкою. Але їсти зовсім не хотілося.

І добре, бо їжа одна з тих мотузок, які зв’язують людину. Я бачив, що робив голод з людьми на зоні. Це була одна з найнадійніших технологій зламу. Адміністрація перекривала посилки, наїстися тюремною їжею було неможливо, і людина починала голодувати. Тиждень, другий, третій, людина нервувала, постійно хотілося їсти, думки і сни тільки про їжу, скавуління шлунку забивало всі інші бажання, виснажувало, випалювало зсередини, і люди не витримували. Хтось намагався вкрасти їжу в тих, кому посилки надходили. Таких били, могли і вбити, бо по законах зони красти продукти у товариша то був великий злочин. Хтось повз на колінах до адміністрації і погоджувався на всі умови, аби тільки наїстися. Одним треба було доносити, іншим платити хабарі, щоб отримувати посилки. Розмір данини залежав від твоєї заможності в очах адміністрації. З мене хотіли брати двісті гривень на місяць, а з когось могли вимагати переписати квартиру. Мене марудили три місяці, аж поки не побачили, що мені було байдуже. Спочатку я мучився, як і всі, а потім організм перелаштувався, я звик до голоду, став спокійним. Згодом адміністрація стала пропускати посилки, але апетит так і не повернувся до мене. І добре.

Почув запах паленого. Млинець підгорів. Зняв його, відклав. Підгодую когось із місцевих собак, які зараз нишпорять біля озера, старцюють серед рибалок. Але десь за годину почнуть повертатися і обов’язково забіжать до мене. Ці собаки знають про всі дачі, на яких хтось живе і де можна розраховувати на їжу.

Десь о-пів на восьму все було готово. І суп, і паста, і млинці. Залишалося трохи часу, то займався йогою. Півгодинний комплекс, якому мене навчила моя добра панна Понамка Хаос. Тиша, сонце тільки сходило, зникали залишки ранкової прохолоди. Добре. Після йоги я випив чашку зеленого чаю і з’їв два волоські горіхи. Цього мені цілком вистачить до обіду. Повантажив їжу у пластмасові контейнери, узяв торбу на плече, зачинив дачу. Вийшов на дорогу, за нею ліс, яким я попрямував до найближчої автобусної зупинки. У лісі було затишно. Я посміхався і відчував щастя. Побачив крота, а потім зайця. Вуж поплазував до болота, у яке перетворилася стариця. Природа. Життя. Літо. Я аж почав насвистувати щось веселе.

На зупинці вже зібралося багацько народу. Сказали, що попередній автобус зламався, тепер невідомо, коли буде інший. А ще за мостом стояли даїшники, тому пасажирів стоячи водії не брали, незрозуміло, як тепер виїхати. Люди обурювалися і лаяли владу, я ж пішов пішки. За будь-якої можливості намагався зробити так, щоб від влади нічого не залежало. Бо нічого путнього від неї чекати не доводилося. За півгодини дістався до зупинки, де вже міг сісти в автобус, але вирішив піти далі. Дуже вже гарно прогулюватися тінявими вулицями рідного міста.

Через прогулянку трохи запізнився на роботу. Підійшов до великої офісної будівлі, яка за радянських часів була проектним інститутом. На вході купа табличок десятків організацій, що винаймали тут офіси. Он і наша скромна та стильна: «ТОВ «Хаос». Розшук та розслідування». Витер її носовиком, пилу на ній майже не було, але такий ритуал. Зайшов усередину, забрав пошту зі скриньки. Перед двома ліфтами зробили турнікет, наче у метро, і там тепер сидів охоронець. Він з’явився після кількох крадіжок з офісів. Тепер тут строга пропускна система. Але мене знають добре, то пропустили просто так.

– Доброго дня, Краснодаре, – привітався охоронець, усміхнений сільський дядько років за п’ятдесят. Щодня він прокидався о п’ятій і на велосипеді їхав зі свого села на роботу. Дві години, якщо дорога хороша. Взимку дуже не наїздишся, то він переселявся сюди і ночував у коморі на першому поверху. Тиждень жив тут, тиждень вдома.

– Доброго, Петре.

– До вас клієнт приходив.

– Так рано? – здивувався я, а сам вилаяв себе, що запізнився. Треба було їхати, а не прогулюватися.

– Ага, сказав, що за годину ще зайде. Що сьогодні в меню? – охоронець принюхався до торби з їжею, яка духмянила повітря.

– Суп з реберцями, макарони з рибою та млинці з сиром та медом.

– Ого! І що, твоя шефиня з’їсть все це? – охоронець показав руками дебелий розмір торби з їжею, яку я ніс.

– Понамка – боксер, спортсмени завжди добре їдять, – запевнив я.

Охоронець закрутив головою.

– Вона ж і невеличка. Нехай там баскетболістки, що під два метри…

– Тут все залежить від швидкості обміну речовин, а не від розміру.

– А правда, що ти нічого не їси, а з сонця годуєшся? – спитав охоронець і заворожено подивився на мене.

– Так, – збрехав я.

– І що, вистачає?

– Влітку – так, а взимку – доводиться під’їдати трохи. Замало сонця. Якби десь ближче до екватора жив, у Туреччині чи в Єгипті, там би вистачало цілорічно.

– Слухай, а як ти їси те сонце? – охоронець дуже зацікавився.

– А для чого тобі?

– Та як для чого! Вчора триста гривень віддав за комбікорм для свиней. Ото якби свиней на сонце перевести, можна б було добряче економити! – чесно зізнався Петро.

– Ні, не вийде зі свинями. Щоб сонцем харчуватися, шкіра мусить бути чиста, без волосся.

– Та яке там у свиней волосся! І їх же поголити можна, як треба!

– Все одно не вийде, бо для сонцеїдства потрібно зосереджуватися і відкривати чакри. У свиней якісь чакри мають бути, але зосередитися не вийде, – запевнив я.

– Погано. Я вже думав, ото б свиней на сонце перевести. І продавати потім сонячне сало. Звичайне по тридцять, а сонячне по шістдесят гривень за кілограм! Бо екологічно чисте і корисне для здоров’я! Сало, що увібрало в себе енергію космосу!

– Це ти сам вигадав? – здивувався я такій маркетинговій спритності простого сільського дядька.

– Та ні, рекламний агент один приходив, просив пропустити. Я йому сказав: вигадуй рекламу для сонячного сала, тоді пройдеш. Він і вигадав. Непогано ж? Сало, що увібрало в себе енергію космосу!

– Та непогано. Або можна ще так: сонячне сало – промінь світла у темряві буття, – запропонував я.

– Якось той, похмуро, – закрутив головою Петро.

– На похмурості гроші можна й зробити, бо ж товар не простий, ексклюзивний.

Я впевнено закивав. Дурив голову зовсім не для того, щоб насміятися з селюка. Це моя добра панна Понамка Хаос наказала, щоби я потроху розпускав чудернацькі плітки про нас. Казала, що для нашого бізнесу добре, коли будуть про нас люди балакати щось загадкове і незрозуміле. Ото і пустив я мульку, начебто сонцем харчуюся.

– А он, до речі, і ваш клієнт. На вулиці сидить! – Петро вказав на якогось чоловіка, що сидів на лаві біля будівлі і палив цигарку.

– О, дякую. Зараз спитаю, що йому потрібно.

– Слухай, а кролів теж не вийде на сонце перевести? Вони в мене кастровані, спокійні, – з надією спитав Петро. – Їх же сто штук, жінка з ніг збивається, щоб трави їм накосити. А так би я шифер з кліток скинув і нехай сонце їдять!

– Про кролів подивлюся в літературі, – пообіцяв я і поспішив на вулицю. Роздивлявся клієнта і намагався проаналізувати, як вчила Понамка, чи буде від нього зиск, чи ні. Років під шістдесят, у костюмі, відносно новому. При краватці. Чиновник? Ні, бо он руки натруджені, збиті, у чиновників руки білі, ніжні, пальчики, як сосисочки. Але й не селянина руки. І сам на вигляд інтелігентний. Та й палить цигарки недешеві. Бозна-хто такий.

Підійшов, чоловік здивовано на мене подивився.

– Доброго дня, мене звати Краснодар Горностаєв, я з детективної агенції «Хаос», – привітався я і гостинно посміхнувся. Коли поступив до «Хаосу», хотів узяти простіше псевдо, але моя добра панна Понамка сказала, що нічого змінювати не потрібно, бо Краснодар Горностаєв – те, що треба для ТОВ «Хаос». Чесно кажучи, не думав, що надовго тут затримаюся, бо кому потрібна детективна агенція у маленькому українському місті, де колись все вирішували бандити, а тепер прокуратура? Але виявилося, що в Оклункові було достатньо людей, які мали проблеми, але не хотіли звертатися за їх вирішенням до органів. Бо прокурори мали завеликі вимоги і впевненість, що весь світ їм винен. То у «Хаоса» були клієнти, не те, щоб багато, але ми якось виживали.

Клієнт здивовано подивився на мене.

– Так той, мені казали, що у «Хаосі» дівка працює, – нарешті сказав він.

– Правильно казали. Але зараз наш генеральний директор Понамка Хаос на завданні. Я можу вислухати вашу справу. Якщо не проти, ходімо до офісу.

– Ну, ходімо, – кивнув дядько, трохи розгублений.

Ми зайшли до будівлі, Петро записав клієнта до журналу відвідувань. Микола Ігнатович Налімов – директор фірми «Оклунків-зв’язок». Не чув ані про нього, ані про фірму. Ми пройшли до ліфта. Микола Ігнатович придивлявся до моєї торби, з якої віяло смачним обідом для Понамки.

Піднялися на наш поверх, я провів клієнта до офісу, сам сховав їжу в задній кімнаті. Там у нас і їдальня, і місце, де Понамка спить після обіду.

Я сів за лептоп і відкрив документ нової справи.

– Слухаю вас, – звернувся до гостя.

– Мені треба знайти людину, – сказав він.

– Кого саме?

– Мого співробітника, Іллю Нетудихату.

Я записав і посміхнувся прізвищу. Любив такі незвичні, козацькі. Всі ці Іваненки, Петренки, Михайловські та інші видавалися мені банальними та нудними. А тут – Нетудихата!

– За яких обставин він зник? – спитав я, а сам подумав, що обставини, як завжди, прості. Хлопець зібрав гроші з клієнтів і зник кудись. Міліція за такі справи береться, лише коли хлопець десь поблизу, його можна притиснути, потягти з нього гроші. Якщо ж той улив непомітно, сховався невідомо де, то міліції його шукати нецікаво. Могли б за справу узятися бандити, але з ними клієнт зв’язуватися не хотів. То прийшов до нас. Комерційний розшук, такі випадки у нас траплялися частенько. Ми знаходили людину, повідомляли її адресу, а потім вже клієнт вирішував, як натиснути і повернути гроші. Чи за допомогою міліції, а чи тих же бандитів. Ми не брали в цьому участі, бо моя добра панна Понамка Хаос вчила поважати законодавство, особливо кримінальне. Я теж був тільки за законність у справах, бо з моєю біографією краще не потрапляти до рук слідчих органів.

– Його викрали, – несподівано сказав клієнт, зруйнувавши всі мої припущення.

– Викрали? – перепитав я, бо Оклунків не Чечня якась, тут людей зазвичай не викрадають.

– Так, викрали. До нас прийшли клієнти. Якісь дуже дивні. Ось, я їх записав, – чоловік подав мені флешку.

Я вставив її у лептоп.

– Тека «Чубаті», – підказав чоловік.

Я зайшов у теку, побачив відео, натиснув на нього. Пішло зображення з камери спостереження, встановленої, мабуть, у кабінеті гостя. Ось він сам за столом, ось до нього прийшли. Звука немає, тільки зображення.

– Що це за цирк? – здивувався я.

Бо на відео побачив трьох чоловіків дивного вигляду. Один високий, міцний, з голеною головою, але не повністю, а з довгим та пишним оселедцем, закрученим за вухо. При вусах. Двоє інших були нижчі, не такі широкоплечі, з повністю поголеними головами, без вусів. Той, із оселедцем, був одягнений у жупан і червоні шаровари. Підперезаний широким поясом.

Двоє інших одягнені у полотняні штани, сорочки та безрукавки. Схожі на артистів провінційного театру у виставі української класики.

– Ага, бачите! – збуджено спитав гість і тицьнув пальцем в екран.

– Хто це?

– Клієнти. Прийшли і замовили у нас обладнання.

– Так і прийшли? – здивувався я, бо не бачив, щоб люди у шароварах вулицями ходили.

– Так і прийшли. Я сам ледь з крісла не впав, подумав, чи не розіграш бува, – пояснив гість. – Але ні, не розіграш. Головний у них цей вусатий, з оселедцем. Поголені його слухаються і слова проти не скажуть. Так ось, вони замовили у нас обладнання для побудови системи зв’язку. В них біля двадцяти об’єктів, які треба обладнати раціями, щоб створити єдину систему зв’язку. Цікаве замовлення, ми нарахували одного обладнання і матеріалів десь на двісті тисяч.

– А вас не здивувало, що вони так виглядають?

– Слухайте, у мене фірма, мені заробляти треба! Хоч з рогами прийдуть, але якщо потрібен їм зв’язок, то я зв’язок зроблю! – трохи роздратувався гість.

– Вони виглядають, як клоуни.

– А ось і ні! Можливо, на відео і як клоуни, але в житті все було серйозно. Дуже серйозно. Я давно в бізнесі, у дев’яності доводилося мати справу з бандитами. Так ось, ці хлопці були дуже серйозні. І як би там вони не одягнені, але сміятися мені не хотілося!

– Вони погрожували вам?

– Ні, зовсім ні. Але ось цей, з оселедцем, говорив так, що я одразу зрозумів: краще з ним не жартувати. Знаєте, є такі люди, які говорять, а ти відчуваєш ніж під горлом. Ось і з ним було так само.

– Зачекайте, а це що в нього? – здивувався я і тицьнув пальцем в екран.

– Шабля. У цього, з оселедцем, була шабля, а у поголених – кинджали. Бачите, за поясами.

– Вони що, з Кавказу? – спитав я.

– Та ні, розмовляли по-нашому. Ну, як по-нашому… – гість зам’явся. – Я їх більш-менш розумів, але це була і не українська, і не російська.

– А яка ж?

– Ну, не знаю. Зараз так не говорять, але я їх розумів. Не все, але здебільшого. До того ж один з голомозих міг розмовляти українською.

– Тобто вони точно не з Кавказу? – спитав я.

– А що, на Кавказі є хлопці, які носять оселедці? – здивувався гість.

– Та просто шаблі, кинджали…

– Кавказці зараз із ножами ходять або з пістолетами, судячи з російських новин, – пожартував гість. – Мене ця зброя теж трохи напружила. Хоч вони ж не хвалилися нею, не погрожували, шабля і шабля, є і є. Але якось мені було тривожно, то я попросив аванс. Завжди десять відсотків беру, а тут сказав, що половина суми наперед. І ось дивися!

Гість тицьнув пальцем у екран. Я побачив, як чоловік з оселедцем кивнув одному з голомозих, той скинув з плеча шкіряну торбу, дістав звідки пачку.

– Це бакси? – здогадався я.

– Бакси, бакси! Ти бачиш, скільки? Сантиметрів десять завтовшки! І сотнями ж!

Ми дивилися, як голомозий відрахував гроші і подав їх моєму теперішньому гостю. Той ошелешено почав перераховувати.

– А чому ви вирішили писати це на відео? Щось підозрювали? – спитав я.

– Ні, я просто пишу всіх, хто приходить до мене у кабінет. Про всяк випадок. Щоб не було провокацій. У мене були неприємності з податківцями. Вони з мене тиснули хабар, я їх послав, а вони мене звинуватили у даванні хабаря. На рівному місці! Ледь відбився і після того поставив камеру, щоб мати записи. Ось дивіться, я узяв кілька купюр і попросив секретарку сходити у банк, він у нас на першому поверсі, щоб перевірити, чи не фальшивка. Я з грошима звик бути обережним, а тут досить велика сума. Секретарка збігала, приходить бліда і каже, що долари фальшиві. Всі купюри, які я дав. Добре, що касирка в банку знайома, не викликала міліцію. Секретарку аж тіпало всю. Я теж побілів, вже подумав, що це якась підстава, УБОЗ вирішив наїхати чи СБУ. А ще боявся, що ці хлопці мене порубають на шматки. Але дісталося не мені.

На відео видно, як чоловік з оселедцем лупить кулаком голомозого, який рахував гроші. Голомозий падає на коліна, цілує чоботи оселедцевого.

– Поголений просив пощадити і кричав, що він не винний, а винний якийсь Едік. Я так розумію, що їх хтось кинув, підсунувши фальшиві бакси. Вони забрали свої долари і пішли. Я аж перехрестився, бо вже не хотів мати з ними справу. Хай їм грець. Замовлення то велике, але занадто дивні люди. Пішли, і добре. Але вони повернулися за кілька годин. І у їх головного товариша жупан був у плямах крові.

– Крові?

– Так, почорнілої.

– Може, то була не кров? – засумнівався я.

– Кров! Бризки, наче він когось рубанув шаблюкою, кров аж пирснула.

– Оце так-так!

– Ага. Вони прийшли, головний кивнув, і голомозий знову дістав гроші. Ось, бачите.

– Гривні?

– Гривні, п’ятисотки.

– Ціла торба п’ятисоток! – здивувався я, коли побачив, як голомозий вигрібає з торби жмені купюр.

– Ціла торба! – запевнив гість. – Я знову послав секретарку у банк, дав з десяток купюр. Вона прибігла, сказала, що справжні. Ми підписали угоду, що вони за два тижні повертаються за обладнанням. Вони вже піти хотіли, а тут Ілля прийшов. Він у мене кращий фахівець на фірмі, хороший хлопець, щоправда, трохи дивакуватий. Йому вже під тридцять, а не жонатий досі і захоплюється ото іграшками. Їздить час від часу на збіговиська, там одягаються у лицарів, ходять з сокирами та мечами.

– Реконструктори?

– Ага, вони. Ілля і собі зброю робив, обладунки, все інше. Це недешеве задоволення, а він, як дитина, цим захоплювався. Побачив зброю у цих хлопців, заговорив. Потім виявилося, що у них під одягом кольчуги, то зовсім захопився. І вони з ним почали про зброю балакати. Ледь я їх випровадив, а Ілля підбіг, почав розпитувати, що за люди. Я йому розповів про замовлення. Сіли з ним думати, як краще все зробити, потім відіслали заявку на обладнання. За два тижні воно надійшло, Ілля зголосився поїхати його встановлювати. Коли ті хлопці знову приїхали, я спитав про установку. Головний попросив наших фахівців. Я накинув ще сорок тисяч. Не хотілося мені Іллю відпускати, думав, може, пошкодують грошей. Але головний кивнув, розплатилися і за обладнання, і за встановлення. Баксами, але цього разу справжніми. Повантажили обладнання. У них був найнятий фургон. Домовилися, що Ілля з ними їде, за кілька днів все встановить, навчить користуватися, після чого повернеться. Я його пробував відмовити, бо якісь люди дивні, але він запевняв, що це хороші люди і живуть у незвичайних місцях.

– Що значить, у незвичайних?

– Та я і сам не дуже зрозумів. Вони не казали, де знаходяться. Але чимось Іллю зацікавили, що він дуже туди хотів поїхати. Казав, що цікаві хлопці. Ми домовилися, що Ілля дзвонитиме, як все іде, чи не потрібно чогось ще з обладнання або інструментів. Але він так і не подзвонив. І телефон його у перший же день вимкнувся. Два тижні вже минуло, а від нього жодних звісток.

– До міліції зверталися?

– Неофіційно, через знайомого. Він майор, заступник начальника райвідділу. Коли побачив відео, то зблід, перелякався, сказав, що міліція цим займатися не буде.

– Чому?

– Бо в них наказ оцих хлопців з оселедцями і шаблями не чіпати. З Києва наказ. Хто такі, він не знає, але знає, що їх просто не чіпають, бо собі дорожче. Ну і хлопці ці рідко коли висовуються у місто. Знайомий мій порадив до вас звернутися. То як, знайдете?

– А що, зовсім невідомо, куди вони поїхали? Ці хлопці з Іллею?

– Та чого ж, відомо. Я номер їх фургону записав, знайшов потім водія. Він розповів, що відвіз їх на північ, кілометрів двісті, до ріки Снів. Є там така.

– Ага, щось чув. І що на ріці?

– А нічого, довіз, вони заплатили і відпустили водія. Він так зрозумів, що на катер якийсь чекали, бо розвантажилися на пристані.

– Пристань? А що, та ріка Снів така велика?

– Та ні. Я ж там був. Ну, метрів 50 завширшки, іноді більше, а іноді і менше.

– І що, кораблі там ходять?

– Кораблів не бачив. Але пристань є. Я місцевих спробував розпитати, але вони тільки про хлопців з оселедцями почують і одразу лякаються, тікають, наче від нечистої сили. Так я нічого і не дізнався.

– Як думаєте, вони попливли річкою чи через воду перебралися і далі поїхали?

– Думаю, що попливли, бо на іншому березі ліс, жодних доріг, – чоловік подивився мені у очі. – То візьметеся?

– Думаю, що візьмемося, але остаточне рішення за нашим гендиректором. Як тільки вона з’явиться, я доповім їй про вашу справу і сьогодні ж повідомлю вас про рішення. Але одразу хочу попередити, що наші послуги недешеві.

– Я знаю, але мені треба Іллю повернути. Він мій похресник, та й у фірмі на ньому багато що трималося. То я заплачу, гроші є.

– Що ж, тоді залишайте телефон. І я, з вашого дозволу, перепишу це відео.

– Так, звісно.

Він залишив свій номер і пішов. Я подивився відео ще раз. Виглядало як цирк, але який сенс у цьому цирку? Вирішив погуглити. Спочатку намагався знайти цих хлопців. Але як їх назвати? Хлопці з шаблями? Тут фотографії здебільшого зі Сходу. Зовсім не те. Сучасні козаки? О господи, якісь морди п’яних дядьків. Тоді почав шукати інформацію про цього Іллю. Знайшов одразу. Він виявився одним із найвідоміших реконструкторів, купа фотографій, де він у середньовічному вбранні, в оточенні так само одягнених людей. З мечами, списами, у шоломі, при щиті. Знайшов його профіль «ВКонтакті». Також багато фото. На стіні численні питання від друзів, де він зник, чому не відгукується. Питання залишилися без відповіді. Скачав його фотографії. Потім підготував презентацію, щоб наочно розповісти про справу.

О-пів на дванадцяту дістав страви, розігрів їх у мікрохвильовій пічці і поставив на стіл. До приходу моєї доброї панни Понамки Хаос все мусить бути готове. Далі чекав. Передивлявся відео. Ну це щось! Троє чуваків, наче з ансамблю народної самодіяльності, при шаблях і кинджалах, з торбою грошей! Диво дивне.

Завібрував телефон. Петро знизу сповістив, що Понамка прийшла і піднімається. За цю маленьку послугу я його наприкінці тижня пригощав пивом. Заметушився біля столу, потім підбіг до дверей. Прислухався, дочекався, коли почую її кроки, і відчинив. Понамка прийшла, як завжди, вимотана після тренування.

– Красю, привіт. Що нового?

– Обід готовий!

– О, це добре! Я голодна як вовк!

Підніс їй тазик з теплою водою і милом. Понамка помила руки і сіла за стіл. Принюхалася до супу.

– Пахне смачно! – почала наминати. – Клієнтів не було? – спитала з напханим ротом.

Я не хотів відповідати, бо це могло відволікти Понамку від їжі, а я ж так старався.

– А? – наполягала вона. Як завжди, їла напрочуд швидко. Глибока, велика миска супу, а вже ложка цокотіла по дну. Ну ще реберця її затримають. Ось вже обсмоктувала перше. – То що?

– Та приходив один…

– Красю, не тягни кота за яйця! Розповідай!

– Поїжте!

– Поїм, за це не хвилюйся! Що хотів клієнт? – вона вже трощила хрящі на кінчиках ребер. Молоденькі реберця з хрящами, вона це любить. Я натиснув на кнопку електрочайника. Відчував спиною її погляд.

– У нього співробітник зник, просить знайти.

– З грошима зник? – Понамка вже гризла останнє реберце.

– Ні. Клієнт думає, що його викрали, – я прибрав миску і поставив перед Понамкою велику тарелю з пастою.

– Хто викрав? – Понамка закинула у рот таку гору локшини, що можна тільки здивуватися, якщо не знати її апетиту.

– Якісь клоуни.

– Клоуни? – вона мимрила з повним ротом, але я зрозумів питання.

– Ага. Один з вусами і оселедцем, ще двоє поголених. Одягнені у якийсь старовинний одяг, у того, що з оселедцем – шабля, а поголені – з кинджалами.

– Що за херня? – Понамка знов спитала не дуже розбірливо, та я знав, про що вона спитає.

– Сам не знаю. Схожі на клоунів, але при грошах. Вони замовили послуги зі встановлення системи зв’язку. На чверть мільйона! Платили готівкою.

– О-о-о! У-у-у! – це Понамка спочатку здивувалася багатству клоунів, а потім віддала належне смаку пасти. – Кайф!

– Я підготував презентацію. Доїдай, покажу.

– Зааз! – не дуже розбірливо, але дуже впевнено наказала Понамка.

З нею краще було не сперечатися, тож повернув лептоп до неї. Спочатку відео, яке приніс клієнт. Понамка так захопилася, що аж жувати припинила. Щоправда, ненадовго. Потім знову жувала, здолала пасту, видихнула.

– Ми беремося за це! Дзвони дяді! – сказала рішуче.

– Але, Понамко, ми навіть не знаємо, хто ці клоуни!

– Дізнаємося! Дай телефон!

– А десерт? Млинці з сиром!

– Наливай чай!

Вона схопила телефон, комусь дзвонила.

– Алло, Сєню, привіт, це я. Слухай, а ти нічого не чув про таких смішних хлопчиків з оселедцями і шаблями? Ну, одягнені у шаровари, наче фольклорний колектив. Так, зі справжніми шаблями! Чув? І хто це? Не можеш говорити? Давай зустрінемося! Добре, за годину у кав’ярні біля тебе.

Вона зареготала.

– Можливо, Сєня щось знає.

Я мовчав, але розумів, що цей Сєня міг нічого не знати. Він працював у міліції, в обласному управлінні. Непогано заробляв. І був закоханий у Понамку. А вона його постійно відшивала. То міг набрехати, щоб просто побачити її.

– Красю, чого став, давай млинці!

Поставив перед нею тарілку з купою млинців і піалу з медом. Понамка щедро вмочувала і жадібно їла. Тут же наказувала.

– Значить, дзвони клієнту і кажи, що ми беремося. Три тисячі авансу, на перші витрати, а далі в залежності від обсягу робіт.

– Може, спочатку поговорила б з Сєнєю? А що, як цей горішок нам не по зубах?

– Красю, накази не обговорюються! І де мій чай?

Швиденько підніс велику чашку. Понамка запивала і знову дивилася відео. Той момент, де чоловік з оселедцем лупив голомозого в обличчя, а той падав і цілував чоботи нападнику.

– Смішні, еге ж? – спитала Понамка.

– Так, але клієнт каже, що вони небезпечні.

– Бачу. Особливо оцей, – Понамка вказала на вусатого, з оселедцем. – Він убивав.

– Звідки знаєш? – здивувався я.

– У нього погляд такий. Коли людина вбивала, у неї погляд змінюється. Хороші млинці! – Понамка закинула у рот останній.

Важко підвелася з-за столу і пішла в задню кімнату, де вляглася на маленькому диванчику. Після обіду Понамка завжди відпочивала. Навіть коли були термінові справи. Зараз теж миттєво заснула, вже за хвилину тихенько посапувала. Я безгучно зібрав посуд і відніс його мити до загального туалету на поверсі. У коридорі пахло їжею, у інших офісах теж обідали. Але так смачно, як у ТОВ «Хаос», не пахло ні в кого. Я тішився з того, що добре готую. Помив посуд, повернувся, заварив собі міцного чаю. Тюремна звичка, хоча зараз це просто міцний чай, а не чифір.

Сів за лептоп, намагався ще щось знайти по справі, але марно. Потім задзеленчав телефон Понамки. Я подивився час, здається, Сєня вже чекав. Понамка прокинулася, відповіла, що вже біжить. Подивилася у дзеркало.

– Ну і пика! Жах! – Понамка нафарбувала губи. – Телефонував клієнту?

Я б волів дочекатися результатів її розмови з Сєнєю, але Понамка наполягала, то взявся за телефон. Понамка пішла, я міг би відкласти телефон, але не міг її дурити.

– Алло, це Краснодар з детективної агенції «Хаос», ми беремося за вашу справу.

– О, це добре! – зрадів клієнт.

– Три тисячі авансу, остаточна сума буде залежати від обсягу робіт.

– Але ви знайдете його?

– Ми зробимо все для цього.

– Добре. Зараз під’їду з грошима.

За півгодини чоловік приїхав з готівкою.

– А де директорка? – розчаровано спитав у мене.

– Пані Понамка вже займається вашою справою. Шукаємо виходи на викрадачів, – урочисто відповів я.

– Та що там шукати! Завтра вони приїдуть на пристань! – закричав клієнт.

– Звідки ви знаєте? – здивувався я.

– Ну, їм знадобилося ще дещо з обладнання. До мене вони не звернулися, але ринок невеличкий, усі всіх знають. Той продавець, якому вони замовили обладнання, чув, що я з ними теж працював. Спитав, що за люди, чи можна їм довіряти. Ось я і дізнався, що завтра вони приїдуть за обладнанням.

– Приїдуть до Оклункова?

– Ні, попросили привезти на пристань. Там приймуть товар, а розплатилися наперед.

Я замислився.

– Не розумію, для чого вам наймати нас? Поїдьте і спитайте тих хлопців про Іллю, – нарешті сказав я.

– Краснодаре, я б не хотів з ними спілкуватися, – скривився клієнт.

– Вони такі страшні?

– Ще за Союзу я працював на сибірських будівництвах. Там важкий контингент, багато злочинців. І ось там я навчився одразу відрізняти людей, з якими можна мати справу, а з якими – краще ні. До того ж не факт, що вони погодяться зі мною балакати, відповідати на питання. Натомість можуть почати запитувати мене, звідки це я дізнався, коли вони приїдуть. І взагалі, я вважаю, що кожною справою мусять займатися фахівці. Я займаюся зв’язком, а ви – розшуком, і хай так буде.

– Згоден. О котрій вони мусять бути на тій пристані?

– Машина має приїхати о дванадцятій дня. Я зараз покажу, де та пристань. Можна ваш ноутбук використати?

– Так, звісно.

Я віддав йому ноутбук, він зайшов у мережу, відкрив гугл-мапи, швидко знайшов.

– Ось це місце. Бачите, поруч ані сіл, ані якихось об’єктів. Путівець у лісі, на березі дерев’яна пристань, ось її навіть видно, брунатна крапка. І все.

– Ага, якось дивно.

– Це ще так собі. Але дивіться далі! – у захопленні сказав клієнт. – Ось, бачите, ця ріка Снів?

– Бачу, – кивнув я.

– А тепер спробуємо пройти нею. За течією. Наче попливли по ріці, – він повів курсором по звивистій річці. Я не розумів, що він хоче показати, коли річка зникла. Під хмарами, які закривають геть усе. – Бачите, річки не стало!

– Вона під хмарами, – спробував пояснити я.

– І оці хмари на багато кілометрів! Чи не дивно? І коли вони закінчуються, то ніякої річки вже немає! Куди вона могла подітися? Га? – нервово запитав мене клієнт. Я сам узявся за мишку, водив курсором у всі боки. Таки мусив погодитися, що річка з-під хмар так і не з’явилася в жодному напрямку.

– Дивно, – кивнув я. Ця справа починала мені не подобатися, але я знав, що якщо Понамка захопилася нею, то ми будемо її розслідувати і немає на те ради.

Прийняв гроші, ми підписали типовий договір про виконання послуг.

– Я завтра буду увесь день на зв’язку. Якщо хоча б щось дізнаєтесь, то телефонуйте, – попросив клієнт.

– Обов’язково, – пообіцяв я.

Тільки він поїхав, як зателефонувала Понамка.

– Красю, ти чув щось про Владюшу Бар-Кончалабу? – спитала вона.

– Ні, а хто це?

– Дізнайся про нього побільше, він може дещо знати про тих хлопців з шаблями.

– Добре, – я не розповів про нову інформацію від клієнта, бо не дуже довіряв телефонам, які могли слухати спецслужби.

Почав шукати інформацію про Бар-Кончалабу. Посміхався, що бувають прізвища ще дивніші, аніж у мене. Зробив невеличке досьє на цього Владюшу, зберіг його у теці по справі. Завжди намагався все документувати. Це допомагало і при розслідуванні, і коли здавали клієнту акт виконаних робіт. Тоді видно було, що ми відпрацювали свої тисячі.

Невдовзі прибігла Понамка, попросила чаю.

– У тій кав’ярні біля УВС такі смачні тістечка! Я з’їла два й одне поцупила у Сєні! – реготала Понамка. Тут вже і я здивувався, куди в неї лізе. Але цікавило мене інше.

– Він щось розповів про викрадачів?

– Дещо. У ментів наказ не чіпати цих пацанів.

– Чий наказ?

– З Києва. Начебто років десять тому були неприємності, тих хлопців з шаблями зупинив пост ДАІ, почали вимагати хабаря, і даїшників порубали, наче капусту.

– Порубали?

– Порубали. Шаблями позтинали голови. Звісно, що скандал, операція «Перехоплення», пацанів затримали, коли вони їхали до якоїсь пристані, оточили, запропонували здатися. А пацани кинулися з шаблями в атаку. Поклали ще чотирьох ментів, поки їх перестріляли. Скандал тоді зам’яли, а пізніше вийшов наказ не чіпати хлопців з оселедцями. Тим більше, що вони рідко коли тут з’являються і далі Оклункова не їдуть, а здебільшого їх бачать у районах біля ріки Снів.

– І хто вони такі?

– Невідомо. Але Сєня сказав, що про них може знати один київський хрін, оцей Бар-Кончалаба. Ти дізнався про нього?

– Так, він письменник із Києва, пише книжки про чудовиськ.

– Про чудовиськ? – Понамка зареготала. – Казки, чи що?

– Та ні, наче не казки.

– Пробий його адресу, телефон, треба з’їздити, поспілкуватися з ним.

– З’їздимо, але спочатку треба навідатися на пристань, – я переповів Понамці інформацію від клієнта. Вона зраділа.

– О, на стрільця і звір біжить! Поїдемо, подивимося, що за хлопці!

– Понамко, вони небезпечні, – нагадав я.

– Красю, так і ми ж не цукрові! Я – кандидат у майстри спорту по боксу, ти – зек зі стажем, нас мусять боятися! – вона засміялась, коли побачила, як я насурмився. Не любив, коли мені нагадували про тюрму. – Ну, не ображайся, я жартую! Все, на сьогодні зачиняй офіс, відпочиваємо. Завтра о п’ятій ранку я заїду за тобою. До тієї пристані десь три години їхати, у нас буде час все там оглянути і підготуватися до зустрічі.

– Візьми пістолет, – попросив я.

– Красю, ти ж знаєш, що мої кулаки кращі за пістолет! Не хвилюйся, все буде добре! Чи й не небезпека, клоуни якісь! – Понамка зареготала.

Я з нею не погодився, але з поваги до керівника посміхнувся. Вона пішла, я зачинив офіс, побалакав ще з Петром, який питав, а чи можна на сонячне харчування перевести курей. Потім пішов до магазину. Купив там булок, ковбаси, сиру, майонезу, щоб наробити бутербродів у дорогу. В дорозі моя добра панна Понамка Хаос любила поїсти.

Розділ 2

Кривава різанина на пристані

Я заснув десь о дев’ятій вечора, перед тим примусивши себе з’їсти варене яйце та випити чаю з цукром. Прокинувся о четвертій. На вулиці ще було сіро, але потроху світало. Я вийшов надвір, розпалив грубку, щоб підігріти чаю, розстелив килимок і почав робити комплекс йогічних вправ. Чув, як хтось проскрипів на старому велосипеді, мабуть, рибалка, що поспішав зайняти краще місце на березі. Потім прошвендяли до міста двоє п’яних хлопців, що понуро лаялися між собою. Я стояв на голові і зосереджувався, щоб заспокоїтися, бо поїздка мені дуже не подобалася. Але залишити мою добру панну Понамку одну я не міг, а відмовити її від поїздки було неможливо.

То я закінчив вправи, одягся, поклав у торбу приготовані ще звечора бутерброди та обід, присів чекати. Навколо було добре. Он пробіг заєць, який, мабуть, точив вночі капусту на дачах, а тепер тікав до лісу, щоб перепочити. Якось мені довелося рятувати зайця, що потрапив у лісі в зашморг, встановлений браконьєром. Я ходив за дровами, знайшов уже майже придушене звірятко. Розплутав зашморг і відпустив. Понамка потім казала, що дарма, бо ніколи не куштувала зайчатини. Але я не зміг би дорізати зайця, знімати з нього шкіру. Ні, це не по мені, я навіть цілі тушки курей чи кроликів намагався не брати, а тільки щоб вже порубане. Понамка сміялася з цієї моєї слабкості, вона була мисливицею за духом, і страх крові їй важко було зрозуміти.

Почув гуркіт двигуна. Це Понамка на своїй мазді. Вийшов, вона під’їхала, я сів на передньому сидінні, одразу дістав бутерброд, але Понамка закрутила головою.

– Що? – здивувався я, бо від їжі Понамка відмовлялася вкрай нечасто.

– Вчора перебрала, – сумно сказала вона.

Я не питав подробиці, але бачив, що Понамці дійсно погано. Вона двічі виходила проблюватися, потім я дав їй чорного чаю з термоса, який теж прихопив з собою. Десь тільки за годину Понамка ожила, а потім і зовсім попросила бутерброд. Поки доїхали, з’їла сім штук і примусила мене з’їсти восьмий. Я не хотів, не звик снідати так рано.

– Слухай, ти чи дійсно сонцем харчуєшся? – спитала Понамка, яка вже розчервонілася і посміхалася. Лускала насіння, якого я узяв з собою цілий пакет. У торбі був ще обід, який я теж приготував, щоб нічого не купувати у дорозі. Не довіряв стравам, які там продавалися.

– Ого! Що це за збіговисько! – Понамка роздивлялася одразу п’ять чорних позашляховиків, що стояли на узбіччі.

– Якісь братки, – я побачив десятків зо два міцних хлопців, що сиділи за столиками у лісочку і снідали. – Що вони тут забули?

– Може, приїхали відпочити на природі? – посміхнулася Понамка.

– А що, як вони теж їдуть на пристань? – злякався я.

– Красю, до пристані ще сорок кілометрів, думаю, що в них якісь інші справи. Кажи, куди їхати, бо я цих країв не знаю.

Я узяв мапу і став штурманом. Ми звернули з шосе, поїхали розбитою асфальтовою дорогою до села. Але перед селом з’їхали на путівець, щоб не світитися. Об’їхали село, заїхали у ліс, зупинилися у кущах. Я дістав з багажника маскувальну сітку, накрив мазду, яка одразу стала непомітною.

– Красю, люблю твою завбачливість! – засміялась Понамка. – Ходімо до пристані.

Пішли не дорогою, а кущами. Тихенько, без розмов, прислухалися. Нічого підозрілого не помітили. Вийшли до річки. Ліс на обох берегах. Тільки путівець і дерев’яна пристань – простий настил на палях і кілька старих гумових шин, щоб човен чи кораблик не дралися бортом.

– Засядемо ось там! – Понамка показала на невеличкий пагорб поруч. З пагорба добре видно було і пристань, і дорогу до неї.

Пішли на пагорб, знайшли зручне місце у кущах.

– А дивися, тут хтось вже сидів, – Понамка показала на кілька недопалків у піску. Я підняв один, роздивився.

– Не дуже свіжі.

– Ну, мабуть, два тижні тому залишені, коли ті клоуни припливали, – кивнула Понамка.

– Може, і зараз хтось прийде? – злякався я.

– Може. Давай вище сядемо.

Ми піднялися вище, сіли так, щоб бачити все, з можливим спостерігачем включно. Було тихо, але якось тривожно. Я намагався триматися, не панікувати.

– Дай чаю, – сказала Понамка.

Я вилив їй залишки з термоса, подумав, що треба купити ще один, бо цього Понамці замало.

– Так, одинадцята. По позиціях, – сказала Понамка, випивши чаю. – Я сиджу тут, а ти піднімися на пагорб і дивися на річку. Щоб клоуни не послали розвідку і не зайшли нам у тил.

– Слухаюсь.

Мені не дуже хотілося іти кудись самому, але наказ є наказ. Я обережно піднявся на пагорб, знайшов місце, з якого добре проглядалася ріка. Вмостився, нервовий та напружений. Невдовзі почувся гуркіт двигуна. Здається, вантажівка. Мабуть, привезли обладнання. Двигун стих. Я стежив за рікою, що звивалась серед пагорбів. Я чекав, що ось зараз на річці з’явиться човен, можливо, моторка. У Оклункові човен з двигуном звався моторкою, а ось у селах моторкою вже був велосипед з маленьким двигуном, тобто примітивний мопед. Я посміхнувся, згадавши про це, а потім заціпенів. Бо на річці з-за пагорба вигулькнув корабель. Справжній корабель! З рядами весел по кожному борту, навіть зі щоглою, на якій, щоправда, не було вітрил. Бо і вітру не було. Але і без вітрил корабель легко та швидко мчав річкою, аж наче летів. Удари весел, і ось він вже стрімко наблизився. Керманичем корабля був високий чоловік з оселедцем, у шароварах та при шаблі. Ще двоє з оселедцями стояли на носі. Біля них бігали кілька поголених чоловіків з нагайками, якими лупцювали когось. Чи не тих, бува, що сиділи на веслах у трюмі? Корабель вже був біля мене, я аж втиснувся у прохолодний пісок. Потім згадав, що треба попередити Понамку. Вичекав трохи і побіг щосили до неї. Мчав до Понамки, як раптом побачив увіткнутий у пісок термос. Мій термос. Загальмував і вирячився на нього. Спочатку злякався, що на Понамку напали, озирнувся. Потім зрозумів, що це знак, пересторога. Мабуть, щоб я був обережний.

Далі не біг, а тихенько пішов схилом. Ось і кущі, де залишив Понамку. Ось і вона, притисла палець до губ. Я кивнув. Тихо сів. Вона показала вперед. Ага, ми спостерігали за пристанню не одні. Якийсь чоловік у камуфляжі сидів на розкладному стільці нижче по схилу і роздивлявся пристань у бінокль. Щось записував у невеличкий блокнот, що тримав на колінах.

Тим часом корабель вже був біля пристані, але чомусь проскочив її. Я спочатку здивувався, але потім побачив, як він розвертається у широкому затоні метрів за двісті. І ось тепер вже мчав до пристані. Поголені чоловіки стрибнули на пристань, прив’язали швартові, подали трап, яким зійшли троє високих хлопців, з оселедцями та вусами. З ними зійшли ще троє голомозих, а троє залишилися на кораблі.

Прибульці пішли до вантажівки, біля якої стояли двоє чоловіків у звичному одязі. Мабуть, водій та експедитор. Видно було, що вони злякалися. Особливо, коли побачили, що люди з оселедцями при шаблях, а голомозі при кинджалах. Я роздивлявся їх у бінокль, який теж узяв з собою. Понамка жестом попросила подивитися. Я спочатку заглянув, що писав той спостерігач з блокнотом. На чистому аркуші сьогоднішня дата і таке: «П – 3, С – 6, Р – десь 20». Що це означало? Віддав бінокль Понамці.

Так, ось ті, хто приплив, підійшли до тих, хто приїхав. Віддали гроші. Експедитор навіть перелічувати не став. Водій швидко відчинив фургон, голомозі заскочили всередину і витягли кілька ящиків. Я побачив, що Понамка дивиться кудись убік. І сам подивився туди. Ледь не скрикнув, бо лісовою дорогою до пристані мчали ті п’ять позашляховиків, які ми бачили вранці. Схопив Понамку за руку, мовляв, я ж казав, що це не просто збіг! Понамка кивнула. Чутно, як здивовано матюкнувся наш сусід, який теж подивився убік.

– А це ще що за херня? – тихо спитав він сам у себе.

Позашляховики вилетіли до пристані і вишикувалися півколом. З них вийшли ті міцні хлопці, яких ми бачили. У більшості в руках були бейсбольні бити, у деяких і кобури з пістолетами. Побачив, що сусід додав до свого запису: «Б – 18». Код якийсь, чи що?

Гості наближалися до хлопців з корабля. Водій і експедитор злякалися ще більше. Ладні були тікати, але боялися. Один з оселедцем щось сказав, і пацани аж кинулися до машини. Стрибнули у кабіну, двигун спочатку не заводився, уявляю, яка там була паніка. Нарешті рушили з місця, обережно оминули позашляховики і погнали лісовою дорогою. Фургон аж стрибав на ямах, але водій швидкості не зменшив.

Тим часом біля пристані почався рух. Вісімнадцятеро гостей, що приїхали на позашляховиках, стали навпроти шістьох, які припливли на кораблі. Троє хлопців з оселедцями стояли першими, троє голомозих прикривали тил та фланги. Он з корабля збігло ще троє. Але навіть після цього рахунок був 18 на 9. З натовпу братків вийшли двоє. Щось говорили до хлопців з оселедцями. Побачив, що сусід щось записував. Дрібними літерами, попросив у Понамки бінокль. «Раїф Гянджинський та Едік Сокол». Це ще хто?

Понамка забрала бінокль. У неї гірший зір, а я і так добре бачив. Розмова на пристані тривала. Братки напирали на тих, хто приплив на кораблі, «морячків». Судячи з усього, пояснювали, чим ті завинили. У братків завжди така тактика. Але «морячки» не схильні були поступатися. Двоє головних у братків щось їм казали, махали руками, зверталися до хлопців з оселедцями, а ті стояли незворушні. Тим часом інші братки почали потроху брати у кільце «морячків». І щось мені здавалося, що миром все не закінчиться. Почув, як забилося серце. Став дивитися у пісок, щоб заспокоїтися.

– Йоп! – аж зойкнув наш сусід, і з пристані почулися крики.

Я підняв голову і побачив шалену бійку. Троє з оселедцями рубали братків шаблями! Я таке бачив лише в кіно! Брали і рубали! Он валявся один з командирів братків, у якого тіло було окремо, а голова – окремо. Почулися постріли. Це хтось з братків почав стріляти. Впритул, але ті «морячки» не падали! Рубали далі! Голови, руки! І братки не витримали, побігли! Їх переслідували і вбивали! І хлопці з оселедцями, і голомозі! Рубали шаблями, штрикали кинджалами! Крики, ще кілька пострілів, один з голомозих упав, а хлопцям з оселедцями хоч би що, рубали далі.

З галявини біля пристані втекло лише кілька братків. Рахував тіла, що залишилися. П’ятнадцять. З них декілька поранених, але їх тут же добили. Всіх! Голомозі перерізали горлянки вмілими рухами кинджалів.

Мене аж теліпати почало від цієї бійні. А потім побачив, як голомозі почали відрізати голови вбитим браткам. Відрізали і складали у великі клунки. Раптом один з оселедцем захитався. Мабуть, був поранений. Один голомозий лежав мертвий, а один був поранений. Кров. Багато крові. Наш сусід знизу дістав фотоапарат і почав обережно знімати. Двоє з оселедцями відвели пораненого товариша на корабель. Голомозі віднесли своїх. Потім повернулися, забрали спочатку ворожі голови у мішках, а потім ящики з обладнанням. Повантажили все на корабель, відштовхнулися від пристані, і ось вже весла вдарили по воді й корабель помчав за течією вперед.

– Охеріти! – вимовив дядя попереду. Понамка несподівано зірвалася, вискочила з нашої хованки і стрибнула на нього, збила з ніг, повалила долілиць на пісок і приставила пістолет (таки взяла!) до голови чоловіка.

– Лежи тихо! – прошепотіла йому. Переляканий чоловік і не намагався чинити опір. – Ти хто, в біса, такий?

– Я рибалка, половити збирався… – зашепотів чоловік, а Понамка гепнула його рукояттю по голові. Добряче приклалася, розбила до крові, чоловік застогнав.

– Падло, не дратуй мене! – сказала йому Понамка і натиснула дулом на потилицю чоловіка. – Повторити питання?

– Ні, не треба. Я з ФСБ!

– І що тут робиш?

– Стежу за пристанню!

– Для чого?

– На предмет виявлення шляхів контрабанди.

– Хто ті люди з позашляховиків?

– Не знаю, я…

– Тебе пристрелити і кинути в ріку? – спитала Понамка. Не погрожувала, просто поцікавилася. Вона три роки працювала в міліції, вміла розмовляти за допомогою насилля.

– Це бандити. З Москви. У них тут були якісь справи.

– Які?

– Я не знаю, чесне слово! Не знаю. Несподівано приїхали, вперше! Я ж тут тільки місяць працюю, раніше їх не було.

– Хто такі Раїф Гянджинський та Едік Сокол? Ти записав їх.

– Це злодії у законі. З колишнього клану діда Хасана. Вони займалися наркотою, у Москві.

– А тут що робили?

– Не знаю, може, якісь канали налагоджували. Кордон же поруч.

– Хто їх убив?

– Що?

– Хто ті люди, що припливли на кораблі?

– Ми їх називаємо козаками. Якесь угруповання, яке не підкоряється Києву.

– Як не підкоряється? – здивувалася Понамка.

– Ну, я всіх деталей не знаю, мені було доручено спостерігати за ними.

– Для чого?

– Щоб з’ясувати, хто за ними стоїть.

– І хто?

– Я не знаю! Я ж кажу, тут тільки місяць. За цей час вони припливали тричі.

– Минулого разу з ними був хлопець?

– Так, якийсь довгий такий, білявий! Сів до них на корабель, я бачив.

– Добре. Тепер лежи тут і рахуй до тисячі. Потім підеш. Якщо раніше, то пристрелю. Зрозумів? – поцікавилася Понамка.

– Зрозумів! – запевнив чоловік. – Лежатиму! Рахуватиму!

– Руки! – наказала Понамка.

– Навіщо? – спитав він.

– Руки, – повторила вона, і я аж свої руки за спину завів, бо була в її словах якась залізна переконливість.

Дядько поклав руки за спину, Понамка зв’язала їх ремінцем бінокля, обшукала чоловіка. Знайшла пістолет. Вийняла обойму. Залишила чоловіка, сама побігла у кущі. Я за нею. Ми спустилися з пагорба і побігли лісом. Не зупинялися аж до машини. Сіли і поїхали. В мене почалася істерика. Я скрутився на сидінні і тремтів, бо перед очима була та бійня.

– Ти бачив це! – крикнула Понамка і вдарила долонями по керму. – Круті чуваки, як вони поклали тих братків! З одного удару зрубали голови! Я таке тільки в кіно бачила! Я лише не розумію, чому їх кулі не брали?

– У них панцирі під одягом, – пояснив я, а сам схопився руками за голову.

– Панцирі? Молодці, все продумали! Братки не чекали, думали, що затопчуть лошків, а тут наштрикнулися на шаблі! Слухай, а ці хлопці з оселедцями, вони зовсім не клоуни! Справжні бійці! Я ж займалася фехтуванням, то можу сказати, що в них рівень майстра спорту, не менше!

– Ти займалася фехтуванням? – здивувався я.

– Так, поки мене не дискваліфікували.

– За що?

– Ну, одна моя суперниця зіграла проти правил, і я їй вмазала. Кулаком, два зуби вибила. Цього мені не вибачили, довелося зосереджуватися на боксі. Але ці хлопці, вони б могли виступати за збірну! Вони наче виросли з шаблею у руках, так добре рубалися!

Я не розумів захоплення Понамки. Я не любив кров, не любив вбивств. А тут вбили півтора десятка людей. Вбили на наших очах.

– Треба віддати гроші і відмовитися від цієї справи, – сказав Понамці, а вона закрутила головою.

– Ти що! Та я таку справу і без грошей би розслідувала!

– Від цих людей треба триматися якнайдалі!

– Красю, не сси! Ну і рубаки! Круті, капець! – Понамка натиснула на газ, ми вже вилетіли на шосе, легко обганяючи інші машини.

– А куди це ми? – спитав я, коли побачив, що ми промчали поворот на Оклунків.

– До Києва, Красю, до Києва! Дзвони тому Бар-Кончалабі, треба зустрітися та побалакати про цих пацанів з шаблями.

Розділ 3

Поїздки та польоти

Я набрав номер, Бар-Кончалаба швидко відповів. Був готовий зустрітися. Домовилися, що увечері в Києві.

– Чудово! – Понамка несподівано вдарила по гальмах, машина зупинилася, я ледь не вилетів у лобове скло. Добре, що завжди застібав пасок безпеки.

– Що? – спитав її.

– Я не можу! Одягай! – вона кинула мені боксерські рукавички для набивання ударів. Сама одягла звичайні. – Виходь, виходь!

– Понамко, мені погано! – поскаржився я.

– Зараз стане добре! Виходь!

Я вийшов з авто, одягнув ці квадратні рукавиці, Понамка почала по них лупити. Машини, що їхали поруч, сигналили такій дивині на узбіччі. Понамка не звертала уваги, гилила і гилила.

– Ухиляйся! Атакуй, відступай! – крикнула вона. Танцювала навколо мене хвилин двадцять, я вже рук не відчував, а вона все била і била. Нарешті відстрибнула, зігнулася навпіл і важко дихала. Я теж був ледь живий. Плювався, хекав, схопився за серце. Понамка поплескала мене по плечу. – Молодець, поїхали!

Вона була задоволена, попленталася до машини. Поїхали далі. Понамка спитала про їжу. Зупинилися, і вона сіла обідати. Змела все за п’ять хвилин. Далі до Києва вже не зупинялися. Зустрілися з Бар-Кончалабою на Дарниці, зайшли у якийсь генделик. Понамка замовила два пива і чай для мене.

– То про що ви хочете поговорити? – спитав Бар-Кончалаба, високий тлустий чоловік з непевним поглядом.

– Про пацанчиків з шаблями і при оселедцях, які плавають по річці Снів, – Понамка любила питати прямо.

– О! Добре, – кивнув Бар-Кончалаба. – П’ятдесят баксів.

Ми подивилися на нього. Я думав, що це якийсь жарт. Але в нього був цілком серйозний вираз обличчя.

– Що? – скривилася Понамка.

– Моя консультація коштує п’ятдесят доларів, – трохи схвильовано пояснив Бар-Кончалаба.

– Якого хера? – прямо спитала Понамка.

– Бо я найкращий у цій країні фахівець по чудовиськах! То, звісно, мої консультації коштують грошей, адже я володію унікальною інформацією! – гордо заявив Бар-Кончалаба.

Я побачив, що зараз Понамка вмаже йому по пиці. Скандал у Києві нам був непотрібний, бо при Понамці пістолет і, взагалі, ми ж цивілізовані люди. То схопив її за руки і зашепотів, що гроші впишемо у витрати і цю консультацію оплатить клієнт. Понамка легко звільнилася від мене, зібрала руки у кулаки, але в останню мить роздумала бити.

– Добре, ми заплатимо, але твоя інформація мусить коштувати п’ятдесят баксів.

– У цьому не сумнівайтеся! – з полегшенням зітхнув Бар-Кончалаба, який, здається, відчув, що був на небезпечній відстані від власного заюшеного носа.

– То що це за люди? – насідала Понамка.

Бар-Кончалаба зніяковів, розчервонівся, опустив очі додолу.

– Вибачте, але гроші вперед.

– Ох ти ж диви, який торгаш! – здивувалася Понамка. – Красю, видай.

Я відрахував чотири сотні гривень, тоді це було півсотні баксів. Бар-Кончалаба з задоволенням сховав гроші у кишеню.

– Що ви хочете почути?

– Хто вони?

– Самі себе вони називають паничами. Це реліктова група запорізьких козаків, яка збереглася у віддалених районах ріки Снів.

– Запорізьких козаків? – перепитала Понамка і потягнулася до шиї письменника. – Гроші поверни, брехло!

– Я не брешу! Не брешу! Вони носять оселедці та вуса, а також одяг ще тієї пори! Жупани, шаровари, свитки! І розмовляють вони старовинною українською, якої вже зараз немає! А ще вони дуже небезпечні і, коли що, хапаються за шаблі, які завжди носять з собою!

Понамка забрала руку, Бар-Кончалаба з полегшенням зітхнув і продовжив.

– Вони майже не з’являються тут, у Рабських землях, як вони називають наші краї. Лише іноді приїздять щось купити. Для цього використовують ріку Снів, бо по суходолу шляху до них не існує. Міліція тут їх намагається не помічати, а вони намагаються не конфліктувати з міліцією.

– Пливти до них довго? – спитала Понамка.

– Десь два дні. Але справа в тому, що просто так не допливеш.

– Чому?

– Бо ріка Снів починає плутатися, розпадатися на купу річищ. Щоб проплисти там, треба дуже добре знати ті краї. Усі інші там заблукають, сядуть на мілину чи втопляться у болотах.

– А впасти на хвіст цим товаришам можна?

– Якщо паничі захочуть, вони можуть вас узяти. Але якщо не захочуть, то ніщо не зможе примусити їх пустити чужого на корабель.

– То, виходить, до їх краю ніяк не добратися?

– Ні. А навіщо вони вам? – підозріло спитав Бар-Кончалаба.

– Вони викрали одного хлопця. Нам треба його повернути, – чесно пояснила Понамка.

– Все, можете з ним попрощатися. Ніхто не повертався звідти, – запевнив Бар-Кончалаба.

– Ну, це ще подивимося! – Понамка не любила здаватися.

– Вони не відпускають чужих, – наполягав Бар-Кончалаба.

– А якщо я запропоную обміняти нашого хлопця на одного з них?

– Кого з них? – здивувався Бар-Кончалаба.

– Ну, на цих, з оселедцями. Наступного разу я нападу на них і візьму у полон одного чи кількох. Буду вимагати, щоб вони повернули хлопця, а я тоді вже віддам їм полонених.

– Ні, – Бар-Кончалаба рішуче закрутив головою. – Так не вийде. Для паничів страшенна ганьба потрапити у полон. Навіть якщо вам вдасться захопити хоч одного панича живим, ніхто не дасть за нього і копійки, бо паничам не потрібен воїн, якого можна полонити. Вони на нього і кінський кізяк не обміняють.

Бар-Кончалаба говорив переконливо, не вірити йому причин не було.

– А дороги суходолом туди точно немає? Може, стежка якась? – не здавалася Понамка.

– Ні, бо чому тоді паничі лише на кораблі дістаються сюди? – розвів руками Бар-Кончалаба.

Понамка замислилася. Тоді у розмову вступив я, не дарма ж ми заплатили цьому хлопцю.

– А чому одні з оселедцями, а інші голомозі? Перші з шаблями, а другі – з кинджалами? – поцікавився я.

– З оселедцями і шаблями – то самі паничі, а з поголеними головами і кинджалами – їх слуги. Є ще раби, яким заборонено голитися і брати до рук зброю.

– То раби сидять на веслах? – здогадався я.

– А ви що, бачили корабель паничів? – Бар-Кончалаба аж підхопився.

– Слухай, а якщо повітрям? – несподівано спитала Понамка.

– Чим? – ми з Бар-Кончалабою перепитали хором.

– Повітрям! У мене є знайомий, у нього – літак. Якщо полетіти до цих, як їх…? – спитала Понамка.

– Паничів, – підказав Бар-Кончалаба.

– Паничів. Суходолом не пройдеш, річкою – заплутано, але повітрям то можна!

– Ніхто не погодиться туди летіти! – скривився Бар-Кончалаба.

– А зараз спитаємо! – Понамка почала набирати номер. Ми дивилися на неї, як на рулетку у казино. Виграємо чи програємо? – Алло, Ігорьок, привіт, це Понамка. Слухай, а ти літаєш зараз? Та треба злітати в одне місце. Розумію, що грошей коштує. Як далеко летіти? Зараз спитаю, – Понамка подивилася на Бар-Кончалабу. – Скільки туди летіти?

– Та десь кілометрів двісті, не більше.

– Двісті кілометрів туди і двісті назад. Так, без посадки, просто дещо подивитися. Так, я розумію, що рахунок на тисячі. Гроші є, не хвилюйся. Коли можемо летіти? Завтра? Чудово! Так, купуй пальне, завтра вранці будемо у тебе! Звісно, з готівкою! Бай! – Понамка радісно подивилася на нас. – Ось бачите, а ви боялися, що не полетять! Полетять!

– Слухайте, а візьміть мене! – зненацька попросив письменник.

– Тебе? – Понамка посміхнулася, я відчув, що зараз погодиться, бо добра душа, то втрутився.

– Це коштуватиме грошей, – сказав серйозно. – Польоти – справа дорога.

– Добре. Скільки? Сто, двісті гривень? – спитав Бар-Кончалаба. Понамка закрутила головою в тому сенсі, що і так візьмемо, а я зареготав.

– Гривень? Та за двісті гривень тебе тільки в салон пустять посидіти! – поважно сказав я.

Я планував торгуватися, вичавити з нього хоча б сто баксів, але цей Бар-Кончалаба несподівано запропонував нам назвати суму.

– Половину вартості польоту. Це десь тисячі чотири гривень, – сказав я.

– А звідки ти знаєш, яка буде вартість? – не повірив Бар-Кончалаба.

– Бо я останні три роки сиджу на авіасимуляторах і знаю витрати пального по всіх літаках. У «Ан-2» витрата пального – літр на кілометр.

– Чому так багато? – скривився письменник.

– Бо «Ан-2» – старий літак, жере, як не в себе. Нам потрібно двісті літрів туди, двісті – назад, ще хоча б сотня літрів запасу. Півтонни це п’ять тисяч. А ще оренда літака, – пояснив я економіку.

– Добре, я згоден, – несподівано сказав Бар-Кончалаба. Навіть торгуватися не став!

– Гроші вперед, – я був суворий.

Він віддав сотні, які отримав від нас. І ще кілька зверху.

– Цього замало, – я розвів руками, мовляв, тільки вся сума вирішить справу.

– Решта в мене вдома. Ви ж на машині? Давайте заїдемо, я візьму гроші, речі і поїдемо. Добре?

– Добре, тільки я мушу пообідати, – сказала Понамка, якій, здається, сподобалося, як я відбив половину дороги.

– Тільки не тут. Занадто вбоге меню, – покрутив носом я.

– Чого? Сандвічі, горішки, чіпси! – Понамка любила нездорову їжу.

– Це отрута! Треба знайти нормальний заклад, – наполягав я.

– Біля мене є хороший ресторан. Недорогий, і добре готують, – запропонував Бар-Кончалаба.

– Поїхали! – миттю вирішила Понамка.

Ми підвезли письменника додому, він побіг збиратися, а ми пішли вечеряти. Точніше вечеряла Понамка, а я лише пив каву. Моїй добрій панні приносили все нові тарілки, які вона спорожнювала з дивовижною швидкістю.

– Мені не подобається цей Кончалаба, – сказав я, почекавши, поки Понамка трохи вгамує свій голод. – У нього брехня в очах. Гнилий тип.

– Ну, може, і гнилий, але багато чого знає, – Понамка вже пила чай, і очі її посоловіли.

– Чого це він ув’язався летіти з нами?

– Йому цікаво, він же дослідник. Не хвилюйся, Красю, все буде добре. Злітаємо, подивимося.

– А далі що?

– Що?

– Як ми витягнемо звідти того хлопця?

– Ще не знаю. Можливо, доведеться десантуватися туди.

– Понамко, ти бачила, що це за люди! Вони відріжуть голову і прізвища не спитають!

– Так, люди жорсткі, це факт. Але ж я теж не подарунок. І взагалі, Красю, не бери дурного в голову. Полетимо, подивимося, що і як, потім вирішимо. Добре? – Понамка позіхнула.

– Добре, тільки ми зараз нікуди не поїдемо, тобі треба поспати.

– Ні, часу немає, – Понамка закрутила головою.

Я знав, що після такого столу їй потрібно поспати, думав, що робити, бо боявся стати жертвою водія, який заснув за кермом. На щастя, виявилося, що у Бар-Кончалаби є водійські права. То він сів за кермо, Понамка вляглася на задньому сидінні, і ми поїхали на Оклунків. У Понамки завжди був міцний сон, тому я скористався моментом, щоб розпитати Бар-Кончалабу.

– Як ці паничі ставитимуться до нас, якщо зустрінуть?

– Думаю, що не дуже добре. Вони зверхньо ставляться до чужинців.

– І вони завжди при зброї?

– Так. Завжди. З самого дитинства. Ще маленьким їм вручають іграшкові шаблі, які поступово робляться важчими. Коли дітям виповнюється дванадцять років, їм дають короткі шаблі і вони стають джурами. Джури ловлять рабів, чергують у куренях, а потім відправляються у башти на кордоні, де воюють з чудовиськами. Значна частина джур гине, а тим, хто виживає, вистригають оселедець і висвячують у паничі.

– Воюють з чудовиськами? Що це ще за чудовиська? – занервував я.

– Ну, це ж ріка Снів, дивний край, де все інакше, аніж у нас. Але не хвилюйся, ми ж будемо у повітрі, – не дуже переконливо заспокоїв письменник.

– А звідки ви знаєте все це?

– Я все життя вивчаю дива. Про «Сто чудовиськ України» чув?

– Ні, що це?

– Це моя книга, присвячена найцікавішим чудовиськам нашої Батьківщини.

– І де її можна купити?

– Ніде. Вона заборонена.

– Ким? – здивувався я, бо не чув, щоб книги забороняли.

– СБУ.

– За що?

– За дискредитацію іміджу країни. Нашій владі соромно і перед Заходом, і перед Сходом за те, що в Україні панують чудовиська, тому тема старанно замовчується. Про них не почуєш у ЗМІ, краще не згадувати про них в інтернеті, а книгу мою взагалі заборонили. Я два роки провів у тюрмі через неї.

– Ви сиділи через книгу? – здивувався я, бо зустрічав людей, які сиділи за вкрадену курку або взагалі ні за що, але щоб посадили за книгу!

– Так, через неї. Мене випустили за умови, що я забуду про чудовиськ.

– І навіщо ви вирішили полетіти з нами?

– Бо мені дуже кортить подивитися, що змінилося на ріці Снів.

Далі він почав розповідати, як два роки сидів у СІЗО. Не брехав. По різних деталях дуже легко зрозуміти, чи людина дійсно сиділа, чи переповідає з чужих слів. Він сидів. Розхвилювався, запалив цигарку. Ми мчали нічною дорогою. Я задумався про цю справу і заснув.

Прокинувся за кілька годин, коли Бар-Кончалаба спитав, куди повертати з Оклункова на аеродром. Я попросив заїхати в місто, зняв у банкоматі гроші, потім довелося будити Понамку, яка сіла за кермо і повезла нас якимись путівцями на невеличкий аеродром неподалік кордону. Там ще з радянських часів залишилася злітна смуга, на якій тепер стояли кілька старих «Ан-2», один з яких готували до нашого польоту. До нас прибіг льотчик, хлопець років тридцяти, у комбінезоні.

– Привіт, Понамко, треба грошей дати, інакше не заправлять, – сказав він.

– Без проблем. Красю, розплатися, – наказала Понамка.

Я віддав гроші льотчику, той передав їх якимось двом чолов’ягам алкоголічного вигляду. Вони швидко перерахували купюри і побігли до сараю поруч. Звідти кожен викотив по бочці з паливом, яке швидко доправили до літака, почали заправляти. Я з недовірою дивився на цей «Ан-2», схожий на доісторичний релікт. Знався на літаках, бо багато часу проводив за авіасимуляторами на роботі, коли не було клієнтів. Там були сучасні літаки, реактивні винищувачі, а це якийсь привіт з минулого.

– А куди летіти? – спитав льотчик.

– На ріку Снів, – Понамка любила говорити прямо.

– А куди саме? – напружився льотчик, і я вже злякався, що він відмовиться і не полетить.

– До паничів. Це такі хлопці з оселедцями і шаблями, – сказала Понамка, наче про щось звичайне.

– А, до них, знаю! – чомусь зрадів хлопець.

– Звідки знаєш? – зацікавився Бар-Кончалаба.

– Та літав туди.

– Для чого?

– Вантажі возив.

– Що за вантажі? – насідав письменник.

– Не знаю. Мені замовили, я і возив.

– Хто замовив? – Бар-Кончалаба ледь не за петельки хапав льотчика.

– А хто це такий? – невдоволено спитав той.

– Не швиди, – строго сказала Понамка і відтіснила Бар-Кончалабу від льотчика. – І хто найняв тебе туди літати?

– Та бандити якісь, – пілот скривився, мабуть, через не дуже приємні спогади.

– Бандити? – ми з Понамкою здивувалися майже хором.

– Так, спочатку прийшов просто дядя, домовився про політ. Я погодився. Роботи небагато, будь-який клієнт важливий. Тільки він сказав, що на ріку Снів. Я відмовився.

– Чому?

– Бо там небезпечно. Ніхто туди не полетить!

– І що далі?

– А далі приїхав Батон. Знаєте Батона? – ми з Понамкою кивнули, бо Батон був відомим у Оклункові кримінальним авторитетом, який просидів десять років у тюрмі за вбивство, пару років тому вийшов. Більшість його колег по 90-х були вже у могилі, все в місті тримали прокуратура та менти, Батон дуже хвоста не піднімав, потроху щось там заробляв і сидів тихо. Але в деяких колах зберігав певний вплив.

– І що Батон?

– А що, дробовик дістав, сказав, що дуже поважні люди з Москви просять і треба летіти, інакше він мене в Оклункові знайде і переламає руки-ноги. Адресу мою назвав. Він же на наркоті, від нього всього можна чекати. Ну я і полетів. Кілька ящиків вантажу і троє пасажирів, на вигляд братки. Летіти десь дві години, до оцих, з оселедцями і при шаблях. Там вантаж скинули, щось ще завантажили. Полетів назад.

– А що за вантаж? – спитала Понамка.

– Слухай, моя справа возити. Менше знаєш, краще спиш! – помітно занервував льотчик, з чого стало зрозуміло, що возив він щось не дуже законне.

– І досі возиш?

– Ні, кілька місяців тому щось трапилося. Ми в черговий раз полетіли, а там на злітній смузі колоди дерев’яні навалені і ті хлопці стріляти по нас почали. Довелося летіти назад.

– А що трапилося?

– Не знаю. Бандити дуже лаялися, погрожували тим пацанам з оселедцями розборками.

– А тільки ти туди літав чи ще хтось?

– Кілька разів бачив ще літаки. Теж «Ан-2», російські. Які злітали перед тим, як я підлітав.

До льотчика підійшов один з мужиків, які вже залили паливо.

– Готово.

– Ну що, полетіли, – сказав пілот.

– Вибачте, а у вас парашут є? – спитав Бар-Кончалаба. Він помітно нервував, аж спітнів.

– Не хвилюйтеся, літак відремонтований, ресурсу ще набагато вистачить, то не впадемо, – спробував заспокоїти пілот.

– Та я не про те. Просто висоти боюся, – скривився письменник. – Дайте, будь-ласка, парашут, мені з ним спокійніше буде.

– Ну, добре. Васильович, дай парашут! – наказав льотчик.

Васильович приніс парашут і оцинковане відро.

– Про всяк випадок, щоб потім з підлоги не прибирати, – пояснив Васильович.

Ми зайшли до літака, там були не дуже зручні сидіння під стінками. Понамка одразу полізла у кабіну до льотчика. Той завів двигун. Літак весь здригнувся, у салоні почало трохи смердіти паливом.

– Якщо буде кидати або вібрація, не хвилюйтеся. Техніка стара, але надійна! – крикнув нам пілот.

Деякий час прогрівав двигун, нарешті літак потроху рушив з місця. Їхав, потім розвернувся, постояв, почав набирати швидкість. Котився просто полем, ніякої бетонної смуги не було. Стрибав по траві, а потім стрибки припинилися, ми відірвалися від землі. Мені було дуже страшно, я перший раз у житті літав по-справжньому. Бар-Кончалаба той молодець, перевірив парашут, одягнув його і посміхався задоволено.

Я дивився в ілюмінатор. Внизу були лани, лісосмуги, невеличкі села. Ми летіли невисоко. Можливо, щоб нас не засікли, бо політ, здається, був повністю нелегальним.

– Дивіться в ілюмінатори і не заплющуйте очей, а то блюватимете! – закричав нам льотчик.

Понамка з ним про щось розмовляла, вони реготали, задоволені. Я тримався за стінку і дивився в ілюмінатор. Поступово ланів ставало менше, а лісів більше. Потім помітив знайоме село. Ми його об’їздили, коли їхали до пристані. Он лісова дорога до неї, а онде і сама пристань. Господи! Трупи вбитих лежали, як їх і залишили! І машини, чорні позашляховики, стояли досі півколом!

– Напилися, чи що? – спитав Бар-Кончалаба, який не розумів, що то за тіла серед сосен. Те, що тіла без голів, він не помітив. Я не відповів, згадав бійню, мені стало страшно, намагався триматися. Літак між тим повернув ліворуч і почав летіти уздовж річки. Вона звивалася серед порослих лісом пагорбів. Місця були зовсім дикі, ані сіл, ані доріг, ліси і ліси. – О, туристи! – зареготав письменник.

Я побачив на річці корабель, стилізований під давньогрецьку трієру. Веслувальники були на палубі. Пасажири корабля виглядали сучасно, жодних тобі оселедців, одягнені були у шорти та футболки. Неквапливо гребли, здивовано дивилися на нас.

– Хто це? – спитав я.

– Туристи! На ріку Снів продають тури. Сплав на давньогрецькому кораблі серед дикої природи, – пояснив Бар-Кончалаба.

– Вони теж потраплять до паничів? – спитав я.

– Так. Хіба що заблукають і зможуть оминути.

Ми швидко обігнали корабель, полетіли далі. Бар-Кончалаба дістав якусь мапу.

– Що це? – спитав у нього.

– Та мапа, але неправильна. Зовсім не те позначене, – поскаржився письменник, але чомусь мапу роздивлявся уважно, потім подивився на годинник, щось наче рахував. Кивнув головою, сховав мапу. Мені не дуже сподобалися ці його дії, але нічого ж кримінального. Летіли далі. Ліси, ліси, ліси і серед них ріка. Заздрив туристам, навіть не підозрював, що в Україні є такі дикі місця, наче Сибір якийсь.

– Скільки вже летимо? – спитав Бар-Кончалабу, який час від часу дивився на годинник, наче чекав чогось.

– Тридцять дві хвилини.

За деякий час літак узяв убік від ріки. Бар-Кончалаба одразу побіг лаятися до льотчика. Той гучно пояснював, що триматися ріки небезпечно, краще узяти ліворуч, летіти над лісами.

– Вийдемо на ріку в районі фортеці, там ми раніше сідали, – сказав льотчик.

– Я все ніяк не зрозумію, про яку небезпеку він говорить? – спитав я у Бар-Кончалаби, який чомусь виглядав заклопотаним.

– Ну, там же чудовиська різноманітні. Я вам потім розповім все! – він знову роздивлявся свою мапу. Довго, потім посміхнувся, мабуть, результати йому сподобалися. Крутив головою і посміхався.

Несподівано щось дзенькнуло знизу об літак. Я подивився в ілюмінатор і побачив, як з лісу у нас летять стріли! Справжні стріли, наче у кіно!

– По нас стріляють! – крикнув я і відчув, що літак почав набирати висоту.

– Не хвилюйтеся, це стрибунці, або одноноги, – сказав Бар-Кончалаба. – У них луки з кам’яними гостряками, вони не проб’ють дюралюміній корпусу.

– Господи, що це? – я побачив велику галявину, якою мчали дивовижні тварюки, трохи схожі на людей, але в них була лише одна нога, потужна, з широкою ступнею. Ногою ці істоти відштовхувалися від землі і підстрибували одразу на кілька метрів вгору і на десятки метрів у довжину. Істоти порослі шерстю, з лев’ячими гривами на головах і з луками у руках. Посилали в нас багато стріл, стрибали за нами, але ми були швидші за них і занадто високо для їхніх луків.

– Примітивні істоти, але досить небезпечні, – пояснив Бар-Кончалаба. – Особливо, якщо зіткнутися з ними на землі. Можуть розстріляти, не наближаючись.

– Слухайте, що це, в біса, за краї такі? – спитав я нервово. Бо нічого не розумів.

– Ну, краї як краї, це ж ріка Снів, – розвів руками письменник.

– Чому тут так?

– О, це питання, відповідь на яке коштує дуже дорого. Я шукав її все життя і не знайшов. На жаль. Але не переймайся, тобі ж тут не жити. Злітаємо, подивимося з висоти пташиного польоту і додому. Не переймайся. Подивися, яка краса навколо.

Ліси, ліси, ліси, інколи серед них плями озер, пагорби, жодних ознак людей. А ми ж летіли вже досить довго.

– А це не Росія? – знову спитав я Бар-Кончалабу.

– Ні, Росія ж на сході, а ми летимо на захід. Це Україна. Точніше, територія між Росією і Україною, яка нікому не належить.

– А чого її досі не захопили?

– Тому що її важко захопити, а ще важче утримати.

– Стільки лісу! Не розумію, як його досі не випиляли.

– Це важко з технологічних причин, – Бар-Кончалаба зареготав не зрозуміло чому. Мені він не подобався, то я відвернувся від нього, дивився в ілюмінатор. Летіли. За деякий час я побачив попереду якусь фортецю з вежею.

– Фортеця! – закричав я.

– Де? – Бар-Кончалаба підбіг до мене і подивився в ілюмінатор. – Точно, вона!

Складена з кам’яних брил досить висока башта стояла на березі ріки, оточена дебелими мурами. Ми знову були над рікою! А он якісь люди бігають на стінах. З десяток. Я хотів спитати Бар-Кончалабу, що це за люди, а замість цього отримав по голові. Чимось важким. Завалився зі стільця на металеву підлогу, що вібрувала в такт двигуну. Щось темне заливало мені очі, я не знепритомнів, але був у якомусь дивному стані нокдауну.

– Бери праворуч! Праворуч, інакше я тебе застрелю! – почув я голос Бар-Кончалаби з кабіни.

– Ти що коїш? – скрикнула Понамка.

Постріл, який добре було чути, не дивлячись на гуркіт двигуна.

– Або береш праворуч, або я вас пристрелю! І хай хтось тільки рипнеться! – верещав Бар-Кончалаба.

– Праворуч не можна! Там небезпечно! – обізвався льотчик.

– Небезпека у моїй руці! Це пістолет! Хочеш отримати кулю в голову? Ні? Тоді лети, інакше застрелю! – валував Бар-Кончалаба.

– Слухай, краще поверни, бо цей навіжений дійсно тебе застрелить, – закричала Понамка. Кричала, щоб її почули, голос у неї був спокійний. У моєї панни були залізні нерви, вона не лякалася навіть у найжахливіших ситуаціях.

– Бери праворуч! – у Бар-Кончалаби була майже істерика.

– Туди не можна, ми загинемо! – стояв на своєму льотчик.

Ще постріл. Куди той клятий письменник стріляв? Хоч би літак не пошкодив!

– Спокійно! Я беру праворуч, беру! – прокричав льотчик, якого другий постріл, мабуть, переконав. – Уже взяв! Тільки мушу попередити, що там нас чекає смерть!

– Зменш висоту. Лети понад лісом, якомога нижче, – наказав Бар-Кончалаба. – І навіть не думайте рипатися, бо пристрелю! Обох! Мені втрачати нема чого!

– Що ти замислив? – спитала Понамка.

– Дещо! Зараз завезете мене, а потім летіть, куди захочете!

– Як довго летіти? – спитав льотчик.

– За моїми розрахунками десь півгодини.

– У нас не вистачить пального на зворотній шлях, – крикнув льотчик.

– Вистачить. А як ні, то сядеш у паничів, заправитесь там.

– Вони більше не приймають літаки!

– Поменше патякай, лети! – наказав Бар-Кончалаба.

Я тільки чув ці крики, нічого не бачив, бо очі заливало щось темне і тепле, у голові гуло. Я став рачки, витер очі рукою, трохи роздивився. Ага, онде стояв Бар-Кончалаба у дверях кабіни, він наставив пістолет на пілота. Мені запаморочилося в голові, і я сів, підігнувши коліна.

– Слухай, там же немає летовища, я не зможу приземлитися, – сказав пілот.

– А мені і не треба, у мене є парашут, – зареготав Бар-Кончалаба.

– Парашут несправний. З ним не можна стрибати. Давай повернемо назад, – запропонував льотчик.

– Не бреши, парашут я перевірив, він у робочому стані. Летимо.

– Що ти зробив з Красею? – спитала Понамка.

– Трохи пригостив по голові. Він живий, не хвилюйся.

– Навіщо ти чекав нас, щоб полетіти сюди, чому не полетів сам?

– Бо думав, що ніхто не погодиться. Льотчики – забобонні люди, їх важко переконати. А тут ви з’явилися і все вирішили! – Бар-Кончалаба зареготав.

– Там дійсно небезпечно! – дратувався пілот.

– Тримайся якомога нижче, і тоді у вас буде шанс врятуватися! – наказав письменник.

– У нас, а в тебе? – спитала Понамка.

– За мене не хвилюйся!

– Ти просто вистрибнеш? А що далі, куди ти підеш?

– Чула щось про Райгород? – хрипко сказав Бар-Кончалаба.

– Райгород? Що це?

– Місто для героїв, де вони отримують вічне життя і рай. Ось я туди.

– Що за маячня? – скривилася Понамка, яка була не схильна до метафізики.

– Не маячня!

– Ти віриш у рай? – Понамка зареготала.

– Ще раз засмієшся, і я тебе пристрелю, – крикнув ображений Бар-Кончалаба.

– Чорт, мужик, ми ж там всі загинемо! Туди пацани на винищувачах боялися літати, а не те що на цій шкарбанці! – закричав льотчик, який, судячи з голосу, дійсно дуже хвилювався. – Нам кранти!

– Не панікуй! Тримайся нижче, тільки за дерева не зачепись. Коли я вистрибну, розвернешся і повний вперед. У вас дуже хороші шанси врятуватися.

– Слухай, а можна і мені у той Райгород? – несподівано спитала Понамка.

– Що? – письменник дуже здивувався.

– Хочу з тобою у той рай для героїв.

– Ні!

– Чому?

– Тому! І не відволікай мене! Мовчи! – Бар-Кончалаба щось роздивлявся, мабуть, мапу. – Ага, он покинута фортеця. Тримайся праворуч від неї. Ще недовго! А ти сиди, де сидиш! – це він крикнув мені, бо я намагався підвестися. Але не міг. У голові бозна-що. Він добряче мене вдарив. Клятий письменник, я ж підозрював, що якийсь він гнилий, щось затіває!

Сидів на підлозі, вібрував разом з нею. Летіли. Ніхто більше не розмовляв, всі були напружені.

– Так, он він, Райгород! – крикнув Бар-Кончалаба. – Лети до того поля. І набирай висоту, я не хочу розбитися! Набирай! Там я вистрибну і летіть, куди хочете! Давай! Так, добре. І не намагайся зі мною жартувати! Я стрілятиму! Зрозумів? Стрілятиму!

– Спокійно! Спокійно! Стрибай, тільки не психуй! – попросила його Понамка.

– Я пішов. Всім залишатися на своїх місцях!

Бар-Кончалаба позадкував з кабіни.

– Не рипатися! – це він кричав мені. В нього був пістолет, звичайний ПМ. Я ліг на підлогу, притиснувши руки до голови. Бар-Кончалаба відкрив двері і визирнув. Потім крикнув: – Дякую за приємне товариство! Бувайте! – він стрибнув.

Слідом за ним із кабіни стрибнула Понамка. Зачинила двері, підбігла до мене.

– Красю, як ти? – вона допомогла мені підвестися і підвела до сидіння.

– Та нічого, добре, – кивнув я.

– Молодець, тримайся, все позаду! – вона витерла мені кров з обличчя. – Зможемо полетіти до тих паничів? Мені треба дещо подивитися, – спитала у льотчика.

– Та які паничі? З мене вистачить пригод! Додому! – верещав він.

– Чого він так злякався? – здивувався я, бо льотчик не був схожим на істеричку, але зараз поводився саме так.

– Не знаю, просто не чекав такого, – посміхнулася Понамка.

– Клятий письменник, – скривився я. – Відчував, що з ним щось не так!

– Ага, якийсь божевільний. Добре, що сам вистрибнув, а не довелося викидати, – вона зареготала. – Ну що, тримайся ось за поручень. Тримаєшся?

– Так, дякую, Понамко.

– Все буде добре, ми вже повертаємося.

Вона повернулася до кабіни, я дивився в ілюмінатор. Ріка, по берегах ліси, якась тінь майнула згори, я намагався побачити, що то було, втиснувся обличчям в ілюмінатор, але нічого не побачив. Підвівся, щоб перейти до протилежного борту і подивитися звідти, коли раптом удар, від якого літак здригнувся. Перерваний вереск пілота, лайка Понамки, я покотився по салону, ледь не почав блювати, так мені було зле і страшно. Підхопився, бо Понамка могла бути у біді, я мусив допомогти своїй добрій панні. Зробив кілька кроків і зупинився. Бо в ілюмінаторі по правому борту побачив величезного змія, який летів паралельно з нами. І тримав у величезній пащі пілота! А потім узяв убік від літака. Мене почало трусити від нервів! Двигун ревів, а літак нахилився вперед.

– Чорт! Красю, пілот кудись зник! Ми падаємо! – закричала Понамка. Кричала вона не тому, що злякалася, а просто перекрикувала двигун і інформувала мене про ситуацію.

Ми дійсно падали, літак нахилився вперед, і я побіг до кабіни. Ноги підгиналися, мене всього трясло.

– Фак, падаємо! – продовжувала доповідати Понамка. Я забіг у кабіну. Вона була вся у крові. І велика дірка ліворуч, якраз над місцем пілота. Самого пілота не було, змій схопив його і вирвав з крісла. – Земля! – закричала Понамка, і я побачив, що попереду на нас летіла земля, дерева, ліс. – От херня! – крикнула Понамка.

Я штовхнув її праворуч, на порожнє сидіння, а сам стрибнув у крісло, де раніше сидів пілот. Обома руками схопився за важіль керування, вперся ногами і потягнув його до себе. Двигун ревів, ми падали, земля ставала все ближче. Я помітив, що ми падаємо не так прямовисно, як раніше, але здавалося, що все одно нам забракне часу. Я відчайдушно тиснув важіль на себе і заверещав. А потім дерева, що були вже поруч, несподівано зникли, і ми побачили небо. Понамка радісно закричала, але нас завалило на правий бік. Я трохи зменшив оберти, намагався відчути літак. Мені вдалося його вирівняти.

– Йо, Красю, ти що – льотчик? – закричала Понамка і здивовано подивилася на мене.

– Ні, але десь тисячу годин на авіасимуляторах налітав. Щоправда, на сучасних винищувачах, а не на таких музейних експонатах, – я вже контролював літак, роздивлявся, куди летіти. – Понамко, витри кров з карти, – попросив її, бо сам боявся кинути важіль керування.

– Красю, ти крутий! А я думала, що ти порнуху годинами дивишся! Сидить, напружене таке, пика червона! – вона витерла мапу. У дірку, через яку витягли пілота, сильно задувало. І мені було страшно.

– Понамко, іди у салон, дивися в ілюмінатори по обидва боки, щоб нас знову не атакували, – попросив я.

– Добре! – вона стрибнула у салон.

– Чисто! – крикнула невдовзі. Я кивнув. Роздивлявся мапу. Але вона була до одного місця, бо це мапа території навколо Оклункова. От би мапу Бар-Кончалаби сюди! Згадав, що ми летіли до башти на захід, потім узяли на північ і так тримали, аж поки не дісталися покинутої фортеці. Потім узяли трохи на схід. То зараз летіти на південь і дивитися, чи не побачу знайомі орієнтири. Збільшив оберти, мені хотілося якомога швидше забратися звідси.

– Понамко, що там?

– Чисто! Красю, як виберемося, я тебе буду називати Нестеров! – крикнула Понамка і засміялася. Вони любила стресові ситуації, у ній починав грати адреналін, а мені було дуже страшно. Схопився за важіль, перелякано оглядався навколо. Потім подумав, що ніколи ж не садив «кукурудзник». Якби «F-16», я б його посадив, я стільки разів його садив, я знав, що робити! Але цей «Ан-2»! Хоча технологія приблизно однакова. Знизитися, зменшити оберти, трохи задрати ніс і все. Клятий письменник! У яку халепу нас втягнув!

Краєм ока я помітив щось праворуч.

– Понамко, праворуч! – закричав з переляку.

– Щось наближається! – Понамка зовсім не злякалася. – Диви, падла, дракон, чи що?

Мене почало трясти ще більше. Збільшив оберти до максимуму. Але ця шкарабанка така ж швидка, як гуска на дорозі. Дракон наближався до нас.

– Нам капець! – заволав я. Якби це був невеличкий літачок, щось на кшталт «Сессни-180», можна було б спробувати маневрувати, але не на цьому сараї з крилами!

– Не бійся! Коли воно наблизиться, розвернись до нього правим боком, три секунди і різко вниз! – крикнула Понамка.

– Що ти замислила?

– Виконуй! – строго закричала Понамка.

– Слухаюсь! – відповів я з якимось полегшенням. Бо тепер можна було не чекати вірної смерті від якогось прибацаного чудовиська, якого бути не може, а виконувати накази керівництва. Подивився праворуч. Тварюка наближалася. Як вона могла так швидко літати? А хер з нею, мені було начхати, Понамка знає, що робити.

– Давай! – крикнула вона.

Я повернув літак праворуч. Почув постріли. Постріли! Чотири постріли, а потім я різко звалив літак униз, майже штопор, але удар у крило, літак кілька разів крутнуло, мене ледь не викинуло з крісла. Змушений був кинути важіль, щоб втриматися. Потім таки схопив його, ледь вирівняв літак, озирнувся.

– Понамко! – заверещав щосили, бо злякався, що її викинуло у двері, через які вона стріляла.

– Спокійно! – відповіла вона. – Не бачиш ту падлу?

– Здається, ні!

– А що то тече з крила? – спитала Понамка. – Праворуч!

Я кинувся дивитися. Рідина, жовтувата рідина, наче «кукурудзник» вирішив посцяти. Рідина витікала зі вм’ятини, що залишилася після удару тварюки об крило.

– Бозна! – крикнув я, повернувся у крісло, а потім побачив, що стрілка на датчику пального швиденько прямувала ліворуч. – Херня, нам пробили бак!

– Ну, буває, не хвилюйся! – заспокоїла мене Понамка. Я дивився вниз. Під нами ліси. Сідати в них – вірна смерть.

– Понамко, нам потрібна галявина! Якесь чисте від дерев місце, де я спробую посадити літак. Десь поблизу, в нас усього кілька хвилин!

– Ліворуч ліси! Праворуч теж ліси! – бадьоро доповіла Понамка. Я вилаявся. Датчик почав подавати сигнали, що пальне закінчується. Я намагався порахувати, скільки цей сарай зможе планувати з вимкнутим двигуном. Думаю, що недовго.

– Ну що, Красю, будемо жити? – спитала Понамка, що залізла до кабіни. В руці у неї був пістолет.

– У тебе є зброя? – здивувався я, хоча ж вона стріляла з чогось у дракона і дивуватися я не мусив.

– Є! – Понамка задоволено посміхнулася.

– А чому ти не пристрелила Бар-Кончалабу?

– Красю, я – боксер, а не вбивця. До того ж у нього пістолет був уже у руці, а мені ще треба було його вихопити!

– Ліс закінчується! – крикнув я. Узяв трохи праворуч. – Нам треба дотягнути туди!

– Дотягнемо! – запевнила Понамка, і в цей момент двигун почав кахкати, а потім замовк. Пальне скінчилося.

– Спробуємо полетіти планером, – тихо сказав я. Ми поступово втрачали висоту і швидкість. Кінець лісу ставав все ближче, але не факт, що ми могли дотягнути до нього. – Понамко, біжи у хвіст! – наказав я.

– Для чого? – здивувалася вона.

– У хвості найбільші шанси вижити! Швидше!

– Я тебе не покину.

– Понамко, до біса розмови! У хвіст! – заверещав я.

Вона вистрибнула з кабіни.

– Міцно тримайся, буде сильний удар, втримайся, щоб тебе не розбило всередині літака! – крикнув їй. А сам розумів, що вже досить чітко бачу гілки дерев. Метрів тридцять до них, не більше. Ми летіли тільки за рахунок втрати висоти. Поле вже поруч. Встигнути! Встигнути! Я не закривав очей, хоч дуже цього хотів. Не можна було закривати, бо якщо нам пощастить, треба буде садити літак.

Я чув, як гілки почали шурхотіти по пузу літака, але ми не зачепилися, пролетіли ліс і вискочили на поле! Я потягнув важіль на себе, щоб хоч трохи задерти ніс. Ну і тепер дай Бог, щоб у траві не було глибоких ям. Тягнув важіль на себе, ось тепер можна заплющити очі. Удар! Літак підстрибнув, пролетів ще трохи, знову удар, і ми покотилися. Намагався гальмувати закрилками, коли несподівано попереду виник зарослий травою рівчачок. Колеса провалилися туди, літак став дибки, вперся носом у землю. Тріск, я стрибнув до салону, а літак гепнувся пузом догори. Я вдарився головою і знепритомнів.

– Красю! Красю! – мене плескали по щоках. Розплющив очі, побачив скривавлену Понамку. Вона помітила мій погляд і зраділа. – Живий!

Обняла мене. Ми були у літаку, який тріснув навпіл. Понамка допомогла вибратися з нього. Ми упали на пишну степову траву.

– Я ж казала, що виберемося! – кричала мені Понамка.

Я тільки головою крутив. Бо не вірив, що ми врятувалися. Спочатку від того навіженого з пістолетом, потім після загибелі пілота, а ще ж дракон, пробитий бак, сантиметри над деревами, рівчачок, який убив би нас, якби зустрівся на півсотні метрів раніше. Ну, і потім ми не вбилися, коли літак перевернувся. Якийсь ланцюг див!

– Живі! – верещала Понамка.

Я посміхнувся. Потім прислухався. Якийсь далекий тупіт.

– Красю, що? – спитала Понамка.

– Наче скаче хтось.

Ми прислухалися. І дійсно, тупіт копит.

– Он вони! – закричала Понамка і вказала у поле. Там до нас мчали з десяток вершників.

І я знову скривився, бо нічого доброго від вершників не чекав.

Розділ 4

Непрохані гості

Я підвівся, мене хитало, сяк-так озирнувся навколо. До лісу було далеченько, не втечемо.

– Це ті самі, – я кивнув у бік вершників.

– Ага, бачу, – сказала Понамка. – Паничі.

Попереду мчали кілька чоловіків з оселедцями, за ними голомозі.

– Може, пошугати їх пістолетом? – спитав я.

– Нічим шугати, набоїв немає! – зітхнула Понамка.

– Ти ж зробила тільки чотири постріли!

– Бо було тільки чотири набої. Інші вистріляла ще на травневі, все забувала зарядити, – вона зітнула плечима.

– Чорт! – скривився я.

– Та не бійся. Ми живі, то якось викрутимося.

– Вони і нам голови відріжуть, як тим бандюкам!

– Красю, не панікуй, – строго сказала Понамка. – Розмовляти буду я, а ти стій спокійно і не рипайся.

Вершники були близько. Тепер уже можна було бачити, що їхній загін поділений на три частини. Попереду на баских конях, одягнені у сині шаровари і червоні жупани, з-під яких виблискували обладунки, мчали чоловіки з оселедцями, озброєні шаблями. За ними на невеликих конячках поспішали молоді хлопці, підлітки років п’ятнадцяти. Одяг в них був не такий яскравий, шаблі менші, на голові волосся було зібране у довгі хвости. Останніми мчали голомозі, в них були зовсім дрібні коні, одяг сіренький, а зі зброї лише кинджали. За цими їхало ще кілька коней без вершників. Загін поспішав до нас, але не змішувався: підлітки не наважувалися наблизитися до дорослих з оселедцями, а голомозі до підлітків. Ось підлетіли до нас і стали підковою, наполовину оточивши. Я від жаху і дихати не міг, не те що говорити, а Понамка була спокійна.

– Доброго дня, – сказала вершникам. Ті роздивлялися нас. Роздивлялися вороже.

– Імати дівку, – кивнув чоловік з оселедцем.

Мабуть, це і був панич, про яких розповідав Бар-Кончалаба. Був він високий, широкоплечий, з вольовим обличчям і грізним поглядом. Такими ж були і його товариші, що ставили коней дибки і тримали руки на шаблях. Наказ панича побігли виконувати двоє голомозих. Один був років біля сорока, невисокий, але жилавий чоловік, другий – молодий, теж міцний хлопець. Вони і кинджалів не вихоплювали, мабуть, думали, що легко схоплять дівку. Помилялися, бо Понамка трохи змістилася убік, зустріла потужним ударом у щелепу першого, а потім напала на ошелешеного другого. І ось вони вже валялися на землі з заюшеними пиками, а Понамка вихопила їх кинджали. Я аж очі закрив, бо подумав, що зараз нас зарубають за цю зухвалість. Навіщо Понамка почала демонструвати свої боксерські вміння?

– Ач яка! – сказав панич. – Ти імай.

Я відкрив очі, побачив, що один з підлітків зістрибнув з коня і побіг до Понамки. Вихопив свою шаблю, яка була коротша, аніж шаблі паничів, але довша, аніж кинджали голомозих. Підліток, скоріше юнак, був вищий за мене, стрункий і сильний, схожий на молодого хижака, кинувся на Понамку. Він не жартував, не грався, з усієї сили рубав, і я вже подумав, що кінець моїй добрій панні, але Понамка несподівано вправно відбивала удари юнака. Той дратувався, потім хотів схопити Понамку за волосся, але отримав кулаком в обличчя і аж покотився. Понамка була білявкою з близькою до ідеалу фігурою, але мала удар наче у якогось міцного мужика. Легко валила з ніг амбалів, вищих за неї на голову. Ось і тут хлопець впав, аж заричав від люті, підхопився і кинувся на Понамку, вклавши усю силу в удар, що мусив її вбити. Але Понамка відстрибнула, хлопець рубанув землю, а Понамка приклала його по потилиці рукояттю кинджала, і нападник впав непритомний. Понамка забрала його шаблю.

Я помітив, що паничі почали посміхатися і задоволено передивлятися між собою.

– Сей і сей, – сказав панич, і ще двоє юнаків зістрибнули з коней і побігли до Понамки.

– Це несправедливо! Так не можна! – обурився я.

– Красю, не лізь, – тихо сказала Понамка.

Вона тримала у правій руці шаблю, а у лівій кинджал. Юнаки наближалися до неї з різних боків, щоб вона повернулася до когось з них спиною. Понамка відбила атаку одного і сховалася за ним. Юнаки знову розбіглися, щоб атакувати з двох боків. Понамка вийшла з оточення, але було зрозуміло, що рано чи пізно їй не вдасться втекти. Юнаки знову кинулися в атаку. Вони очікували, що Понамка спробує прорватись, а вона замість цього пішла у саму гущину, ледь встигала відбиватися, ось хлопці кинулися на неї. Понамка відбила їх удари, а потім несподівано вдарила носаком одного. По причинному місцю. Той схопився руками і впав на коліна. Понамка вдарила другого. Вона б могла зарізати його кинджалом, але замість цього вдарила кулаком у щелепу. Дуже потужно, бо руків’я кинджала посилило удар. Юнак звалився. Понамка забрала в нього шаблю, потім обеззброїла і другого хлопця.

– Вбивати їх чи не треба? – спитала у паничів.

Ті тільки головами крутили. Один з них, той, хто наказував, стрибнув із коня. Вихопив шаблю. Важку, довгу. Понамка стояла проти нього з шаблею поменше і кинджалом. Я перелякано дивився на панича, який скинув жупан. Хижо посміхався. Він був високий, міцний, з довгими м’язистими руками та ходою тигра. Він наближався до Понамки, схожий на смерть. Атакував! Так легко бив, наче його шабля була зроблена не з заліза. Повітря аж свистіло, настільки швидкими були випади цього панича. Понамка ледь встигала відстрибувати чи відбивати удари, при цьому стогнала, як тенісистки на корті. Панич атакував, Понамка відбивалася, він пришвидшився, вона теж, ось ухилилася від потужного удару і несподівано кинула кинджал. Руків’ям уперед, то кинджал вдарився у ногу і впав на землю. Панич зупинився. Було зрозуміло, що якби Понамка хотіла, то зараз би кинджал стирчав у його нозі, і тому б вже довелося думати про те, як вижити, а не про напад. Панич закрутив головою і всміхнувся. Сховав шаблю у піхви. Подав Понамці руку. Вона потиснула її. Панич несподівано спробував заламати руку моєї панни, але отримав другою рукою в голову, а ногою в живіт, застогнав і відпустив. Понамка відстрибнула. Той чоловік подивився на своїх чубатих товаришів. Ті кивнули.

– Мене си звати Зубатий, а се браття Дерихвіст та Стріла, – сказав панич. Він дивно розмовляв. Наче і українською, але іншою, у нас так не говорили. – А ти як менуєшся?

– Понамка, – вона дивилася на нього насторожена, готова відбиватися далі.

– Звідкіль є ти?

– Здалеку, – Понамка, як колишній слідчий, знала, що чим більше скажеш, тим гірше.

– Герця їй подайте! – наказав Зубатий і сів на коня. Понамці підвели дебелого жеребця, що аж землю копитом рив. Злякався я, що скине ця тварина добру мою панну, але Понамка стрибнула на коня і так повіддя узяла, що одразу припинив він фиркати і в усьому почав підкорятися.

– А яко з цим вчинити? – спитав про мене один з голомозих.

– У раби його візьміть, – наказав Зубатий.

– Він мій! – втрутилася Понамка.

– Се слуга твій? – спитав Зубатий

– Так, – впевнено сказала Понамка. Я намагався не тремтіти, щоб вони не бачили, як мені страшно.

– До слуг його! – наказав він одному з голомозих. – І подивіться птаху сю залізну, чи є там що у нутрощах!

Голомозі полізли, витягли зсередини пом’яте відро та вогнегасник.

– Потому залізо заберемо, – сказав Зубатий. – Напрод!

Паничі нагнали коней. Їхали попереду. Всі троє були справжні богатирі. Років від тридцяти до сорока, з пишними оселедцями, закрученими за вухо, у коштовних обладунках, при довгих шаблях. Не знаю, як змогла Понамка не програти двобій одному з цих воїнів. Понамка їхала за паничами в оточенні підлітків, яким було від дванадцяти до шістнадцяти років. Не такі міцні, як паничі, але високі, стрункі, напружені. В сідлі трималися впевнено, дивилися на Понамку. Останніми їхали голомозі і я з ними, трусився на чужому дрібному коні, якого мені дали.

Швидко мчали полем. Я вперше їхав верхи, ледь тримався, щоб не впасти. Мене брали нерви, бо тільки-но ледь не вбили. І можуть вбити трохи згодом. Ці паничі вони такі. Я хотів втекти звідси, повернутися до розміреного життя в Оклункові, я ж казав, що не треба вплутуватися у цю авантюру, але Понамка не послухала. Дарма! Я ледь не плакав, а потім примусив себе припинити скиглити. Пізно. Тепер треба було виживати.

Намагався не дуже трястися у сідлі, почав озиратися навколо, щоб відволіктися від жаху. Попереду побачив невелику фортецю: частокіл з кількома баштами, на яких чергували голомозі. Коли ми були вже поруч, відчинилися ворота однієї з башт, до якої вів підвісний міст. Ми заїхали всередину. Там нас чекали ще паничі, підлітки з невеличкими шаблями і багато голомозих. Всі здивовано роздивлялися Понамку, мене майже не помічали.

Паничі, що привезли нас, підійшли до своїх товаришів. Всі вони були схожі один на одного: високі, стрункі, широкоплечі. Засмаглі голови, довгі оселедці, у вухах серги, всі з вусами, у обладунках і при шаблях.

– Ся прилетіла птахою залізною, какови з чужинських країв літають, – доповів Зубатий. – Та вона не з рабів. Добре валчить і шаблею, і ручно. Слуг одолєті, джур одолєті, супроти мене звитяжила, билася, яко з нас хтось.

Паничі дивилися на Понамку, яка стояла перед ними, склавши руки на шаблі. Всі інші, і голомозі, і підлітки, стояли осторонь. Я з ними.

– То добрий воїн дівка ся? – спитав найстарший панич, дядько років під шістдесят. З великою головою і сивим оселедцем. У натовпі слуг зашепотіли, що це старий Набока.

– Билася яро та хитро, яко панич, – кивнув Зубатий. – Чи, може, хтось із шановного панства на зачапку з нею стати жадає?

– Жадаю! – крикнув один з паничів, високий, чорнявий, зі шрамами на голові. У натовпі пішов шепіт, що це сам Ярош, славетний боєць.

Зубатий відійшов, а Ярош пішов до Понамки. Та спокійно узялася за шаблю, Ярош зі свистом вихопив свою. Кружляв навколо Понамки, схожий на отруйну змію, що вичікує момент, аби атакувати. Ось він кинувся на Понамку, його шабля, наче блискавка, літала біля моєї панни, яка ледь відбивалася. Удар, удар, знову удар, я аж скрикнув, бо переймався за мою добру панну. Мене вдарили у бік і наказали мовчати, бо не можна слузі голос подавати, поки пан не накаже. Понамка відбивала удари, відступала, Ярош гнав її до стіни, там хотів притиснути, загнати у глухий кут. Зненацька Понамка наче перечепилася, впала на землю. Ярош яструбом кинувся до неї, вдарив щосили, але лише розпанахав шаблею землю, бо Понамка перекотилася вбік. Якби не встигла, то розсік би її чи не навпіл. А якби не був у латах, то вона б його вбила, вдаривши шаблею у живіт. Вдарила і відскочила, шабля Яроша пошматувала повітря біля обличчя, але не наздогнала.

Роздратований Ярош заричав, схопився за розсічений обладунок, знову кинувся в атаку. Кілька ударів, і коли здавалося, що Ярош ось-ось має зарубає її, Понамка кинула йому в очі жменю піску, який прихопила, коли впала. Ярош залаявся, лівою рукою почав витирати очі, а правою махав шаблею навколо, щоб не підпустити Понамку. А вона зняла свій кросівок і кинула з одного боку. Ярош кинувся туди шматувати повітря, а вона з іншого боку крутнулася і вдарила по ногах панича. Той гепнувся долілиць, хотів підхопитися, але Понамка вже була на ньому, приставила шаблю до шиї. Могла б убити, але не зробила цього. Зістрибнула і відійшла, почала взувати кросівок. Ярош підхопився, аж заричав від ненависті, кинувся до неї, бо не звик програвати.

– Ускоромляйся, брате, – сказав старий Набока. Не кричав, тихенько промовив, і Ярош зупинився. – У зачапці звитяжила дівка ся славного Яроша. То файно валчить, нашого, панського кореню, а не рабського.

– Облудно валчила! Пилом очі засцяла, яко гаспід отрутою! – закричав Ярош.

– Котрий чєловєк валчить і фортель содєєт, іжби перемочь неприятеля, то нема у тому гріха, – пояснив Набока.

– Вона се баба! – аж заричав Ярош і знову кинувся до Понамки з шаблею.

– Ускоромляйся! – гримнув старий і таки примусив Яроша зупинитися. – Мусиш ти признати, що уведений ти був і перемогла вона. Бо, може, іспоткалася нам паничарка.

– Баба! – закрутив головою Ярош.

– Сього дня старші джури підуть чудовиськ валчити, – продовжив старий панич. – Най і вона піде, покаже себе. Бо мало валчити барзо з людьми, треба ще вміти і чудовиськ звитяжити. Тако, браття?

Закивали паничі.

– Тако, брате Набоко, – сказав Зубатий. – Жеби не помилитися, най на чудовиськ піде. Як паничарка вона, то звитяжить вона чудовиськ і буде їй сакра до братства нашого, аже ні, то загине. Джури, до бою!

Джури почали сідлати коней.

– І мене візьміть, – попросив я джур, але вони мене відштовхнули з презирством. Я пробрався до Понамки, яка сідала на коня. – Візьми і мене, попроси мені коня, – зашепотів їй.

– Там може бути небезпечно, – відповіла Понамка.

– Понамко, я знаюся на чудовиськах! Я ж не тільки літав у комп’ютері, я ще і воював з ними. Я буду корисним!

– Красю, тут інші чудовиська, аніж у комп’ютерних іграх!

– Понамко, без тебе мені тут все одно не жити! Візьми мене, прошу!

– Ну, добре.

Вона сказала дати мені коня, і мені дали якогось обідранця. Спробував залізти на нього, гепнувся, наче дурень той. Голомозі з мене зареготали, а паничі наче і не помітили. Вони взагалі не помічали голомозих. З другого разу таки всівся верхи.

– Напрод! – наказав Зубатий, і загін вирушив з башти. Він, старий Набока і ще четверо паничів, у тому числі Ярош. Десяток джур і десяток слуг. Прямували приблизно у той бік, де лежав розбитий літак. Їхали хвилин двадцять, потім зупинилися на пагорбі. Паничі та джури зістрибнули з коней, яких забрали слуги. Джури вишикувалися перед паничами. Ще підлітки, але погляди в них були зовсім не дитячі. У кожного з джур, окрім коротких шабель, був ще спис і круглий щит. Також оклунок за спиною. Понамка стояла серед джур з такою самою зброєю.

Зубатий повторив правила. Говорив він дивно, але я більш-менш його розумів. Джури мусили піти до лісу і вполювати чудовисько. В якості доказу мали принести його голову, якщо голова завелика, то іншу частину тіла, по якій чудовисько можна буде впізнати. Якщо хтось загине, значить, він не навчився битися. Якщо хтось повернеться з пустими руками – ще гірше, значить, він боягуз, який буде вбитий. Джури закивали, Понамка теж.

– Можна, я піду зі своєю панною? – крикнув я. Голомозі почали бити мене, бо слуга не міг озиватися на свій розсуд, а тільки тоді, коли його кликав пан.

– Зі слугою піти можна? – спитала Понамка.

– Одна валчити мусиш! – закричав Ярош, який гнівно дивився на Понамку. Зубатий озирнувся до Набоки.

– Можеш піти і зі слугою своїм Але тоді мусиш вабоїти двох чудовиськ, – сказав Набока.

– Я згодна. Нехай йому дадуть хоч якусь зброю, – попросила Понамка.

Мені дали невеличкий щит та спис. Я не дуже розумів, що з ними робити. Потім Понамка дала мені мішок. Мабуть, він був для здобичі.

– До бою, джури! І нехай Ісус Кривавий на вістрі приправи вашої буде! – проголосив Зубатий.

Джури лавою пішли з пагорба у бік лісу. Понамка праворуч. Я поспішав за нею. Спочатку ми йшли поруч з іншими джурами, а потім відстань між нами почала збільшуватися. То у ліс ми зайшли вже окремо.

– Ну, що ти знаєш про чудовиськ? – тихенько спитала Понамка. В неї була напружена хода, моя панна готова була до нападу, тримала зброю напоготові, а мені зробилося страшно.

– Може, спробуємо втекти? – прошепотів я.

– Ти знаєш куди? – весело спитала Понамка.

– Ні.

– Тоді краще давай вполюємо двох чудовиськ. Слухай, а як ми зрозуміємо, що перед нами саме чудовисько, а не просто якась тварина? Га, Красю?

– Не знаю, думаю, що відчуємо це.

Я знову тремтів. Навколо начебто був звичайний ліс. Багато кущів, деінде галявини, але за кожним деревом нас могла чекати смерть.

– Треба було б зібратися з джурами загоном і йти разом, – прошепотів я. Понамка посміхнулася.

– Загоном не вполюєш достатньо чудовиськ.

– А по одному вони будуть полювати на нас, – наче на підтвердження цих слів, у лісі почувся крик. Мабуть, одного з джур. І рев якогось чудовиська. – О, Господи, – мені аж погано зробилося.

– Красю, заспокойся, якщо так боятися смерті, то неодмінно загинеш. Згадай, як нам щастило сьогодні. Ця серія не може урватися серед дня, – запевнила мене Понамка. – І прикривайся щитом, що ти ідеш, наче фраєр? Спис вперед, але не сильно, ти мусиш бути готовим завдати удар. Іди за мною, прикривай мені спину.

Ми прямували лісом далі. Здалеку почувся переможний крик джури і стогін чудовиська. Мабуть, хтось із джур вполював свою здобич. Я знову тремтів. Так зосередився на тому, щоб заспокоїтися, що не помітив, як Понамка зупинилася, і штовхнув її щитом у спину. Вона не роздратувалася.

– Красю, уважно, – прошепотіла мені, сама придивлялася і прислухалася. Наче нічого підозрілого, то пішла далі.

Ми стали переходити якийсь ярок, на дні котрого біг невеличкий струмок. Я ішов за Понамкою, а потім несподівано відчув жах. Не той загальний страх перед цим лісом, а конкретний жах, бо смерть дивилася на мене своїми невидимими очима. Щось небезпечне праворуч. Я спочатку глянув ліворуч, бо боявся подивитися одразу праворуч. Нарешті озирнувся. Нічого не побачив. Ліс як ліс, можливо, воно за кущами? І тут я відчув легкий рух повітря, щось схоже на вітерець, що промайнув поруч. Звідки вітерець у лісовому ярку? Я не розумів, а потім відчув прямий погляд. Це почалося у колонії, там виявилося, що я вмію відчувати погляди. Це вміння кілька разів рятувало мені життя. І ось зараз на мене щось дивилося. Воно рухалося, легко випередило нас, а потім зайшло з лівого боку до Понамки.

– Красю? – Понамка вже вибралася на край ярка і здивувалася, чому це я зупинився. Я відчув погляд і зрозумів, що той, хто дивиться, зараз стрімко наближається до Понамки.

– Тікай! – крикнув я їй, а сам кинув спис у повітря. Це виглядало божевіллям, але несподівано спис уп’явся у щось невидиме, і на мить стало видно фрагмент якогось панцира, потім рух, мій спис відлетів, і чудовисько знову стало невидимим. Понамка кинулася туди, де тільки-но було видно панцир, але там вже було просто повітря.

– Чорт! Воно невидиме! – закричала Понамка і зі свистом почала рубати повітря з різних боків, щоб не підпустити чудовисько до себе. – Красю, спис!

Але замість того, щоб бігти за списом, я скотився на дно ярка.

– Красю? – здивувалася Понамка. Мабуть, вона подумала, що я злякався і спробував втекти. Я відчував погляд. Таке враження, що щось нависало над Понамкою.

– Зверху! – заверещав я. У Понамки була реакція боксерки, вона кинулася вниз і тим уникнула нищівного удару чудовиська, яке гупнуло по піску. Я став на коліна біля струмка на дні ярка, схопив повні жмені багна і прислухався, звідки на мене дивилися. Підхопився і кинув. Мокре багно полетіло, а потім ляпнулося об щось, залишилося у повітрі! Пролунав рик чудовиська, я кидав ще і ще, і ось вже кілька плям мокрої глини літали у повітрі.

– Ах ти ж падло! – Понамка вдарила своїм списом, той відскочив від панцира, вона била ще і ще, я кидав глину далі, чудовисько атакувало мене, я встиг тільки прикритися щитом, страшенний удар, я відлетів і впав у струмок. Мій щит було розтрощено, страшенно боліла рука. Я відчув погляд і зрозумів, що зараз чудовисько кинеться на мене. Намагався відповзти, але тільки борсався у струмку, не міг підвестися. Коли Понамка розбіглася і стрибнула у напрямку плям. Вдарилася об щось невидиме, наче зависла у повітрі, яке обхопила лівою рукою, а правою почала бити кинджалом. І тут пролунав рев чудовиська, яке вигнулося і струсило Понамку, наче ґедзя! Вона впала на пісок, а я побачив, що тепер до кількох плям глини додалися кілька кривавих. Рани, з яких текла кров, що залишалася на шкірі чудовиська і робила його видимим.

– Красю! – Понамка кинула мені свою шаблю, залишилася при списі, ним атакувала чудовисько, намагалася бити туди, де рани, бо там не було панцира. Я нарешті підвівся, схопив шаблю, чудовисько атакувало Понамку, вона сховалася за деревом. Удар, дерево аж захиталося, я побачив здерту кору. Понамка вдарила чудовисько списом, воно якось вигнулося, удар, і спис зламався. У Понамки залишився лише щит та кинджал. Я кинувся вперед. Я не знав, як воно виглядало, але я здогадувався, що воно літало, бо ж не залишало слідів на землі. Якщо так, то в чудовиська мусили бути крила! Я навмання рубав шаблею, спочатку повітря, а потім шабля наштовхнулася на щось і у повітрі почали залишатися шрами, з яких текла кров. Чудовисько заревіло, повернулося до мене, я встиг зробити йому кілька шрамів, а потім мене збив з ніг удар. Я знову гепнувся у струмок, встиг перевернутися на спину і виставив шаблю. Чудовисько атакувало, я закрив очі і подумав, що зараз загину. – Н-н-н-а! – заверещала Понамка, і несподівано я почув хрип, схожий на передсмертний, на якусь агонію. А потім на мене впало щось важке. Воно втиснуло мене у струмок, заганяло під воду, мені нічим було дихати, і я знепритомнів від жаху та безнадії.

Потім хтось почав плескати мене по щоках. Я відкрив очі, побачив Понамку.

– Живий! – зраділа вона. Я кивнув, а потім побачив поруч тушу величезного чудовиська. Воно було схоже на джмеля, тільки не комаха. Принаймні крила його були вкриті шкірою і паща велика, з іклами. – Ти бачиш, яку дичину ми завалили! – Понамка підбігла до туші і гепнула носаком. – Красю, та ми з тобою королі світу! Завалили невидиме чудовисько! Що? Ти змерз?

Понамка побачила, як мене знову почало трясти.

– Це струмок холодний, а ти там полежав, поки я тебе витягла. Спокійно, Красю, зараз зігрієшся. Давай викрутимо твій одяг.

Я крутив головою, що не треба. Бо тремтіння моє було від холоду смерті, а не від води. Я дивився на чудовисько, навіть зараз страшне та вбивче, і розумів, що нам надзвичайно пощастило, що ми змогли відбитися, змогли перемогти його. Випадковість!

– Слухай, Красю, а що у цієї падли рубати? – спитала Понамка. – Голова завелика, не хочу її тягати. Частину крила? Але воно якось не дуже вражає.

– Хв-в-в-віст, – прошепотів я і показав на кінчик хвоста, на якому був шип завбільшки з лікоть. Цим шипом чудовисько легко могло вбити. Принаймні легко розтрощило мій щит.

– Ага, хвіст це добре, – Понамка присіла біля хвоста. – Сюди б сокиру. Ну нічого, якось відріжу.

Вона повернулася до чудовиська, я дивився на неї, побачив її кинджал, що стирчав з шиї почвари.

– Й-й-й-як ти вл-л-л-лучила? – здивувався я.

– Та як, я ж трохи посиділа верхи, помацала його. Зрозуміла, що панцир закриває тіло, а потім йде шия. Ось дві рани, якраз там, де панцир закінчувався, то я цілила трохи вище. Мабуть, потрапила у якусь важливу артерію, бачиш, скільки крові, он аж струмок почервонів.

Понамка відрізала кинджалом шип з хвоста чудовиська. Віддала його мені.

– Ну все, Красю, пішли. Нам треба вполювати ще одну тварюку, і можна буде повертатися.

Я почав ще більше тремтіти.

– Чого ти?

– Наше везіння має колись закінчитися, – прошепотів я.

– Тут ти маєш рацію, треба нарешті використовувати наші вміння і перемагати завдяки ним, а не везінню. Давай, Красю, вставай. Ми з тобою круті чуваки, завалили он яке одоробло, ще й невидиме! Кому скажеш, то не повірять! Ну, ходімо, ходімо. Візьми мій щит, будеш мене прикривати.

Понамка примусила мене підвестися, віддала щит та кинджал, сама залишилася при списі та шаблі. Ми пішли далі. Мене хитало, ноги не тримали, я зчепив зуби, ледь плентався. Мені хотілося десь сховатися, залізти у нору чи під повалене дерево, заритися головою в опале листя і забутися.

– Ох, Красю, як же тебе розібрало, – помітила Понамка. – Сідай.

Вона допомогла мені сісти, прикрила мою спину щитом, обняла.

– Поплач, хай тебе попустить.

І я заплакав, тремтів та плакав, притиснувшись до Понамки, засунувши голову їй під руку, наче курча під крило квочки. Понамка плескала мене по плечу.

– Поплач, поплач, ти заслужив поплакати, якби не ти, ми б ту тварюку невидиму не завалили. Це ж ти її якось помітив. Молодець. Поплач.

Зненацька пролунав свист. Я не звернув на нього уваги, аж раптом у щит увігналася стріла. Понамка здивовано подивилася на неї, потім підхопила щит, прикрила ним і мене, і себе, ще стріла, ще. І ліс наповнився криками якихось істот.

– Лежи! – крикнула Понамка і повалила мене, накривши щитом. А сама кудись побігла. У щит вп’ялося ще кілька стріл, а потім вони летіли вже в іншому напрямку. Я визирнув з-за щита і побачив з десяток дивних створінь, яких вже бачив з літака. Одноногі, вкриті хутром, з луками. Вони стрибали серед дерев і стріляли з луків, цілилися у Понамку, яка тікала від них. Мабуть, намагалася відвести чудовиськ від мене. Я бачив, як стріли встромлялися у землю біля ніг Понамки, що кинулася у кущі. За нею полетіли чергові стріли. Вона закричала, мабуть, її поранили! Я підхопився і почув, як чудовиська радісно заверещали, пострибали до кущів. Відчув якийсь рух за спиною. Впав, стріла пролетіла зовсім поруч голови. Я побачив чудовисько у стрибку, яке саме напинало тятиву з черговою стрілою. Воно б убило мене. Я б не встиг навіть смикнутися, але несподівано інші чудовиська заверещали. Мій ворог відволікся, і стріла замість того, щоб потрапити мені в серце, вдарила у бік. Я закричав.

– Красю, тримайся! – це закричала Понамка. Жива!

Я побачив, що одноніг, не поціливши стрілою, вирішив просто затоптати мене. То я сіпнувся убік, і чудовисько своєю величезною лапою вдарило по піску, а не розтрощило мені груди, як планувало. Я увігнав кинджал йому в ногу, чудовисько заверещало, змогло ще відстрибнути, вирвавши з моїх рук кинджал, що увійшов у ногу наполовину. Чудовисько поклало на лук нову стрілу, навіть вистрелило, але стріла ледь долетіла до мене. І чудовисько впало. Своїм ударом я зачепив якусь артерію, з неї фонтанувала кров. Я підхопився, щоб допомогти Понамці, хоч у мене не було зброї, коли побачив, що вона регоче, стоїть серед кількох вбитих одноногів, а їх одноплемінники тікають геть з переляканими криками.

– Понамко, як ти? – я кинувся до неї.

Побачив, що одне чудовисько наштрикнуте на спис. Ага, Понамка забігла у кущі і навмисно закричала, наче поранена, щоб одноноги не почали розстрілювати її з луків, а кинулися добивати. Вони кинулися, перший наштрикнувся на спис, аж зламав, один був пошматований шаблею, ось ще один і ще. Інші ж втекли, злякавшись такого ворога.

– Красю, ти весь у крові! – захвилювалася Понамка. Підбігла, задрала мою сорочку. – Ти поранений!

– Нічого страшного, подряпина.

– Треба зупинити кров. Зараз, – вона зрізала шаблею рукав моєї сорочки, порізала на смуги і замотала рану. – Так, тепер зберемо трофеї.

Вона відрубала голови всім п’яти вбитим одноногам. Я відвертався, щоб не бачити цього жаху. Понамка поклала голови у мішок, де вже був шип невидимого чудовиська. Повернула мені кинджал.

– Навіщо він, ми ж повертаємося? – скривився я, бо кинджал був у крові одноногів.

– Красю, в боксі мене навчили, що не можна розслаблятися до удару гонга, а краще почекати ще кілька секунд. То бери кинджал і будь готовий. А я ще і лук цих коників візьму, про всяк випадок.

Вона пішла з луком і кількома сагайдаками зі стрілами. Щит віддала мені, я ніс його разом з мішком кривавих трофеїв. Почули ще один тріумфальний крик когось із джур. Понамка озирнулася. Мабуть, трохи втратила орієнтацію.

– Почекай, я зараз, – сказала мені і полізла на дерево поруч. Стрибала по гілках, наче мавпа, і ось вже вона нагорі. Озиралася навколо, хотіла побачити пагорб, до якого нам треба було іти.

Я сів, притулився спиною до дерева і відчув, що дуже заморився. Скоріше б закінчувався цей дурнуватий день. Не хотів думати ані про справу, ані про те, як ми будемо вибиратися звідси. Просто впасти десь і спати. Я вперся спиною у дерево і сидів з закритими очима. Несподівано почув, як задзеленчала тятива лука.

– Красю, не спати! – закричала Понамка. Я підхопився і побачив, що до дерева бігли незвичайні істоти завбільшки з вівчарку, але будовою тіла схожі на гігантських мурах. Той, хто біг першим, впав зі стрілою у голові, але за ним бігли інші. – На дерево! – підказала мені Понамка. Я стрибнув, підтягнувся на гілках. Встиг, поки мурахи на наблизилися. – Мішок! – закричала Понамка. – Я побачив, як мурахи розривають мішок своїми іклами. Якщо вони заберуть трофеї, нам доведеться знову іти за чудовиськами! Понамка вбила ще одного стрілою, а я стрибнув вниз і увігнав в одне з чудовиськ свій кинджал. Інші кинулися на мене, кусали, їх щелепи виривали з мене шматки м’яса, коли поруч впала Понамка і почала сікти нападників шаблею. Вони трохи відступили, вишикувалися навколо нас, ми притиснулися до дерева спинами.

– Понамко, лізь на дерево! Вони вб’ють нас внизу! – кричав я. Вирішив загинути, щоб врятувати її, бо вона врятувала мене, коли я вийшов на волю.

– Це ще подивимося, хто кого вб’є! – радісно закричала Понамка, розпалена битвою. Вона бачила те саме, що і я: півтора десятка роздратованих істот, що лупали на нас очима і ось-ось мали кинутися. У нас не було шансів врятуватися, Понамка це розуміла, просто вона любила битву і звикла не здаватися до останнього.

– На смерть! – з цими вигуками на галявину несподівано вибігло троє джур, що поверталися на пагорб зі здобиччю. Вони покидали мішки зі своїми трофеями і кинулися на істот. Ті, почувши крики, розвернулися.

– Н-н-а! – заверещала Понамка і вбила першого. Кілька гігантських мурах кинулися на неї, вона відбивалася, я допомагав, тим часом джури вже били списами, і ось ті мурахи, що залишилися, кинулися тікати врізнобіч. Джури вбили ще кількох. Потім Понамка з джурами відтинали їм голови. У мій мішок Понамка поклала чотири голови мурах, хоча вбила більше. Та не стала сперечатися. Бачив, як джури з захопленням дивилися на Понамку, всю у крові, збуджену після битви. Мене вони не помічали, я для них був наче дерево чи кущ.

Разом ми пішли на пагорб. Там вже чекало двоє джур. Вони поклали свої мішки на землю і сиділи поруч. Ми теж сіли. Понамка з джурами, а я осторонь. До мене підійшли слуги, допомогли перев’язати рани від удару чудовиська, від стріли одноногів і від укусів гігантських мурах. А ще безліч синців та забоїв. Я отримав від кожного з чудовиськ. Тіло боліло, але я вмів терпіти біль. Страх, так, страх підкорював мене, а ось біль я навчився терпіти ще у колонії, де мене регулярно били, бо не вірили, що в мене дійсно немає ані заощаджень, ані квартири, ані багатих родичів, які згодні були заплатити за мій спокій.

Від болю легко втекти. Я почав роздивлятися, що робиться на пагорбі. Паничі сиділи окремо, лускали гарбузове насіння і тихо розмовляли. Джури сиділи біля мішків з трофеями трохи нижче, слуги вже зібралися на самому схилі. Всі тримали зброю при собі і оглядалися. Ось з лісу вийшов ще один джура. Потім ще один. Невдовзі Зубатий махнув рукою, і двоє голомозих потужно засурмили. Почекали ще трохи, аж нарешті з’явився один джура. Він помітно хитався, ледь ішов, але тягнув мішок зі здобиччю. Його почекали, потім всі поїхали до башти. Я подумав, що разом з нами до лісу пішло десять джур. Повернулося сім. То троє загинуло? І їх навіть не шукали. Тут були жорстокі порядки.

Я теліпався на своєму коні, більше схожому на віслюка, ледь з нього не падав, із заздрістю дивлячись, як впевнено інші слуги тримаються у сідлі. Коли під’їздили до фортеці, звідти запахло смаженим м’ясом. За частоколом я побачив, що на величезному рожні смажать цілого кабана. У фортеці був встановлений великий стіл, на якому стояв срібний посуд. Паничі на чолі з Набокою і Зубатим вишикувалися і чекали.

– Сей! – вказав Зубатий на пораненого джуру. Той ледь тримався на ногах, не міг вже нести мішок, то тягнув його. Важко нахилився, дістав голову гігантської мурахи.

– Мураха! – почув я шепіт слуг.

Джура поліз у мішок, довго порсався, нарешті двома руками витягнув голову ведмедя.

– О, ведмеслуг! – закивали слуги.

– Добре сіє! – кивнув Зубатий. – Лікуйте язви його!

Джуру підхопили слуги і віднесли у сторонку, почали з ними поратися. Зубатий покликав наступного джуру. Потім ще і ще. У джур здебільшого були голови гігантських мурах та волохатих лучників, одноногів. У одного ще була голова величезного змія, а у іншого якоїсь дивної істоти, схожої на людину, але з козячими рогами. Слуги казали, що то людокіз, чудовисько дрібне, але завзяте, що може на роги підняти.

– Яви, що поткала, – сказав Зубатий Понамці. Вона принесла мішок, найбільший серед усіх джур. Вивернула його на землю. Головам одноногів та мурах ніхто не здивувався, а ось шип невидимого чудовиська викликав зойк захоплення у натовпі слуг. Та видно, що й паничі були здивовані. Ярош кинувся до шипа, підняв його, уважно оглядів.

– Не могла си вабоїти невидимця! – крикнув Ярош і гнівно подивився на Понамку.

– Чи невидимець сам віддав їй гостряка? – посміхнувся Зубатий і узяв трофей. Потім передав іншим паничам. Вони теж роздивлялися, у захопленні кивали.

– Я іматиму джуру сього, – несподівано сказав Набока. – Коли сам вперше вийшов валчити чудовиськ, то теж споткав невидимця. Знак се, браття, подобно Господь наш Ісус Кривавий розказує нам, жеби не змилилися ми.

– Твоя воля, – кивнув Зубатий. Ярош роздратовано подивився, але нічого не сказав. – На сакру! – наказав Зубатий.

Джури та Понамка вишикувалися перед дерев’яним стільцем.

– У славу Ісуса Кривавого! Господь-гетьман наш, іже єси на Січі Небесній! Та святиться імя твоє, да здариться царствіє твоє, да буде воля твоя, яко на небесі і на землі, по всіх краях! Сміливість серцям нашим даждь нам днесь! І не оставі нам милість нашу, яко же і ми не попускаємо ворогам нашим! І не введи нас у страх, ізбаві нас от боягузництва! Амінь! – закричав Зубатий. Це був «Отче наш», але якийсь перероблений «Отче наш». Та всі його слухняно повторювали. Потім слуги почали бити у барабани і сурмити у сурми. Запалили смолоскипи. Пораненого джуру всадили на стілець, і один з паничів поголив йому голову гострим ножем. Залишив лише оселедець. Коли закінчив, то надрізав великий палець собі і джурі. Притиснулися пальцями. – Тепер ти кров’ю узятий з панством нашим лицарським, з Січчю Святою! – урочисто промовив Зубатий.

І дав колишньому джурі ім’я, яке тепер носитиме він, ставши паничем. Також вручав Зубатий велику шаблю і обладунки. Останньою голили Понамку. Можливо, їй і не хотілося позбавлятися свого волосся, але виду не подала. Її голив старий Набока, потім надрізав пальці, Понамка навіть не сіпнулася, терпляча була до болю. Помінялися кров’ю, Зубатий привітав Понамку у братстві, нарік її Набокою і вручив зброю. А потім наказав святкувати. Паничі всілися за стіл. Їм подавали паляниці з колесо воза розміром та печену свинину величезними шматками.

Я хотів піти прислужувати за столом моїй панні Понамці, але слуги мене зупинили. Відвели у бік, щоб поголити голову.

– Може, не треба? – спитав я, бо на черепі в мене були страшні шрами, ще з часів колонії.

– Треба. З волоссям розкудланим ходить тільки бидло, а ти тепер слуга єси!

Швидко поголили і всадили за свій стіл, що стояв осторонь від столу паничів і від столу джур. Слуги їли гречану кашу і смажену курку. Запивали брагою. Я потроху їв, майже не пив. Зараз би міцного чаю, але про нього тут могли і не знати.

– А яко звитяжили невидимця ви? – спитав один з слуг, і всі подивилися на мене, бо всім було цікаво.

– То моя панна Понамка, – сказав я.

– Вона тепер єси пан Набока, іменуй її так. Яко ви валчили невидимця?

– Моя панна відчула його. Вона вміє відчувати небезпеку. Вона поранила чудовисько, кров почала текти з рани і робити його видимим. Тоді моя панна вбила його.

– Вона звитяжна?

– Вона дуже смілива!

– Де шаблі навчилася, іж тако валчить барзо?

– Вона з дитинства зброю з рук не випускала.

Я відповідав коротко і, мабуть, не дуже цікаво, то питання до мене швидко закінчилися, слуги далі їли та пили, але поводилися тихо, не дозволяли собі галасувати. Побачив, що Понамка вражала паничів своїм апетитом, коли з’їдала черговий шмендель м’яса завбільшки з дві долоні. І просила ще. Ярош підливав їй до чарки. Мабуть, самогону, думав підпоїти, але він не знав, скільки могла випити Понамка.

Потім паничі почали співати. Дивні пісні, яких я ніколи не чув. Про полювання Ісуса Кривавого, який мчить на небесному коні і стинає голови чортам та іншим своїм ворогам. Паничі, коли співали приспів, то підвелися і почали бити ребром долоні себе по чолу. Спочатку долонь вертикально, посередині обличчя, через ніс, а потім горизонтально, на рівні брів. Наче хрести вибивали у себе на обличчі. Всі як один, і Понамка повторювала за ними. Потім ще співали про панича, славного козака, який бився з сімома чудовиськами і всіх переміг. А ще пісню про рабів у одностроях, які хотіли знищити Січ, але відступили перед затятістю паничів і силою Ісуса Кривавого.

Бражка мене вже почала розбирати, і далі я погано пам’ятав. Ледь не заснув, коли Зубатий сказав паничам розходитися спати.

– Завтра, браття, поїдемо на кордон, коби старого Набоку у виїзд проводжати! Мусимо бути не з похмілля, з поваги до брата нашого.

Після цього паничі пішли до башти, де ночували на другому поверсі. Слуги все швидко прибрали, виставили охорону і теж пішли спати. Мені сказали, щоб готувався чатувати під ранок. Відвели на сінник, де я швиденько заснув. Дякувати Богові, вночі зовсім нічого не наснилося, то не довелося переживати страшні пригоди минулого дня.

Розділ 5

На Січі

Мене розбудили, коли ще не почало світати. Один зі слуг відвів мене на невеличку башту, що стирчала над частоколом. Дав мені кинджал.

– Спати не можна. Хто на варті засне, той страчений буде. Коли узреш щось, то криком сповіщай. Хто крикне дарма, той страчений буде. Зброю бережи. Хто зброю ронить, той страчений буде. Як приступить хто, то спитай приказок. Сього дня він «Слава Набоці!», на честь панича славного, що виїхати збирається. Хто приказок забуде чи переплутає, той страчений буде.

Слуга пішов, а я тільки головою покрутив, як тут легко зі стратами. Потер руки. Надворі було прохолодно, а я в одній сорочці, що дали слуги, бо моя була драна і в плямах крові. Торкнувся до ран. Наче загоювалися. На мені завжди добре загоювалося. Згадав, як нас побили у колонії. Всю камеру, просто так, охорона святкувала чийсь день народження, надудлилися і забажали розваг. А чим погана розвага – побити зеків? Вигнали нас до свиноферми і почали втоптувати у гній. Там і залишили, у багні та калюжах крові. Тоді у більшості в рани потрапила інфекція, тіла гнили та смерділи. А на мені все зажило майже без наслідків.

Вдивлявся у темряву. Нічого не було видно. Особливо не визирався, щоб не наразитися на стрілу, чи що тут із темряви вилітає? Відчув якийсь рух позаду. Вихопив кинджал.

– Приказок! – спитав, хоч нікого не бачив.

– Слава Набоці, – з темряви вийшов джура. Ще з шапкою волосся, при невеличкій шаблі.

Несподівано вдарив мене у живіт. Я зігнувся зі стогоном.

– Як ся поводиш, смерде!

У колонії мене назавжди навчили швидко виконувати накази керівництва. Я через силу витягнувся.

– Пане джуро, нічого підозрілого не помічено! – я не знав, як тут треба доповідати, але подумав, що неволя вона усюди неволя.

Джура задоволено засопів.

– Оно краще.

Зник у темряві. Мабуть, пішов перевіряти інших. Я ж дивився у ніч. Волів би думати, як вибратися звідси, але я ж не знав, що буде вдень, то про що там думати. Доведеться трохи затриматися тут, обдивитися що і як, а потім Понамка щось вигадає. Щоб знову не думати, навіщо ми влізли у цю справу, почав робити вправи з диханням. Вони завжди заспокоювали. Залюбки б постояв на голові, але це могло бути як неналежне несіння служби. То просто дихав. Спати не хотілося, я ж звик прокидатися рано. Потроху башта і будівлі навколо неї наповнювалися життям. Спочатку забігали слуги, потім джури, нарешті вийшли й паничі. Понамка з поголеною головою і довгим білявим оселедцем виглядала дивно, але видно було, що вже добре пристосувалася до нового життя.

Мене змінили, якраз почався сніданок. Паничам подали білий хліб зі свининою, глечики з пивом та тертий хрін, слугам – кашу і залишки курятини. Всі швидко поїли, і слуги почали підводити паничам коней. Я підвів коня Понамці.

– Ну як ти? – спитала вона мене тихенько, бо ж паничі зі слугами не розмовляли, тільки наказували.

– Добре, дякую. Куди їдемо?

– Подивимося.

Паничі сіли на коней, слуги на мулів, це суміш віслюка та кобили, менша за коней. Загін виїхав у тому ж напрямку, що і вчора. Зупинилися на пагорбі. Паничі зійшли з коней, почали підходити до Набоки і обійматися з ним.

– Бувай, брате. Най тобі Ісус Кривавий поратовує! Най тебе коні смерті до Січі Небесної доправлять! Де поткають тя брати наші, – казали тихенько і зітхали. Сам Набока був серйозний, аж урочистий. Останньою обіймався з Понамкою.

– То це ти тепер, брате, за мене Січ преславну шаблею будеш боронити. Не зганьби ім’я моє, жеби у Січі Небесній не знав я, а тільки контентувався з подвигів твоїх, – строго сказав старий.

– Присягаюся, брате, – кивнула Понамка.

Обійняв її Набока, сів на коня, махнув паничам і поїхав у бік лісу з однією лише шаблею.

– Куди це він? – спитав у слуг. Ті пояснили, що коли панич постаріє чи захворіє, що вже не має надії на одужання, то вирушає у виїзд. До лісів з чудовиськам, де гине у битві, бо лише така смерть прийнятна для панича. – А що з Набокою, такий же міцний дядько? – здивувався я. Так, Набока був у віці, але виглядав цілком здоровим.

– На очі панич заматитивси. Одне око згола не виділо, і друге здрайцити стало. То вирішив виїхати, поки зовсім не осліп, бо ж панич мусить смерті в очі подивитися, аби душу свою упокоїти.

Один з паничів, посвячених учора разом з Понамкою, озирнувся, і слуги перелякано замовкли. У тиші дивилися, як їхав собі Набока до лісу. Не поспішав, але й час не тягнув. Ось заїхав у перші кущі і зник за ними. Ще чекали. Десь з півгодини. Коли почувся крик страшний, а за ним рик чудовиська. Зубатий махнув рукою, і зірвалися з місця паничі, що вже давно сиділи верхи. За ними і слуги. Калатало мене на тому мулі, ледь не впав з нього. Але до лісу доїхав. Перед ним коней залишили, вишикувалися ланцюгом і пішли лісом. Паничі шаблі дістали, слуги кинджали. Може б, і довго шукали, коли почули стогін. Побігли. Побачили на галявині спочатку вбитого коня Набоки, потім чудовисько страшне, схоже водночас і на черепаху, і на рака, і на жука, величезне, з великий віз розміром. Борсалося на землі, бо лапи відсічені поруч валялися. А онде і сам Набока, у крові весь. Страшний удар чудовиська навіть сталеві обладунки пробив, розпоров живіт. Щось хрипів Набока, плювався кров’ю. Підійшов до нього Зубатий, заніс шаблю.

– Нехай у Січі Небесній, у Батька нашого, отамана Ісуса Кривавого, буде тобі битность преславна, брате Набоко! – сказав і увігнав шаблю в горлянку. Набока у цей час дивився, очей не відводив і аж посміхнувся перед смертю.

Схилилися паничі перед тілом його, а слуги всі стали на коліна. Постояли в тиші. Потім Зубатий зняв з шиї Набоки щось, передав Понамці.

– Ти нині Набока єси, ти і носи, – сказав Зубатий. – Ронд зняти і риштунок, віддати господарю новому!

Передав він Понамці хрестик на мотузці, який вона слухняно одягла. Паничі зняли зі старого Набоки обладунки, забрали шаблю, повантажили на ноші і понесли з лісу. Застукотіли сокири, які дехто зі слуг узяв. Рубали сухі дерева. Біля лісу наклали цілий курган з дров, зверху тіло Набоки поклали, сідло та вуздечку з коня його вірного.

– Брате Набоко, нехай вандрування твоє на Січ Небесну буде легким, нехай чекає тебе небесне товариство козацьке! – сказав Зубатий і підпалив дрова смолоскипом, який йому подав слуга.

Вогонь швидко пострибав сухими гілками. Паничи стояли, нахиливши голову, слуги – на колінах. Величезне багаття загорілося і з’їло старого козака без залишку. Коли догоріло все, то розкидали попіл, сіли на коней і поїхали назад до башти.

Там вже чекав обід. Паничів – свій, джур – свій, а слуг – свій. Їли у мовчанці, ніхто і слова не сказав, не всміхнувся. Так розумів, що шанували пам’ять Набоки. Я підносив Понамці шматки свинини, які вона щедро мастила тертим хріном і їла з такою жадібністю, що інші паничі тільки головами крутили.

– Ти, Набоко, зобаєш так само барзо, яко валчиш! – сказав уже після обіду Зубатий. Потім він подякував Ісусу Кривавому за м’ясо і до м’яса.

Я крутився біля Понамки, хотів спитати, що далі робити будемо, але не наважився, бо інші паничі поруч були. Сиділи, копирсалися у зубах. Зубатий пішов в башту, невдовзі повернувся і сказав Понамці:

– Брате Набоко, бери слугу свого та вандруй до куреня Мухи. Брат Непийпиво, писар січовий, обачити тебе бажає. З тобою поїде брат Дубогриз, що паничем наворочується до рідного куреня. Зараз же їдьте.

Кивнув Дубогриз, він убив мураху і ведмеслуга, коли на чудовиськ полювали, кивнула і Понамка.

– Чого всує стоїш, велце готуйся! – штовхнули мене.

Побіг я готувати коня Понамці, потім прив’язував до свого мула їжу та речі старого Набоки, які тепер належали Понамці. Зовсім небагато речей. Жупан, кожух, накидка від дощу, пара чобіт, люлька та невеличка замкнена скринька. Все поклав у мішки, міцно прив’язав і став чекати. Невдовзі вирушили. Понамка з Дубогризом їхали попереду, як то паничам і личить, а я позаду з молодим слугою Дубогриза, Федькою. Я вже помітив, що всіх слуг, незалежно від віку, звали ось так, то Федькою, то Ваською, то Сашкою. Мене назвали Краською, коли голову голили.

– Далеко їхати? – спитав супутника.

– День цілий, – тихо відповів Федька.

– А той курінь Мухи великий?

– Яко і інші.

– А хто такий Непийпиво?

– Писар січовий.

– А як він міг дізнатися про панну мою, що побачити її схотів?

– Паничі все вєдають, – Федька закивав.

Від башти ми довго їхали полем, точніше степом, бо видно було, що ніколи він не орався. Цілик. Потім почали траплятися невеличкі гайочки. Їхати мовчки було нудно, та й цікаво мені було, що тут і як.

– В тебе родина є? – спитав у Федьки.

– Себто? – не зрозумів він.

– Ну, дружина в тебе є?

– Хто се?

– Ну, жінка, з якою ти живеш.

– А з ким розкажуть, з тою і жию.

– А батьки в тебе є? – далі я цікавився.

– Хто?

– Батьки.

– Се як? – спитав він, а я подивився, чи не знущається. Та наче ні.

– Ну от хто тебе народив?

– Та слуга якась.

– Ти не знаєш яка?

– Не знаю. Коли слуга народить, то немовля при ній на два роки лишають. А потім забирають до іншого куреня. Там він зростає, а гдє вже до служби годний, тоді в інший курінь його ставлять. Ти довго паничу своєму прислужаєш?

– Та вже чотири роки, – сказав я, бо приблизно стільки працював у детективній агенції «Хаос».

– А до пана Набоки кому голдував?

– Та нікому.

– Курінним слугою був?

– Це як? – не зрозумів я.

– Ми з тобою єси слуги паничеві. А є ще курінні слуги, які всьому куреню одразу прислужаються.

– А, ну десь так. А хто ще є у курені? Ось паничі, слуги, джури.

– Ще є бидло, раби підвальні та раби земляні.

– Як це?

– Побачиш.

– Добре. А багато тут куренів, у Січі?

– Багацько.

– Скільки?

– Та хтозна, – Федька цей мало що знав. Тупуватий, чи що?

– Ну от пальців двох рук вистачить? – спитав у нього. Він почав загинати пальці, рахував подумки, пальці на обох руках швидко закінчилися.

– Не вистачить.

– Тобто більше десяти?

– Я рахувати нігди добре не вмів, – чесно сказав Федька. – Паничі бидло рахують, а нам теє без надобності, нам прислужатися треба.

– Зрозуміло. А ти кому до Дубогриза служив?

– Паничу Білану.

– І чого перестав?

– Бо ж розсакрили його.

– Як це? – здивувався я.

– Був панич, а став бидлом.

– І хто таке зробити міг?

– Суд Січовий.

– І за що?

– Так сказали, що підкоривси він золоту чужинському, угряз у речах рабських, через які збродню готував супроч панства січового, жеби віддати Січ на жакування та вабойство чужинцям нечестивим.

– Це кому?

– Іже сюди прилітали.

– Прилітали?

– На птахах залізних, що гиркають, наче грім. Білан їх усрітав на Заставі, гендлював і у збродню впав, супроч панства січового звйонск замислив.

– Де це, Застава?

– На ріці.

– І чим гендлював Білан?

– Бидлом. Чужинці охоче рабів купували, дивилися, жеби молодий був та здоровий.

– А для чого їм раби?

– Не відаю те. Може, до роботи ставили, бидло ж.

Аж цікаво мені стало, що то за чужинці до Білана прилітали і для чого їм раби.

– Ті чужинці, вони люди були чи чудовиська якісь? – спитав у Федька про всяк випадок, бо ж краї дивні.

– Люди. Тільки увібрані інакше, у таких шатах, яких на Січі немає.

– А чим вони розплачувалися?

– Скрині дерев’яні та залізні везли.

– А що у скринях було?

– Про теє слузі вєдати не треба.

– І чому вирішили судити Білана?

– Деякі паничі шемрати почали, що одна біда від чужинців тих. Зібрано було Суд Січовий і феровано птах залізних не пускати, а яко прилетять, то зліцели джурам списи кидати, землю перекопати, де сідали вони, жеби летіли геть з Січі. А Білан з тим не зезволився, панство не послухав, вспиратися чужинцям не став, птахи залізні далі таємно літали. Тільки ж на Січі не сховатиси. Довідалося панство, і викликаний був Білан на Суд Січовий. Тама гомоніли довго. Казали йому паничі, що про Січ не дбає, що отруїти її замислив чужинською бридотою, бо зробили його чужинці грошовим за датки щедрі. А Білана злість узяла, вспиратися почав, вимірався, що аби торгувала Січ і не стереглася чужинців, мала б з того зиск та користь. До панства благородного удався, жеби дозволили птахів залізних попускати.

– І що?

– Панич Непийпиво супроти чужинців був. Казав, що не корист від них на Січ іде, а отрута диявольська. Просив Непийпиво правди дідівської триматися міцно, а балвохвала чужинського стерегтися, не дати себе наустити. Велику повагу на Січі має Непийпиво, то за ним курені пішли, а не за Біланом. Тим ненависть та мерзость овладіла, то позвавши він Непийпиво на суд шабельний, жеби Ісус Кривавий вказав, хто тут єси правий, а хто облудний. Довго валчили паничі, панцери свої пробиваху, окровилися геть, аж коли Непийпиво Білану шаблю вибив, одрубавши з правицею. Завопіяв Білан, смерті панської вимогти схотів, жеби від шаблі гострої. Та Непийпиво казавши, що не імати Білану смерті панської, а імати йому ганьбу бидловську. І розпаничили Білана.

– Це як?

– Оселедець йому зголили та вуса, бо їх тільки панич носити може. Потаврували чоло біланівське.

– Як це, потаврували?

– Залізом розпеченим. Кожен курінь січовий тавро своє має, яким бидло позначає. Так ото Білану теє тавро поставили, наче рабу. Його ж куреня тавро. Криком він кричав, про смерть перевазів, жеби не бачити сорому цього. А йому ще голову стяли і собакам кинули, жеби ніяк вже не утрапив до Січі Небесної, бо туди без голови не пускають. А тіло його не спалили, як те у паничів заведено, а закопали у землю, жеби червії його імали, наче раба. Ото так і став я без пана.

– А тебе не чіпали?

– Хіба то погано служив я? – здивувався Федька.

– І що з тобою далі сталося?

– Слуга я був добрий і жеби знайшов собі нового панича, то поїхавши на башти прикордонні, де джур опаничують. Тепер осьо при паничі Дубогризі я.

– А чого паничі спокійні такі? За зброю не тримаються? – спитав я, бо бачив, що і Понамка, і Дубогриз наче на прогулянці їхали, балакали і навкруги не дивилися.

– Січ тут, мирно.

– А чудовиська?

– Тварям сюди тору немає, башти їх претять на кордоні.

– То башт не одна?

– Багато башт.

– Тобто далі чудовиськ не буде? – зітхнув я з полегшенням.

– Ні, немає їх на Січі достославній.

Від цих слів зробилося мені добре, бо не хотів я зустрічатися ще раз із тими тварями. Їхали далі по неширокій дорозі, вибитій у степу. На дорозі були помітні сліди кінських копит і колія, то вози тут теж їздили. Ми заїхали у невеликий гай при дорозі, а коли виїхали, то побачили по обидва боки поля. Одне пшеничне, а інше картопляне. На картопляному працювали якісь люди: невеликі, брудні, худі, схожі на бомжів. Коли побачили нас, то одразу впали на коліна і схилили голови. Бачив, що Понамка їх з подивом роздивлялася, а Дубогриз і уваги не звернув.

– Хто це? – спитав я тихенько.

– Се бидло, раби земляні куреня Горба.

– А чому вони такі малі та худі? – здивувався я, бо раби були дрібні та брудні, наче пігмеї якісь.

– Завше раби такі, яким їм ще бути? – щиро здивувався Федька.

Люди у полі стояли на колінах і не рухалися. Придивлявся до них. Були вони схожі на сільських п’яниць, якісь аж почорнілі. Не розбереш, де чоловік, а де жінка. Он наче і молоді є, а все одно якісь побиті життям. І тавра на лобі. Щоб їх видно було, у всіх волосся було підв’язане мотузками. Одягнені раби були так само жалюгідно: у брудному дранті, наче жебраки з історичних книжок. Ми проїхали повз них, я озирнувся і побачив, що так на колінах і стоять, голови схиливши.

– І довго вони так стоятимуть?

– Аж поки паничів бачитимуть.

– А оцей курінь Горба, він сильний? Взагалі, хто з куренів найбільший?

– Всі курені однакові, немає такого на Січі, аби курінь кращий, чи гірший був.

Коли почувся стукіт копит, я побачив, що з лісочка неподалік до нас мчали вершники. Вже здалеку помітив, що попереду один панич мчав і кілька слуг за ним. Подивився я на Федьку, той спокійний був, за кинджал не хапався. То і я намагався не нервувати. Наші паничі зупинилися, чекали. Ось загін вискочив на дорогу, панич, теж молодий хлопець, ще з коротким оселедцем, мабуть, не більше рік чи два, як посвячений, під’їхав до наших паничів. З подивом роздивлявся Понамку. Забалакали паничі між собою.

– А по землі іншого куреня можна їздити? – спитав я тихенько.

– Паничам всією Січчю вандрувати можна.

– А слугам?

– Слугам тільки коли при паничі. Дуже рідко буває, що не при паничі, але за наказом панича і цидулка про теє мається.

– Цидулка?

– Ага, паничем написана, курінною печаткою стулена. Інакше стратять.

– А рабам?

– Бидлу – ні! Раби підвальні у підвалах сидять, їм за стіни куреня зась виходити. А рабам земляним тільки у поле свого куреня можна, за розказом панича альбо слуги. Аж ізочиш ти раба на землях іншого куреня, то вабойствуй і не вонпи.

– А як зрозуміти, якого куреня раб?

– Тавро в них на лобі мається. По тавру тому видно, якого куреня бидло. Коли ото іспоткаєш раба з куреня Мухи на землі куреня Горба, то можна його вабоїти і тільки похлюблять тебе. Бо не можна рабам межі куренями швендяти. Мусять плужити, де розказано їм.

Чужий панич з нашими поговорив і поїхав зі своїми слугами далі. Коли проїздив поруч з нами, ми з Федькою схилилися низько, шанували, так само, як і його слуги наших паничів. Поїхали далі. Лісочків нам траплялося небагато, а здебільшого поля, на яких працювали невеликі купки рабів. І дійсно, у всіх на лобах тавра стояли. Дуже здивувався я, коли побачив, що реманент у рабів дерев’яний або кам’яний, чи з кістки.

– А чого ото камінням сапають, а не залізним інструментом?

– Та хто ж жалізо бидлу вбогому дасть? – здивувався Федька.

– А чому онде вдесятьох упряглися і віз тягнуть? Хіба коней немає?

– Коні то для паничів, бидлу до коня і торкнутися заказанє!

Тільки головою я крутив, дивлячись на такі порядки. Рабів нам зустрічалося багацько, всі старанно працювали, жодного не бачив, щоб відпочивав. Інколи за ними слуги на мулах дивилися, щедро лупили батогами. Бувало, що і паничі зі слугами були, коли бачили нас, то неодмінно під’їздили привітатися, звісно, тільки з паничами. Кілька разів нам зустрічалися багаття, на яких висіли великі чавуни, а біля них поралося по кілька рабів, до рота яких прив’язані були дерев’яні чурбаки. Від чавунків пахло вареною картоплею і дертю. Таке в селі варять свиням. Але свиней серед полів не було видно.

– Для чого чурбаки у роті? – спитав я.

– Жеби вариво не їли.

– А що то варять? – спитав я Федьку.

– Рабське вариво. Ріпу з дертю.

– Це для рабів?

– Більше нікому ріпу зобати не можна, бо рабська потрава рабом робить.

– Я дивлюся, тут кожен своє їсть?

– Так. Паничі свинину та дичину снєдають, хліб пшеничний та житній, горіхи, молоко, мед. Слугам пташину можна, каші, кукурудзяний хліб. А бидло – ріпу з дертю желіпають.

Якраз їхали біля поля, де працювало біля сотні рабів. Ось один зі слуг крикнув і раби припинили роботу, вишикувалися десятками і пішли до багаття з казаном. Там їм накидали гаряче вариво. Прямо у долоні! Ані мисок, ані тарілок! Черпаком дерев’яним і в долоні. Ніхто з рабів рук своїх чорних не мив, вариво тримали міцно, хоч воно аж курилося, гаряче. Потім побачив я долоні рабські, збиті важкою працею, вкриті коржем мозолів. Зрозумів, чому не бояться гарячого. Кожен, хто отримав їжу, відходив, сідав прямо на землю і жадібно їв. Коли бачили нас, то одразу ставали на коліна і схиляли голову. Їжу тримали у руках, не їли. Починали желіпати, лише коли наші паничі від’їздили хоч метрів на сто. Тоді хапали їжу губами, швидко ковтали, майже не жуючи.

Як же ці раби відрізнялися від паничів! Ті всі стрункі, високі, широкоплечі, а ці – справжні чахлики, на голову нижчі, худі, почорнілі. Тільки поїли, як один з слуг крикнув і знову стали до роботи.

– Навіть відпочити не дадуть? – здивувався я.

– Рабам заказанє вчасувати, – запевнив Федька.

Їхали далі. По обидва боки дороги були лани, на яких працювали раби. Десь під наглядом, а де і самі. Але завжди невеличкими купками, відокремленими одна від одної. Працювали десятками. Жодного разу не бачив, щоб балакали між собою чи зупинялися перепочити. Зосереджено длубали землю, наче якісь роботи. Тільки бачили паничів при дорозі, ставали на коліна і мовчки стояли, схиливши голови. У всіх були тавра на чолі, брудне волосся, зібране на голові, у чоловіків дикуваті бороди. Вже помітив, що серед рабів були і діти, років, може, десяти, які так само старанно працювали. Рабів було багато, я вже нарахував п’ятдесят вісім десятків. На цю масу приходилося четверо паничів і три десятки слуг. Дивно, як тут революції ще не трапилося. Хоча паничі були в обладунках і при шаблях, на баских конях, а ці раби – дрібні, залякані, озброєні лише кам’яними сапками на дерев’яних ручках. І десяток їх нічого не зробить паничеві, який покришить їх на капусту.

Тим часом ми виїхали до кам’яної брили, що лежала при дорозі. Дубогриз зістрибнув з коня, став перед брилою на коліно і поцілував її.

– Чого це він?

– Се межа між куренями Горба та Мухи, – сказав Федька. – Мій панич Дубогриз контентується поверненню до куреня рідного, звідки пішов він джурою, а повертається паничем.

– А звідки ці назви? Курінь Мухи, курінь Горба?

– Не знаю, мабуть, завжди були, – Федька дійсно не вражав розумом.

Їхали. Знову почалися лани, на них працювали раби. Помітив, що в них на лобі вже інше тавро. То ми були на території куреня Мухи. Раби працювали старанно, не зупинялися і на мить, коли бачили нас, то дружно падали на коліна і схилялися. Ставали до роботи лише тоді, коли наші паничі були вже далеченько. Була спека, коли добре полежати у затінку. Та де там. Раби працювали. Були схожі на тарані: засмаглі, висушені на сонці, брудні. Довблися у землі.

Федька тим часом дістав баклажку шкіряну, вилив собі на голову.

– Випити б краще було! – сказав йому, бо сам пити хотів.

– Скоро студенець буде, нап’ємося, – пообіцяв Федька.

Ось дорога пірнула у невеличкий гайок, усередині якого була галявина. На ній стояв складений з кам’яних брил колодязь з дерев’яним навісом. Дубогриз з Понамкою зупинилися поруч, але з коней не злазили. Ми з Федькою залишили своїх мулів і побігли до колодязя. Дубогриз кинув ключ, який підхопив Федька, відчинив важкий замок на колодязі. Удвох ми зняли дерев’яну кришку, опустили дерев’яне цеберко на мотузці, набрали води. Вона була аж крижана, її хотілося пити і пити, але не можна, спочатку треба було піднести паничам. Федька налив у баклажку Дубогриза, я у баклажку Понамки, піднесли своїм паничам. Вони жадібно пили, а ми стояли, похиливши голови.

– Ох, смачна вода! – видихнула Понамка.

– Немає смачнішої води, яко у курені Мухи! – похвалився Дубогриз. – Ну що ж, брате, рекреацію трохи вчинимо, перечекаємо сквар сей.

Паничі віддали нам коней, вляглися під кроною великого дуба. Ми припнули коней, дали їм ячменю пожувати. Мулів просто пастися поставили, ячменю їм не можна було. Тут не тільки люди годувалися по-різному, але й тварини. Треба було вивчити ці звичаї. Нарешті і ми з Федькою попили. Вода дійсно була крижана, у мене аж зуби почали боліти. Після колонії в мене стали дуже погані зуби, бо там була жахлива вода і ще гірше харчування. Добре, хоч не повисипалися всі.

Я хотів прилягти у затінку відпочити, вночі ж мало спав, але Федька зашипів, що лягати не можна.

– Чому?

– Мусять слуги вартувати сон панів наших!

– Від кого? Тут же чудовиськ немає!

– Мусять! – наполягав Федька. – Регула така на Січі!

То довелося сидіти. Ми не лягали, тримали руки на кинджалах. Федька дістав смажене насіння, пригостив мене.

– А паничам насіння їсти можна? – спитав я, бо думав, може, Понамку теж пригостити, вона се любить.

– Паничі горіхи снєдають, лісові чи волоські, альбо насіння гарбузове. А насіння соняшникове – тільки слуги, – пояснив Федька тихенько, щоб не заважати паничам. Вони собі балакали, а потім поснули. Я хотів щось спитати, але Федька поклав мені палець на губи, кивнув у бік паничів. Мабуть, не можна розмовляти, коли вони відпочивають. Я кивнув. Сиділи, я дивився навколо, де було повно квітів, що дуже пахли. Гули бджоли. Рай.

Федька показав, що відійде, мабуть, до вітру. Пішов. Я узявся за кинджал і був напоготові. Не так боявся, що хтось нападе, як перевірки, чи уважно я чергую. То не розслаблявся. Подумав, що треба навчитися битися на кинджалах, це може стати в нагоді. Згадав чудовиськ, аж у спині похололо. Потім подумав, як звідси втекти. Є ріка, яку ми бачили, але, здається, відпливти по ній не так вже легко. Суходолом пройти годі й думати. Тільки повітрям. Але літак розбитий. А що, як зробити повітряну кулю? Згадав роман Жуля Верна, в якому герої втекли з оточеного міста на повітряній кулі. Але де узяти повітряну кулю? Якби був доступ до інтернету, щоб можна було подивитися, почитати. А так, навмання, не зробиш її, а без неї…

Я завмер, бо відчув погляд. Так, відчув! Але це був не той погляд впевненого вбивці, який я відчув під час полювання на чудовиськ. Тепер це був переляканий погляд дичини, а не мисливця. Я відчував погляд. Зараз хтось дивився мені у спину. Не Федька, бо той пішов у інший бік і не встиг би відбігти. Хтось інший! Мені стало тривожно, але я знав, що не можна давати страху владу. То швидко озирнувся, готовий вихопити кинджал і підняти тривогу. Позаду нікого не було, але я помітив гілку куща на краю галявини, яка захиталася. Була спека, жодного вітерцю, чого б це гілці хитатися? Там хтось був, у кущах. Хтось дивився на мене, а потім припав до землі, зачепивши гілку. Треба було б покликати Федька і піти подивитися, що там і хто там, але я не схотів. Зробив вигляд, що нічого не помітив. Сидів, дивився навколо, давав зрозуміти, що краще і не спробувати нападати, бо зненацька це зробити не вдасться.

Повернувся Федька, дістав зі своїх торб невеличкий серп, почав ходити по галявині і зрізати деякі квіти. Букет у подарунок коханій? Але ні, Федька минав гарні квіти, які йому траплялися. Може, на чай збирав? Я почув шерех, підхопився, побачив, що Понамка підвелася і пішла до лісу, помахуючи шаблею. Мабуть, теж до вітру. І пішла вона саме туди, де я бачив рух! Але там же небезпечно! Вона присяде, не чекатиме нападу! Я побіг до неї, Федька ошелешено дивився на мій маневр. Я наздогнав Понамку.

– Що таке, Красю? – здивувалася вона, побачивши мою перелякану морду.

– Понамко, я буду охороняти тебе, – рішуче сказав я.

– Красю, ти що, з дуба впав? Я до вітру іду!

– Понамко, будь ласка, сходи ось туди, – я вказав рукою в інший бік. – Благаю!

Вона зареготала, але помітила вираз мого обличчя, то кивнула і попрямувала у той бік, куди я просив. Я став на краю лісу, щоб той, хто ховався у кущах, і не думав оббігти і напасти на Понамку. Чув, як гупає серце у грудях. Знову відчував погляд! З того самого місця! Це моє вміння відчувати погляди врятувало колись мені життя. Мене зібралися вбити у колонії. Один дурень наїхав на мене. Я б не відповідав, але там все жорстко. Якщо показуєш слабкість, то затопчуть. Я розбив йому об голову ручку мітли, якою прибирав на виробничій дільниці. Сів до штрафного ізолятора, потім вийшов. Хлопець ще був у медсанчастині, але дуже хотів помститися. Один наркоман, який заборгував великі гроші за дози і ладний був зробити все, що завгодно, погодився прирізати мене. Отримав заточку, збирався підійти зі спини, увігнати у правий бік, щоб поцілити в печінку, і втекти. Він ще був на порядній відстані, а я вже відчув потилицею його погляд. Розвернувся і був готовий. Він спробував вдарити мене хоч якось, але був слабкий і в нього тремтіли руки. Я перехопив заточку, побив його. Знову сів до штрафного ізолятора, але врятувався.

– Красю, ходімо, – це повернулася Понамка. Вона добре виглядала у панцирі, чоботах та при шаблі. Виголена голова з довгим оселедцем, лінивий погляд хижака, зараз розслабленого, але в будь-який момент готового до бою. – Що тобі привиділося? – тихенько спитала вона.

– Та всяке таке, – махнув я рукою.

– Тримайся, все буде добре, – Понамка завжди була оптимістом.

Ми повернулися, Понамка вляглася відпочивати далі, Федька вже назбирав цілу купу квітів, пакував їх у торбу.

– Коней достоить напувати, – прошепотів він мені. – Вже охолонули вони. А згарячу коней поїти заказанє, бо опоїш. Каратимуть за те.

Я кивнув, ми відвели коней до колодязя, напоїли, потім поралися зі своїми мулами, коли вдалині почувся собачий гавкіт. Я аж здригнувся, бо собачий гавкіт нагадував мені про колонію, про тамтешніх вівчарок.

– Пси! – Федька чомусь злякався не менше, аніж я. – Гонзимо!

Він потягнув свого мула геть від колодязя, я теж. Бо якщо Федька злякався, то і мені було чого боятися. Побігли до паничів, гавкіт стрімко наближався. Побачив, що Дубогриз і Понамка підхопилися, всілися верхи. Ми підбігли до них. Федька став за своїм паничем, а я за своїм. Собаки вже були поруч. По гавкоту було зрозуміло, що дебелі, не якісь там шавки, але коли вискочили на галявину, то я аж затремтів з переляку. Бо справжні ведмеді! Білі, волохаті, здоровезні, вони гавкали, наче з гармат стріляли, у вухах дзеленчало. Кинулися одразу до нас, їх було штук сім, ціла тічка, яка збиралася нас розірвати! Я схопився за кинджал, коли Дубогриз несподівано крикнув на собак. Грізно і впевнено. І вони зупинилися у кількох метрах від нас. Важко дивилися і гавкали.

– Ану цить! – гримнув Дубогриз іще, і собаки замовкли. Стояли, пускали слину з величезних пащ і важко дивилися на нас. Я побачив, що Федька теж тремтить.

– Хороші песики! – Понамка не намагалася підлащитися, а захоплювалася міццю тварин.

– Це наші пси, сторожові. У кожному курені є пара десятків псів сих, навчених перекинчиків нечестивих шукати, – пояснив Дубогриз. Видно, що він хвилювався, але намагався виглядати грізно.

– І що далі будемо робити? – спитала Понамка, бо собаки оточили нас півколом і стояли, не збираючись відпускати.

– Зараз приспєють паничі, – сказав Дубогриз. – Вже пристяться вони.

І дійсно, почувся тупіт копит. Невдовзі на галявину вискочив загін вершників: панич, кілька джур і півдесятка слуг. Вони дуже здивувалися, коли побачили нас.

– Тю, а ми домнювали, донде собачки наздогнали втікачів, жеруть їх, тому і замовкли! – загримів панич, кремезний дядько з величезною головою.

– Брате Жох, випаничився я. Тепер єсм – Дубогриз! – урочисто сказав товариш Понамки і вказав на неї. – А се брат Набока, теж сакру мав!

– Баба чи що? – спитав Жох. У його голосі не було зневаги, просто здивування.

– Паничарка. Вона вабоїла самого невидимця і дуже добре вміє валчити на шаблях, – розповів Дубогриз.

– Невидимця! – Жох здивувався. – Славетно. То валчиш на шаблях добре? Не хочеш заправитиси?

Він схопився за свою шаблю і подивився на Понамку з хижою посмішкою. Понамка і не думала лякатися.

– Залюбки.

– Дати дерев’яні! – наказав Жох, і йому з Понамкою джури подали шаблі, вирізані з дерева. Мабуть, на них джури вчились битися. Паничі зістрибнули з коней і почали наближатися один до одного. Жох кинувся в атаку, хотів швиденько збити Понамку з ніг і перемогти. Але вона ухилялася від його ударів, стрибнула в один бік, потім в інший, дерев’яні шаблі свистіли у повітрі, іноді з сухим тріском гупалися одна об одну. Жох помітно роздратувався тому, що не міг швидко перемогти, атакував ще більш запекло, коли Понамка зачепилася за жмуток трави і впала. Жох яструбом кинувся до неї, щоб добити, вклався в останній удар, але замість Понамки гепнув шаблею по землі, моя ж панна підхопилася так, наче її штовхнула з землі пружина, і вдарила шаблею по шияці Жоха. Якби шабля була справжня, то його голова котилася б вже по траві. – Ач як! – Жох схопився за шию і закрутив головою від здивування. – Пофолгуй, брате Набоко, що усумнівся у тобі! Славний ти козак! – він потиснув Понамці руку і роздивлявся мою панну з захопленням. – Залишайся у курені нашому!

– Як вирішить шановне панство, – скромно сказала Понамка, розпалена битвою. Ніздрі в неї широко роздувалися.

– А хто се втік? – спитав Дубогриз і кивнув на собак.

– Та двоє бидла з рабів підвальних. Хлоп один, коваль, і дівка. Потайки злигалися, бо вона до кузні потраву носила. Потім хлопця того ферували везти до куреня Соломахи, де коваль усопнув. А в нас їх троє. Дівка просилася з ним, та хто б її слуховав? То ці дурні і угонзнули вчора. Коваль розбив кайдани свої, перепиляв ґрати у кузні, а дівка вислизнула з підвалу. Ізочили теє тільки вранці, одразу за лови взялися. Чи не споткали рабів негідних? – спитав Жох.

Я одразу згадав погляд з кущів і гілку, що рухалася. А потім у мене перед очима став слід на землі, який я бачив. Біля колодязя. Босий слід! І паничі, і слуги всі взуті! Раба не відпустили б до цього колодязя. То це був втікач. Він був тут! Разом з дівкою! Я збирався про це сказати, коли побачив погляди собак. Холодні погляди вбивць. Я не хотів нікого віддавати цим чудовиськам. Не моя справа! То мовчав.

– Братів з куренів сусідських вже сповістили, жеби імали. То не угонзають раби, – запевнив Жох.

– А песи не пішли за бидлом? – поцікавився Дубогриз.

– Пішли, колвек до пикчи, а там встали. Хитрий раб виявився, у воду заліз. Але іманий буде і покараний жорстоко, жеби інше бидло бачило те, – Жох не хвалився, Жох був впевнений, я бачив його погляд і не заздрив тій людині, яка потрапить до рук цього панича. – Що ж, поїдемо далі бидло імати. Іспоткаємоси у курені ввечері. Перехилити хочу з вами кухоль пива! З тобою, новий брате Дубогризе, і з тобою, новий брате Набоко!

– Дякуємо за честь, брате Жох, – кивнув Дубогриз. Він був серйозний, тримав спину прямо. Бачив, з якою заздрістю на нього дивилися джури. Мабуть, мріяли, що колись і самі стануть такими ж паничами з оселедцями.

– Песи, напрод! – наказав Жох, не кричав, але всі пси одразу відійшли від нас і побігли з галявини. Жоден з них не побіг туди, звідки я відчував погляд. І добре, я вже надивився достатньо кривавих сцен. Загін зник з галявини, ми теж поїхали далі. Знову дорога серед ланів. Пшениця, жито, картопля, квасоля, гречка, соняшник. Частенько зустрічали рабів, що працювали у полі. Десятками. Бачили нас і одразу ставали на коліна.

– Слухай, а чого ти так злякався тих собак? – спитав я пошепки Федька.

– Бо то песи, що навчені на слугах і рабах підвальних.

– Як це? – здивувався я.

– Є пси, які імають лише рабів земляних, а слуг не чіпатимуть. А ці навчені були імати підвальних рабів і слуг. Страшні то пси, диявольські. Я на власні очі бачив, коли такий пес повалив слугу і голову йому відгриз!

– А чому вони не напали на Дубогриза?

– Бо він – панич! Пси панича ніколи не чіпатимуть. Вони і джур оминають.

– А що буде з втікачами?

– Яко що? – здивувався моєму питанню Федька. – Спиткати їх будуть. Раба на смерть, а дівку таже до земляних рабів віддадуть. То ще гірше за смерть.

– Їх знайдуть?

– Сусідські курені вже імають, їжі у рабів немає. Спинують, з нори своєї вилізуть і іматимуть їх. Одгетуль до Поганих земель далеко, то не угонзиш.

– А що таке «Погані землі»? – спитав я.

– То є краї за Січчю. Зазвичай раби туди угонзають. Але дарма, бо стоїть там фортеця наша і болота там, і Мара страшенна, – пояснив Федька, але так, що в мене стало тільки більше питань. – О, башта куреня!

Він вказав вперед. Вдалині я побачив верхівку башти з великим малиновим прапором.

– Це вже курінь?

– Так, він самий.

Їхали далі. На полях зустрічалося все більше рабів. Якщо їх охороняли слуги, то просто вклонялися нам, якщо ж паничі, то неодмінно їхали привітатися. Всі здивовано дивилися на Понамку, але більше її не перевіряли. Вітали Дубогриза з опаниченням, той задоволено посміхався.

Коли при дорозі нам трапився довгий сарай. Судячи з рохкання, у ньому були свині. Кілька десятків рабів виносили ношами гній, інші варили у великому казані картоплю з дертю. У тих, хто варив, були чурбаки у роті, щоб раби не могли скуштувати свинячої їжі. Далі нам трапився ще великий корівник, де теж поралися раби. А потім ще один сарай, дуже довгий і без вікон. Але з нього чулися дитячі голоси.

– Що це? – здивувався я.

– Бидлячий сарай.

– Бидлячий?

– Так, здє спить земляне бидло.

– Хіба не у курені?

– Азаж можна пускати земляного раба до куреня? – здивувався питанню Федька.

– Тобто вони у цьому сараї живуть?

– Сплять здє. Вдень на полях плужать, а вночі приганяють їх сімо, жеби спали.

– А діти, чую, вдень залишаються тут?

– До семи років бидло вдома сидить, потім ставлять на спадні роботи, а з дванадцяти юж на уставичні, – розповідав Федька. Дещо з його слів я не розумів, але в цілому здогадувався, про що він говорив.

Дорога повернула у великий сад, повний яблунь, груш, слив, вишень. Рай якийсь. Бачив, що кілька яблук ранніх порід викотилося на дорогу. Я б нахилився узяти, але вже звик, що у цьому краї багато чого робити не можна. Краще спитати.

– Яблуко з дороги можна узяти?

– Ні, заказанє се! – злякався Федька. – Яблука можна іно паничам та джурам снєдаті! Іжелі слуга скуштує яблуко, то відріжуть му язик. Нижлі дичку з лісу можна снєдаті, тако кислючі вони.

– А груші чи вишні?

– Тожде іно лісові.

– А рабам?

– Рабам достоить іно ріпу з дертю. І скважені буряки по святах.

Я тільки дивувався місцевим жорстоким правилам, коли виїхали з саду і побачили фортецю. Високі кам’яні стіни з баштами. Десь на півкілометра навколо фортеці не було жодного кущика чи деревця, лише травичка, на якій паслися коні та корови.

– Алить і курінь, – сказав Федька.

Дубогриз та Понамка пришпорили коней, ми намагалися не відставати. Я нарахував вісім башт на стінах і дев’яту, високу, в центрі куреня. На тій дев’ятій висів малинового кольору великий прапор. Зараз вітру не було, то він обвис. Ми їхали до воріт, що знаходилися в одній з башт. На ній були і стражі, які помітили нас та почали роздивлятися. Особливої тривоги не піднімали, бо ми були лише учотирьох.

Я так захопився роздивлянням мурів, що не одразу помітив з десяток стовпів перед воротами. До стовпів були прив’язані скривавлені люди. Більшість брудні та худі, земляні раби з закудланим волоссям, але он було і двоє голомозих, слуг. Всіх їх жорстоко відшмагали батогами, а потім прив’язали до стовпів і залишили на сонці. Скривавлених. Біля кожного роїлися мухи.

– Хто це? – спитав я Федька, нажаханий картиною.

– Утраплені, – байдуже відповів він.

– За що їх?

– Раби, подобно, за крадіжку альбо неробство.

– А слуги?

– Сі, подобно, чатовники. То утрапили їх, бо поблажили бидлу угонзнути.

– І що з покараними буде далі?

– Раби аже виживуть, далі плужитимуть.

– А слуги?

– Згладені будуть.

– Так жорстоко?

– Нілга милитися, – впевнено сказав Федька. Він був впевнений, що прощати таке не можна.

Ми проїхали повз покараних, які стогнали. Жахлива картина, я відвернувся. Побачив під стінами з десяток буд. Мабуть, там жили ті величезні собаки, яких ми бачили. Ось вже копита коней Дубогриза і Понамки загриміли по мосту. Перед стінами фортеці широкий, метрів з десять, рів з водою. За нами з башти спостерігали кілька озброєних слуг. Минули міст, потрапили в тінь брами. Я подивився на відчинені ворота, величезні, зроблені з дерева, оббитого залізом. Стіни товсті, метрів чотири, ми потрапили всередину. Там був великий двір, а за ним величезна башта з прапором. У дворі нас вже чекали кілька паничів верхи, з десяток джур та кілька десятків слуг. Всі озброєні. Уважно дивилися. Федька схопив мене за руки, щоб зупинити, а Дубогриз та Понамка поїхали до місцевих паничів.

– Слава Ісусу Кривавому! – сказав Дубогриз і вдарив себе ребром долоні по чолу спочатку вертикально, а потім горизонтально. Це паничі так хрестилися.

– Слава Ісусу Кривавому! – відповіли паничі і зробили те саме, що і Дубогриз.

– Брате Серпокрил, воспятився я з кордону, де був опаничений з ім’ям Дубогриз. А се новий наш брат Набока, иже вабоїв невидимця і добре на шаблях валчить, – Дубогриз говорив і з серйозним виглядом кивав головою, струшуючи ще невеличким оселедцем. Курінні паничі дивилися не так на нього, як на Понамку. Видно, що були здивовані.

– Ти, брате Набоко, дівка чи що? – спитав прямо Серпокрил.

– Була, брате Серпокриле, – кивнула Понамка. – Була дівка. А зараз я брат Набока, ім’я це мені старий Набока передав, славний козак, то триматимуся його і не зганьблю.

Говорила вона впевнено, руки на шаблі тримала хвацько, тільки головами паничі закрутили.

– Що ж, брати, виншую ви у курені Мухи! Рекрацяйте з дороги, таже калація буде і орація, бовім набавилося в нас братів, козаків славних! Слава Ісусу Кривавому!

Всі паничі повторили і знову вдарили себе по лобу долонями, хрест вибивали. Всі інші мовчали, джури тільки хрестилися ось так дивно, а слуги і взагалі аніруш, анічичирк. Помітив, що Федька кинувся приймати коня свого пана, побіг до Понамки. Забрали ми коней, відвели до конюшні. Потім нас відвели поїсти. До будинку під стінами куреня. А Понамку повели до башти з прапором. Так розумів, що в тій башті мешкали паничі та джури, а слуги – у будинках під стінами.

Нас посадили за стіл, подали у дерев’яних мисках кукурудзяної каші зі смальцем. Федька жадібно їв, а я ледь примушував себе желіпати, щоб не ображати господарів. Потім нас відвели до іншого будинку, всередині якого стояло багацько трирівневих, збитих з грубих дошок, ліжок. Було місце Федьці і мені. Один зі слуг, який тут головний, сказав, що можемо трохи відпочити з дороги. Федька радо скинув чоботи і одразу влігся. Я теж. У хаті лежали ми самі. Так розумів, що зазвичай слугам не можна було серед білого дня ось так валятися.

На моєму ліжку був благенький матрац з соломи, дірява ковдра та збита подушка. Не дуже розкішно. Але як спати хотітимеш, то заснеш. Лежав, думав про цей дивовижний край. Наче казка якась, сон. Хотілося напружитися, прокинутися і опинитися у рідному Оклункові, але де там.

– Слухай, Федьку, а ось що слуги роблять вдень? – спитав у Федьки, щоб не думати про Оклунків.

– Паничеві слуги панам своїм послуговують, а курінні – у курені.

– А яка тут служба?

– Рабів опатрювати та на стінах чатувати.

– То всі зараз на службі?

– Всі служать, аж поки не засурмлять. Ти, Краську, не заважай, дай поспати.

– Добре, – я заплющив очі. Спати не хотілося, але в колонії я добре навчився чекати. То просто лежав, майже без думок, бо будь-які думки зараз були б сумні.

Минула десь година, коли Федька підвівся. Ми пішли спочатку до конюшні, там доглядали коней наших паничів. Потім пішли прислуговувати їм самим, вже у башті, перед входом до якої чергувало кілька озброєних джур. На нас вони не звернули уваги, бо ми ж для них були ніхто. Я знайшов Понамку, почав чистити їй обладунки, прати одяг. Понамка сказала, що зголодніла. Я побіг дізнаватися, де можна узяти їжі. Мене спрямували у підвал башти. Широкі сходи, на кожному поверсі чергував джура чи слуга. Спустився у підвал, там побачив велике приміщення, в якому працювали люди в кайданах. Чистили овочі, різали м’ясо, дивилися за чавунами на пічках. У людей були дерев’яні чурбаки і ціле сплутане та масне волосся на голові. То це було бидло. Мабуть, ті самі підвальні раби, про яких я чув. До мене підійшов один зі слуг, який наглядав за роботою.

– Чого ти?

– Мій панич зголоднів і хоче перекусити.

– Хтось із нових? Що твій пан рачить?

– М’ясо і побільше. А ще чогось гостренького.

– Обецне, – слуга наказав щось рабу, той побіг в іншу кімнату, швидко повернувся з цілим копченим окостом. Слуга відрізав добрячий шматок. – Достатньо?

– Ще один, – сказав я, бо знав апетит Понамки.

Він відрізав ще, потім щедро намастив хроном, додав велику скибку житнього хліба.

– Пиво іматимеш у броварні веде лествиці.

То я повернувся з повними руками і дуже порадував Понамку, яка одразу всілася їсти. Запропонувала пригоститися і мені.

– Ні, слугам не можна свинини, – сказав тихенько я, а сам озирнувся. У Понамки була окрема кімната, невеличка, але світла, з вікном. Тут стояли ліжко, стілець і невеличкий стіл, за яким моя панна зараз жадібно наминала м’ясо.

– Слухай, а тут смачне пиво! – вигукнула Понамка.

– А ще тут вбивають, – хотів додати я, але промовчав, бо ще з колонії знав, що у стін можуть бути вуха.

Почув стукіт копит у дворі. Подивився у вікно. Побачив, що примчав якийсь панич з кількома слугами. Спитав про гостей. Йому доповіли, що гості прибули. Панич побіг до башти, невдовзі вже стукав у двері. Понамка йому відчинила.

– Здрав будь, брате Набоко. Я – брат Непийпиво, – сказав той панич. Років за сорок, високий, широкоплечий, з товстими міцними руками. У сірому плащі, під яким панцир, що щільно прилягав до фігури.

– І ти здрав будь, брате Непийпиво, – відповіла Понамка, анітрохи не схвильована.

– А се слуга твій? – він подивився на мене.

– Так, його звати Крася.

– Він з тобою прибув?

– Так, – кивнула Понамка.

– Хочу з тобою дешкерувати, – сказав Непийпиво. Я злякався, чи не погане він щось замислив, але Понамка анітрохи не злякалася.

– Красю, вийди, – наказала.

Я вийшов у коридор, там стояли двоє слуг, мабуть, цього Непийпива.

– Кроч тропами, – сказав один зі слуг мені. Я так розумів, що хотіли мене кудись відвести.

– Я мушу залишатися поруч із моїм паничем, – заперечив я.

– Це пана Непийпива злецення! – строго сказав слуга, який був такий впевнений, що я мусив піти. Вони відвели мене у невеличку кімнату неподалік, залишили там і пішли, зачинивши двері на засув. Я вже здогадувався, що відбувається. Якась перевірка. Крутив головою. Дарма ми з Понамкою не домовилися, що розповідати. У будь-якому разі не треба згадувати про справу, через яку ми тут опинилися. Казати, що прилетіли випадково. Я знав, що Понамка не скаже зайвого. Вона вміла допитувати, то знала і як бути допитуваною.

Я озирнувся. Невеличка кімната з кам’яними стінами. Без вікон. Два ліжка і все. Мабуть, кімната джур. Сідати на ліжко не наважився, може, це заборонено слугам, то сів на підлогу під стіною і чекав. Не дуже довго, коли прийшов Непийпиво. Я підхопився.

– Задля чого прибули сюди ви? – спитав він прямо.

– Спитайте у мого панича.

– Я тє питаю.

– Не можу нічого сказати без його дозволу.

– Бажаєш, жеби я тє слухо відтяв? – гримнув Непийпиво і схопився за шаблю.

Я став на коліна, нахилив голову убік, узявся за вухо, відтягнув його.

– Воля ваша.

Непийпиво вихопив шаблю і заніс її. Я закрив очі і чекав. Він міг рубанути, міг і голову мені відтяти, тут з цим просто. Але я сподівався на краще. Він засміявся.

– Слухо тє непотрібне?

– Потрібне. Але не може слуга говорити за панича свого, – сказав смиренно я.

Непийпиво подивився на мене. Я відчув його погляд. Почув, як шабля повернулася у піхви.

– Ажеби, побудь поки зі слухами. Кроч.

Він пішов, я поспішив за ним, хоч це було важко, ноги в мене підгиналися, у грудях калатало серце, у голові паморочилося. Непийпиво зайшов у кімнату до Понамки.

– Вірного ригеля маєш, брате Набоко.

– Інші мені не потрібні, брате Непийпиво, – посміхнулася Понамка.

– Теди кроч.

Ми пішли за Непийпивом, який прямував кудись коридорами башти, а потім почав підніматися гвинтовими сходами. Легко стрибав по них, Понамка за ним, я швидко почав задихатися, бо з мене не дуже добрий бігун. Рахував сходинки, щоб відволіктися, коли вибіг нагору, то перегнувся навпіл і важко дихав.

– Вчасни доколя, я заволаю, – наказав Непийпиво джурі, що стояв на посту біля прапора. У джури, окрім короткої шаблі, був ще й бінокль на шиї. Звичайний армійський бінокль, звідки він тут? Виглядав дуже дивно у цьому середньовіччі. Мабуть, бінокль був потрібен, щоб дивитися довкола, аби ворог не зміг несподівано напасти. Джура кивнув, залишив бінокль і пішов до сходів. – Оце курінь Мухи яко на долоні, – сказав Непийпиво і розвів руками.

Я підняв голову, озирнувся. І дійсно, було все добре видно. Рівні клапті ланів, вузенькі смужки лісу між ними, дороги. Раби на ланах виглядали маленькими цяточками, паничі чи слуги верхи – цяточками побільше.

– Файно! – сказала Понамка. Я мовчав, бо хто я такий, щоб відкривати рота?

– Ровно теж і по Січі всій. Кмітує панство, жеби усюди лад був.

Я рахував довгі сараї, в яких утримувалася худоба або раби. Їх було двадцять сім. Багацько.

– Задля чого прибули сімо? – спитав Непийпиво і подивився Понамці в очі. Вона анітрохи не знітилася.

– Я ж вже казала, що ми летіли не сюди, а до Райгорода. Наш знайомий мріяв туди потрапити. Ми його висадили і поверталися, коли на нас напало велике літаюче чудовисько. Дракон. Воно вбило пілота.

– Кого? – не зрозумів Непийпиво.

– Пілота. Людину, яка керує літаком, залізною птахою. Наче стерновий на кораблі.

– А, второпав.

– Так ось, ми почали падати і розбилися б, але Крася зміг вирівняти літак і дотягнути до кінця лісу. Ми сіли на великому лузі, літак все одно розбився, але ми вціліли. Потім прискочив загін з прикордонних башт. Так розумію, що хотіли вбити нас, але виявилося, що я паничарка. Я склала іспит, вбила невидимця і ще купу різного дріб’язку. І ось я тут.

– Що вєдають у землях ваших про Січ?

– Я вперше почула про неї, коли вже опинилася тут.

– А про забітьє ведлть ріки чула?

– Різанину біля ріки? – Понамка здивувалася. Так, наче вперше чула. – Що за різанина?

– Січовики валчили чужинців, вабоїли багатьох, жеби пам’ятали, хто такі єси.

– Нічого про це не чула. То ви плаваєте туди, звідти я прилетіла? – спитала Понамка.

– Коли-кольвек. Гендлюємо з чужинцями. Що жадаєш робити, брате Набоко?

– Хочу помандрувати тут, подивитися Січ.

– Цвичона ти?

– Яка?

– Читати й писати вєдаєш?

– Звісно, вєдаю, – здивувалася питанню Понамка.

– Добре, то не треба те наставляти, яко джур.

– А що, всі паничі вміють читати і писати? – спитала Понамка.

– Звісно. Поперед тим, як джури до башт прикордонних візьмуться, мусять грамоту вєдати та іспит скласти. Які ж не складуть, у куренях лишаються, гдиби не складуть, теди слугами їм бути.

– А навіщо паничам вміння читати і писати? Я думала, тут цінується лише мужність та вміння битися на шаблях.

– Брате Набоко, панич мусить бути цвичоним. Бо йому припадає кмітувати за всім.

– Паничі щось рахують і пишуть? – здивувалася Понамка.

– Так. Ми ж челнейшіє на Січі, респектуємо вшитко. Мусимо вєдати, єлико харчу маємо, єлико рабів і слуг в нас, єлико і чого треба всіяти, єлико худоби зарізати, єлико залишити. Се роботи багато, і не зробиш її, гдиби нецвічоний будеш, а дурний, яко бидло.

– Я думала, все це роблять слуги, а паничі тільки воюють.

– Набоко, іли би так було, то були би ми раби слуг наших. Зезволити цього не можна. То ми цвичонство маємо і самі рахуємо. А слуги наші ані писати, ані читати не вміють.

– Мій слуга вміє, – похвалилася Понамка, а я злякався, що дарма вона. Мусив знати своє місце і не висовуватися.

– Ти цвичоний, вмієш читати і писати? – здивувався Непийпиво.

– Трошки, – я схилив голову. – Зовсім трошки.

– Заказнє тобі вчити цьому слуг, – наказав мені Непийпиво. Я несподівано впізнав тон його голосу. Так само говорили охоронці в колонії. Між собою вони говорили звичайними голосами, як люди, але з зеками вони розмовляли геть інакше. В їх голосі з’являлася впевненість людини, яка може зробити з тобою будь-що. Знищити хоч зараз.

– Так, пане! – поспіхом запевнив я.

– Он якийсь загін повертається, – сказала Понамка, щоб змінити тему.

– Се спира, яка рабів імала, воспятилася. Обецне пойзримо, альбо імали, альбо ні. – Непийпиво узяв бінокль, який залишив черговий джура. Роздивлявся дорогу, потім зітхнув. – Не споткали бидло. Де ж сі раби сховалися?

Несподівано зі стін куреня почали гучно сурмити. І я побачив, як цяточки рабів стали збиратися з полів на дороги.

– Що означають ці сурми? – спитала Понамка.

– Бидло з полів женуть до сараїв. Справа ще є, кроч!

Непийпиво покликав чергового і побіг сходами вниз. У дворі сів на коня, якого підвів слуга. Я підвів коня Понамці. Вона сіла. Поїхали. Ми зі слугою Непийпива тряслися на мулах слідом. Минули ворота та міст, їхали біля паль з покараними. Частина їх вже або вмерла, або знепритомніла, то не рухалися. Але декілька досі стогнали. Ми минули луг навколо куреня. Я побачив, як кілька десятків рабів з чурбаками в зубах доїли корів. Молоко зливали у велику діжку на возі. Хвилин десять ми трусилися верхи, аж поки не зупинилися біля довгого сараю, складеного з дерев’яних колод. У сараї були лише великі ворота на вході, а в стінах жодного віконця. Біля воріт вже сидів панич і кілька джур. Поруч з ними з десяток слуг. Панич підвівся, привітався з Непийпивом та Понамкою.

– У сьому сараї дві сотні три по сьомому десятку бидла робочого, чотири по сьомому десятку рабинь, що здє працюють, дві сотні бидла дрібного, – доповів панич Непийпиву, показав аркуш паперу. Я помітив, що на ньому було вказано, скільки рабів вийшло з сараю зранку. – Негдіс було більше, та три дні тому угонзнуло два раба. То ми вабоїли десяток їх.

– Яко гонзнуло бидло? – спитав Непийпиво.

– У гаю дрова збирали. Сей десяток завжди туди посилали. А потім прибігло восьмеро рабів, схарапуджених, волали, наче якісь люди повиймали двох рабів.

– Що за люди?

– Не вєдаю, для чого слухати рабське кламство? Вони що завгодно звягають, жеби на спиток не втрапити, що не завадили угонзенню. Оточили ми ліс, пустили псів по сліду, але пси довели до поля, де зникло бидло. Сповістили сусідні курені, вони джур відправили бидло імати. Ми труса справляли по всьому курені, але так і не натрафили.

– І яко знімаєш, де бидло поділося? – поцікавився Непийпиво.

– Не вєдаю, – зітнув плечима панич.

– Чули чи бачили щось подзорове? – спитав Непийпиво.

– Ні. Хіба що тропи.

– Тропи?

– Еге ж. Чижми на землі. Там росла трава, то тропів не видко було, але хтось ступив у мурашник. Залишив тропу. Чижма.

– Але в бидла чижем немаш, босоніж вони! – сказав Непийпиво.

– Звісно. Хтось овий, не з наших, бо ані у паничів, ані у слуг немає чижм з такими тропами.

– Яко вони виглядали?

– Не так, як у наших чижм.

– Звольте слово мовити, – тихо сказав один з джур.

– Що? – невдоволено спитав панич.

– Я тії тропи запам’ятав добре, міг би намалювати.

Панич скривився від роздратування, але Непийпиво зрадів.

– Малюй, джуро, – дістав з кишені аркуш паперу і олівець, звичайний олівець, як у Оклункові!

Джура подивився на панича. Той кивнув.

– Малюй.

Джура швидко відтворив слід на землі. Я одразу впізнав його. Рифлена підошва, як у берцах. Непийпиво роздивлявся листок, потім сховав його.

– З десятку бидла ці двоє рабів, які угонзнули, наймолодші були? – спитав Непийпиво.

– Навспак, найстарші. Один, аже, накульгував, на зиму вабоєний був би.

– Що бидло казало про гонзення се?

– Що з кущів вийшли люди у вбранні чорному, з жалізом у руках. Імали двох рабів, інші розбіглиси. Добігли до слуг, ті курень ознайомили. Та допоки прибула звідти спира, нікого юж не було.

– Щось чули?

– Наче гримотіло у небі. Слуги чули.

– Колись ще так бидло угонзалося?

– Ніколи. Овогда угонзили, та ми їх швидко імали.

– Подзора справа, – скривився Непийпиво і замислився.

У повітрі почало пахнути вареною картоплею та дертю. У нас в колонії була своя ферма, де вирощували свиней для керівництва. Їх годували ось таким варивом. Ага, он за сараєм палало багаття, над ним висів казан. Поруч поралося кілька рабинь. Між тим слуги верхи на мулах почали приганяти рабів. Не аби як, а десятками, строго десятками. Ті десятки тупцювали на місці, але всередину не поспішали. До сараю зайшли кілька слуг, закричали. І одразу звідти вибігли жінки з дітьми. Всі худі та дрібні. Перелякані, вони аж тремтіли. Слуги перевірили, чи ніхто не залишився у сараї. Витягли раба, мабуть, хворого, бо він не міг триматися на ногах, хрипів і пускав слину. Панич пояснив, що раб вже третій день хворіє і тримати його далі сенсу немає. Кивнув одному з джур, ще зовсім хлопчику. Той підскочив до хворого раба, перевернув його на живіт, схопив за волосся, задер голову і перерізав горлянку. Вміло перерізав, видно, що це не перша горлянка для нього. Раб захрипів, смикнувся і завмер. Мертвий. Інші раби на це і уваги не звернули, дивилися лише на паруючий казан.

Панич наказав роздати їжу. У жінок та дітей теж не було мисок, то підставляли жмені, як і чоловіки, туди їм сипали гаряче вариво. Побачив, що долоні навіть у дітей були такі зашкарублі, що не боялися опіків. Жінки та діти дмухали на їжу, заходили до сараю. Їх старанно перераховували. Потім почали насипати рабам, що прийшли з полів. Їм насипали більше, аніж жінкам, які сиділи у сараї. Але все одно замало, дивлячись на те, які раби були худі. Шкіра та кістки, що випинали з-під рваного одягу. Отримавши пайку, раби десятками поспішали до сараю. Коли зайшли останні, слуги зачинили ворота за ними на замок.

– Все ладом, – доповів панич, який сидів над аркушем із записами. Віддав Непийпиву невеликий аркуш.

– Добре се, – Непийпиво поклав папір у торбу, приторочену до його коня.

Поверталися до куреня разом. Панич розповідав, що раби тікають дуже рідко, бо їм свої ж заважають втекти. Адже якщо втече раб, то весь його десяток буде страчений. Часто раби самі хапають тих, хто хотів втекти, відводять паничам і тим рятуються.

– Та й куди бидлу подітиси? Раби з одного сараю плугують лише на своїх полях. Тільки їх і вєдають. А на сусідніх полях заблукають. Про іниє курені і не чули. А яко там з рабами, чи не забагато бидла на Січі? Чи не час Велику Кров всчати? – спитав панич у Непийпива.

– Ні, бидла на Січі в міру.

– А тих рабів, які з куреня згонзили, не імали ще? – спитав панич.

– Ні. Але іматимуть. Всі курені по дорозі до Поганих земель джур виставили.

Я побачив, що панич з цікавістю роздивлявся Понамку. Та і джури зі слугами теж.

– Твій панич овшеки невидимця вабоїв? – спитали мене.

– Так, – кивнув я і додав: – Набока народився з шаблею у руці.

Всі з повагою закивали. Коли ми приїхали до куреня, то там у дворі вже були встановлені столи, палало багаття, на якому смажився цілий кабан. З підвалу викотили бочки з пивом, запахло свіжим хлібом. Непийпиво з Понамкою пішли до башти. Я чистив її коня, приглядався до місцевих порядків. Паничі жили у башті, на верхніх поверхах. Джури – на нижніх. Слуги жили у будинках під стінами куреня. А підвальні раби, відповідно, у підвалах. На поверхню підвальні раби майже не піднімалися, тут працювали тільки слуги.

Мене поставили розливати пиво по великих глечиках. Потім запалював смолоскипи, бо починало вже сутеніти. Всі паничі зайшли до башти, біля воріт якої зібралися джури.

– На, снєсти трохи, – сказав мені Федька і дав шматок трохи пригорілого пирога. З квасолею. Квасолю слугам можна було їсти. Желіпав.

Інші слуги вигнали у двір підвальних рабів з підвалу. Дев’ять чоловік і дев’ять жінок. Їх поставили на коліна поруч зі столами. Раби були вкрай перелякані, навіть не намагалися пручатися. Слуги відійшли, до рабів стали джури. По одному за кожним чоловіком чи жінкою. Мабуть, готувалося якесь покарання. Помітив, що підвальні раби виглядали краще, аніж земляні. І чистіші та вгодованіші, не такі дрібні та марудні. Щоправда, шкіра в них була трохи жовтувата, мабуть, через те, що не бачили вони сонця. Але серед них видно було, де чоловік, а де жінка. Серед рабинь зустрічалися і непогані. Тепер стояли всі на колінах і тихенько плакали. Я згадав, як нас у колонії виганяли на плац і примушували стояти годинами. Під сонцем чи дощем, або на морозі. Якщо хтось насмілювався зійти з місця чи сісти, його били. Вважалося, що таким чином з нас вибивалися дурниці і покращувалася дисципліна.

Ось нарешті з башти вийшли паничі. При зброї, але без обладунків. Сіли за столи. Я порахував, вийшло п’ятдесят чотири паничі, разом з Понамкою та Дубогризом. Перед кожним велика дерев’яна миска та кухоль з пивом.

– Слава Ісусу Кривавому! – сказав один з паничів, мабуть, найстарший у курені, дядько років за п’ятдесят, широкий в плечах та засмаглий.

– Слава Ісусу Кривавому! – повторили всі паничі і вирубали у себе на чолі хрест. Джури лише хрестилися, усі інші мовчали і не рухалися.

– Сьогодні свято у курені нашому. Доєднавси до нас новий брат Дубогриз, – сказав панич.

Дубогриз підвівся, всі дивилися на нього, кивали, задоволені.

– Джурою був він сміливим, виїхав до башт прикордонних, овде вабоїв чудовиськ, сакру імав і паничем воспятив. Виншую, брате Дубогризе!

– Слава Січі! – відповідав той.

– Ще у гостях у нас брат Набока, іже вабоїв самого невидимця і на шаблях барзо валчить. Так, брате Жох?

– Так! Сьогодні валчив я з братом Набокою на дерев’яних шаблях. Аби на справжніх, то стято б мені було голову! – сказав Жох, а інші паничі здивовано закрутили головами. Мабуть, хорошим бійцем був цей Жох.

– Що ж, сьогодні фест у нас. То давайте скропимо землю на честь Ісуса Кривавого! – сказав старий панич. Всі підвелися і подивилися на рабів, що досі стояли на колінах. – Ну що, бидло брудне! З ваших десятків угонзнув раб і раба. Не ізочили ви, не погамували, стражу не ознаймили. Вєдаєте, яка за се вам?

Раби сумно закивали.

– Помилуй, пане! – зненацька крикнув один з рабів. – Нас вабой, але ж оно серед рабинь дві вагітні! Їх помилуй!

– Для кого милість? Для бидла невдячного, яке не ізочить сусіда свого? – здивувався старий панич і підняв руку. – На славу Ісуса Кривавого будете ви забиті, раби мерзенні. Смерть вам!

– Смерть! – скрикнули паничі, старий махнув рукою, джури, що стояли біля рабів вихопили шаблі і перерізали рабам горлянки. Впевнено і вміло, навіть ті, що зовсім діти, але в жодного рука не затремтіла. Горлянки перерізали, штовхнули рабів на землю і зверху стали на спини, чекали, поки сконають бідолахи. Всі на цей жах спокійно дивилися. Коли останній з рабів помер, старий панич наказав відтягти тіла собакам, а всіх паничів запросив до свята. Слуги почали бігати до туші кабана, відрізати великі шматки м’яса і носити паничам своїм. Кожен з’їв по шматку м’яса з хлібом, запив пивом. Деякі з’їли два шматки. А я поніс для Понамки і третій, який намазала вона хріном пекучим і жадібно їла. Паничі дивилися на неї з захопленням. Потім здвигали кубки з пивом за Ісуса Кривавого, за Січ, за славетне панство і за старого Набоку, який дивився з небес і радів своєму наступнику. Потім і за нового Набоку випили. Сиділи довго, але Непийпиво пішов раніше і Понамка з ним. Я їм приніс яблук та горіхів в одну з кімнат башти, де вони всілися за паперами. Робили підсумки по всій бухгалтерії куреня.

– А ти добре рахуєш, Набоко! – радів Непийпиво. – Не гірше, аніж на шаблях валчиш! Мо’, залишишся у курені Мухи писарем? Бо тутешній писар від’їхав через хоробу, а наступника собі не ушикував. Нині безлад тут.

– Ні, не хочу я залишатися поки. Хочу помандрувати цим краєм. Цікаво тут, – сказала Понамка.

– Любиш вандрувати?

– Якби не любила, тут би не опинилася.

– То гайда зі мною.

– Куди?

– На ріку, на тамтешню Заставу. Чи чула про неї? – спитав Непийпиво, а я аж застиг від його слів. Ріка! Там буде шанс втекти! Зголошуйся, Понамко, зголошуйся!

– Ну що ж, поїдемо, подивлюся на ріку, – кивнула моя панна. – А ти, брате Непийпиво, якогось куреня чи сам по собі?

– Я з куреня Сухого. Але коли панич десять років прослужить, то може далі їхати до якого-кольвек куреня, або до башт прикордонних, чи на Заставу, чи до фортець, жеби служити, де забажає.

– А не служити можна? – Понамка дуже не любила дисципліни, хіба що у тренуваннях.

– Не можна. Кожен панич служити має, – сказав Непийпиво. – Бо ж на шаблях наших уся Січ тримаєтси. Без нас тут безлад почнеться.

– А ви не боїтеся, що коли-небудь раби повстануть? – прямо спитала Понамка, мабуть, теж приголомшена сценою страти. – І вчинять різанину.

– Паничі нічого не обовяються.

– Але ж раби ненавидять вас. І земляні, і підвальні.

– Жеби ненавидіти, треба сальце мати. А в рабів, особливо земляних, його нєсть. Щодня важко плужать вони, снєді мають замало. Присно пече їх голод та втома, випалюють думки здурнілі. Через те думають вони, жеби поїсти, а не про те, жеби збродню вчинити. Та й ми зочимо, жеби не стало рабів забагато.

– І скільки це, забагато?

– На кожного панича мусить припадатися навенцей сотня земляних рабів і двадцять підвальних. А також десять слуг.

– Хіба один панич здолає сотню рабів чи десяток слуг?

– Звалчить. У рабів зброї залізної нємть. І розпорошене бидло. Не вєдають, що поводиться у сусідньому сараї, не кажучи вже про іниє курені. А ми ж вєдаємо, бо зв’язок маємо.

– Зв’язок? – здивувалася Понамка.

– Так. Як би інакше я вибадався, що на баштах прикордонних іспоткали паничарку? – Непийпиво посміхнувся. – Негдись треба було слати чауса, жеби дізнатися про щось. Обецне я присно можу дізнатися, що діється у якому-колвеку курені.

– Не знала, що у вас є зв’язок, – кивнула Понамка, а я згадав того хлопця, через якого ми тут і опинилися. Мабуть, його рук справа. – А що це за назва, паничарка? Такі жінки, як я, вже були у вас раніше?

– Були. Колись валчили Січ чужинці, то багато паничів вабоїно було. Тоді жінки наші імали зброю у руки і ставали паничарками.

– Хто намагався вас захопити? – не зрозуміла Понамка.

– Чужинці. З Рабських країв.

– Хіба вони знають про вас?

– Вєдають. Було два нашестя звідти, – розповідав Непийпиво. – Одне – предавно, а інше за тридцять років. Першому Січ вспиралася легко, бо мали ми зброю. Не тільки шаблі, але й мушкети. Валчили і вабоїли ми чужинців, і мали вони цопнутися, аже вбитих своїх зоставили. А ось друга навала важкою була. Прибула орда велика, тирлищем стала біля Застави і почала дощяду Січ нищити. Геть усі курені побурили, дуже багато братів загинуло. Теди жінки імали зброю і валчили веспол з браттями. Валчили і гинули, дещиця їх залишилася, коли Ісус Кривавий почув молитви наші і прибрав чужинців.

– Прибрав?

– Еге ж. Були чужинці і пішли чужинці. Диво сталося. Спочатку заскочили вони Січ з птахами своїми залізними, які з неба вогнем плювалися, і з жалезняками, які з землі вогнем плювалися. Єсще мали чужинці черепахи залізні, єкі не боялися мушкетів наших. У Січі ж було лише мензство та упор. А ще Ісус Кривавий. Яко забрав він чужинців, довго Січ до ладу приходила. Чудовиськ вабоїли, що на Січ посунули, курені уробили, рабів імали. Те, що зочиш зараз, – наслідки багатьох років ладу, що тримається на шаблях наших.

– Але зараз паничарок не з’являється?

– Навіщо, коли ми є? Наші жінки народжують дітей, ті виростають у джур, найкращі з яких стають паничами. Цього достатньо.

– Ви б могли збільшити кількість шабель, якби використовували і жінок, – зауважила Понамка. – Я – жінка, але хіба я б’юся гірше за когось із паничів?

– Ти не жінка, а брат Набока, – строго виправив її Непийпиво. – Не забувай про це.

– Добре.

– Давай завершувати, жеби виїхати по холодочку.

Понамка відпустила мене. Я пішов до виходу з башти, двері виявилися зачиненими. Їх охороняло кілька джур. Випустили мене. На дворі свято вже закінчилося, слуги прибрали столи та розійшлися. Я попрямував до конюшень, перевірив, чи є харч у коней. Потім повернувся до будинку слуг, де мені виділили ліжко. Там влігся і заснув, бо дуже заморився.

Розділ 6

До Поганих земель

Вночі мене розбудили. Якийсь слуга потягнув на вулицю, відвів на одну з башт куреня і залишив там, нагадавши, що я мушу не спати і не відволікатися. На інших баштах теж стояли чергові. Ще було темно і прохолодно. Я став думати про ріку. Там буде шанс втекти. Треба якось поговорити про це з Понамкою. Добре, що вона не погодилася залишатися у цьому курені, бо звідси не втечеш. А на ріці буде шанс. Паничі ж припливали до пристані. То і ми зможемо дістатися пристані і забути про цей жах. Я згадував то скривавлених рабів на стовпах, то рабів з перерізаними горлянками. А ще ті діти з шабельками, які вміють різати горлянку, наче це гра якась. Жорстокі місця.

– Красю, ти тут? – спитав незнайомий голос. Спитав не такою вимовою, як говорили місцеві, а так, як говорили на Великій землі. Що за дива?

– Я тут. А ти хто? – я схопився за кинджал, готовий дати відсіч.

– Я – Сашко, слуга Непийпива.

– Хто з тобою? – злякався я, бо побачив, що з темряви до мене наближаються дві тіні.

– Той, хто змінить тебе, а нам треба їхати. Ходімо.

Дійсно, моє місце у башті зайняв інший слуга, а ми з Сашком пішли сходами у двір.

– Чому я тебе вчора не бачив? – спитав я. – Твоєму пану прислужували якісь місцеві.

– Я виконував його наказ, треба було дещо зробити. Ходімо, зараз візьмемо їжі.

Ми пішли в один з будинків під стіною. Нам відкрив заспаний слуга. Видав нам половину копченого свинячого окосту та дві великі паляниці хліба.

– І яблук, мій пан любить яблука, – сказав Сашко.

– А мій пан – хрін та горіхи, – додав я.

Слуга не наважився суперечити, хоч скривився, бо ліньки йому було все шукати. Ми поклали їжу у два мішки і пішли до конюшні.

– Слухай, а ти розмовляєш не як тутешні, – спитав тихенько я.

– Ти теж, – відповів Сашко.

– Ти з Великої землі?

– Тут її називають Рабськими краями.

– Як ти сюди потрапив?

– Плив до Райгорода. Нас перестріли паничі. Спочатку дивом не вбили, збиралися зробити мене рабом.

– Підвальним?

– Ні, відправили б до Чорних печер, добувати вугілля. Але Непийпиво тоді був на Заставі. Він з’ясував, що я дещо вмію, то узяв слугою.

– До Застави довго їхати?

– А що? – Сашко підозріло подивився на мене.

– Ми ж їдемо на Заставу? Так твій пан увечері казав, – викрутився я.

– Ні, ми їдемо до Поганих земель.

– Для чого?

– Так сказав мій пан.

– А що це за Погані землі?

– Згубний край. Там є чудовиська, то тримай зброю напоготові.

– Ми їдемо самі?

– Мій пан і твій пан. Сідлай коня.

Ми сідлали коней, потім своїх мулів. Бачив, як відчинилася хвіртка у воротах, у неї заходили невеличкі загони джур. По чотири-п’ять підлітків з короткими списами і при шаблях.

– Звідки це вони повертаються? – спитав я.

– З нічних виходів. Вночі джури слідкують, щоб раби не виходили з сараїв. Якщо зустрінуть раба поза сараями, то вб’ють. А ще шукали втікачів. Мабуть, не знайшли. Ходімо, наберемо води. – Сашко дав мені кілька шкіряних баклаг.

– Хіба води по дорозі не буде?

– Там погана вода, краще її не пити.

Ми пішли до колодязя у дворі. Дуже глибокого. Дістали цеберко води, налили баклаги. Потім повантажили на своїх мулів. Сашко привів ще одного мула. На нього причепили якісь мішки.

– Що це?

– Папери мого пана. Допоможи.

Ми якраз встигли все повантажити, коли вийшли Непийпиво, Понамка і старий панич, який був у курені за головного. Прощалися, обіймалися, старий панич побажав щасливої дороги. Просив передати привіт старим товаришам у фортеці. Потім до нас підійшов Дубогриз. Здається, він зараз був черговим по куреню. Серйозний, відповідальний. Наказав відчинити для нас ворота, побажав щасливої дороги, і ми поїхали.

Перед мостом було кілька великих буд, в яких спали сторожові пси паничів. Біля буд валялися розгризені кістки та черепи. Людські. Померлих рабів дійсно віддали собаками, які нажерлися і зараз спокійно спали. Я скривився і відвернувся. Мені було зле, хотілося сховатися десь, заритися з головою і забути про всю тутешню жорстокість. Але не сховаєшся.

Намагався триматися. На вулиці вже потроху світало. Минули один з рабських сараїв. Біля нього вже стояв десяток слуг. Ось завили сурми з куреня, слуги відчинили ворота, з них почали вибігати десятками раби. Слуги рахували їх, потім дивилися, щоб ніхто зайвий не залишився. Повели рабів на поля. Підганяли батогами. Коли побачили нас, то зупинилися, раби вмить впали на коліна, слуги вклонилися паничам. Непийпиво і Понамка наче й не помітили цього, щось розмовляли між собою.

– Ти давно вже тут? – спитав у Сашка, коли ми проїхали сарай.

– Четвертий рік.

– Подобається?

– Я дуже вдячний своєму пану! – запевнив він.

– Я теж!

Далі мовчали. Їхали іншою дорогою, аніж приїхали до куреня Мухи. Раби вже були на полях. Старанно працювали.

– А що раби роблять взимку? – спитав я.

– Працюють.

– Але ж на полях сніг.

– Заготовляють дрова для куренів, порають худобу, чистять дороги від снігу. Якщо вже дуже великі морози, то їх не виганяють, примушують працювати у сараях. Лущити квасолю чи кукурудзу, перетирати збіжжя на борошно.

– У рабів зовсім немає відпочинку?

– Від відпочинку народжуються бунтівні думки. Раби мусять працювати увесь час.

– Золоті слова, – кивнув я, щоб Сашко не подумав, наче в моїх запитаннях є засудження.

Години за дві ми побачили межовий камінь між куренями Мухи та Кривоноса. Паничі спитали яблук. На ходу хрумтіли ними. Їхали далі. Про щось балакали, причому Непийпиво здебільшого слухав, а Понамка розповідала. Аж хвилювався я, щоб зайвого вона не сказала. Коли Непийпиво несподівано зупинив коня, розвернув і поїхав нам на зустріч. Ми з Сашком зупинилися, але Непийпиво махнув рукою, щоб ми наблизилися. Вказав на землю.

– Сіє що?

На землі видно було відбиток людської ноги. Босої. Непийпиво подивився на Сашка.

– Етер босоніж біг, пане, – швидко відповів той. – Подобно з бидла земляного.

– Ні, – закрутив головою Непийпиво. – У рабів земляних ноги розбиті від того, що завжди вони босоніж ходять. А се нога вузька, до чижм звична. Нумо, постав свою.

Сашко миттю з мула свого зістрибнув, чобіт з одної ноги зняв і тицьнув поруч. Слід був схожий.

– Зочиш, етер, не обикошений босоніж ходити, тут біг, – посміхнувся Непийпиво.

Ми з Сашком тільки головою кивали.

– То хто це міг бути? – спитала Понамка.

– Раб той, який з куреня Мухи угонзив. Ач, який хитрий. Вночі вичікував, жеби з джурами не споткатися, а завтра пішов. До Поганих земель вандрує. Обережний раб, хитрий. Гди почув тупіт копит, а у полі не сховаєшся, то побіг он до того гаю, – Непийпиво вказав на гай неподалік. – З дівкою тою. Сашко, потщись до куреня Кривоніса, най псів пустять. А доколя самі подивимося.

Сашко одягнув чобіт, стрибнув на мула і погнав вперед, а Непийпиво та Понамка повернули з дороги до ліску.

– Брате Набоко, бери одеснуюю, я – ошуюю піду. А ти, слуго, стій тут і патри уважно. Яко ізочиш рабів, волай до нас, – наказав мені Непийпиво.

Поїхали вони з Понамкою навколо гаю. Невеличкого. Важко в ньому сховатися. А навколо ж степ. Ох, який же Непийпиво небезпечний. Наче Понамку слухав, а слід помітив! Стерегтися його треба!

Тільки ото подумав, коли відчув погляд. З ліску. То там втікач, все правильно Непийпиво зрозумів. Там! Тепер он дивиться на мене. Думає, що робити. Але до мене далекувато. Несподівано не нападеш. Зник погляд. Мабуть, пішов в інші боки дивитися. Я затремтів. Знову смерть поруч. Не моя, так того раба. Як же це мені набридло!

У роті пересохло. Узяв баклажку з водою, відпив трохи. Подивився на мула з речами Непийпива, який при мені був. Два мули. Слуга. Якщо нападати, то на мене, а не на паничів. Хоча куди тут на мулі втечеш? Дороги ж перекриті. Ні.

Несподівано пролунав крик. Десь з того краю ліску, куди поїхала Понамка.

– Тривога! – заверещав я, щоб її попередити, хоч вона і сама все добре чула.

– Набоко! – заволав Непийпиво.

– Тут він, раб! – радісно закричала Понамка, наче не смертельну небезпеку зустріла, а скарб якийсь знайшла.

Почувся стукіт копит. То Непийпиво нісся до панни моєї. Я теж мула свого нагнав. Нісся уздовж гаю, коли побачив Понамку, яка з коня зістрибнула і стояла над кимось. Онде і Непийпиво прискочив. А ось і я. Дивимося, а у траві поруч з Понамкою скривавлений раб лежав. Міцний хлопець із перерубаним навпіл списом поруч.

– На мене кинувся. Але битися не вмів, – пояснила Понамка, збуджена і войовнича. – Я вбивати його не збиралася, спис переполовинила шаблею, повалила, а він сам на шаблю поліз.

Розумів раб, що його чекає, не хотів живим попастися.

– Навіщо він на мене кинувся? – здивувалася Понамка.

– Думав, що звалчити в змозі буде, рачив коня узяти, – сказав Непийпиво.

– А далі що?

– Далі мчати абикуди. Погоню відволікати, жеби дівку свою врятувати. Вона ж тут гдє-кольвек, – впевнено сказав Непийпиво і повернувся до мене. – Повантаж раба і чекай, ми у лісі позочимо.

Поїхали вони з Понамкою до лісу, а я ледь повантажив раба. Міцний парубок, мабуть, ковалю інакше не можна. Руки товсті, долоні руків’ям молота набиті, трудящі. Став чекати я. А мені кров’ю тхне. Від’їхав від калюжі крові, а все одно тхне. Стояв, кривився. У лісі Непийпиво з Понамкою перегукувалися, мабуть, лякали дівку, щоб тікати кинулася. І дійсно, он вибігла. І до мене побігла. У одній сорочці. Зброї при ній не було. Бігла і плакала.

– Ану стій! – сказав їй. А вона мене наче й не почула, до тіла хлопця кинулася. Та як давай ридати! Не міг я їй завадити, від жіночих сліз завжди ставав безсилим. Вона плакала, цілувала мертвого, шепотіла щось ніжне до нього. Коли он Непийпиво з Понамкою з лісу виїхали.

– Імай її! – крикнув Непийпиво. А дівка вихопила ніж з-під сорочки і собі у шию увігнала. Кров бризнула, вона на коліна впала, потім на землю завалилася. Я стояв скам’янілий, поворухнутися не міг. Тут підскочив Непийпиво, кинувся до дівки, а в неї вже судоми, доходила. Тоді Непийпиво до мене, та як вдарив прямо у обличчя. Я знепритомнів.

Отямився від розмови.

– Він же її не відпустив! – казала Понамка.

– Сфольговав! Її спиткати мусили, впрод смерті! Або у земляні раби взяти! А вона ось як, легко гонзнула! Чому він її не загамовав? – аж ричав Непийпиво.

– Він добрий. Ще не звик, як воно тут, – запевняла Понамка.

– Він – слуга, він мусить робити те, що мусить!

– Він буде!

– Чом ти його щитиш? – дратувався Непийпиво. – Він вину імає!

– Він врятував мені життя, коли ми падали на залізній птасі.

– Він – слуга, він мусить рятувати пана!

– Втікачі спіймані. Ось вони, обидва, – намагалася владнати справу Понамка.

Я розумів, що помилився, що показав слабкість, а це тут злочин. Нехай карають. Підвівся. У голові паморочилося. Знайомі відчуття, мене кілька разів сильно били у колонії. Зараз було ще не дуже боляче, бо шок. Потім заспокоюся, і почне боліти сильніше.

– Ці раби мусили бути покараними! Спитканими бути, жеби інші те зочили! А вони просто померли! Не мусить так бути! Зле се! – говорив Непийпиво.

– Чим? – здивувалася Понамка.

– Тим, що бидло має зочити, що чекає бигунів! Жеби не тіла бидла, а ще живі вони на спитках! Жеби переламували їх, різали і пекли! – Непийпиво досі гнівався.

Понамка супилася і кивала головою. Потім пішла до мене. Я здивувався, і Непийпиво теж. Ми не розуміли, що буде далі. Понамка вдарила мене своїм улюбленим ударом правою. Била по-справжньому, а я ще не чекав, то аж покотився, знову знепритомнів. Не знаю, про що там далі балакали паничі, але коли я опритомнів, то Непийпиво вже не дратувався. Я одразу очей не відкрив, треба було прислухатися, що відбувається.

– Скажемо, що раб вабоїв дівку, а потім себе, гдє зочив, що не втекти, – наказав Непийпиво.

– Добре, – сказала Понамка.

– А слугу твого треба стратити.

– Він мені потрібен.

– Не має панич від слуг голдуватися!

– Коли я хочу мати доброго коня, то хіба я залежу від нього? Просто з добрим конем зручніше. Так само і зі слугою, – пояснила Понамка.

Мені паморочилося в голові. Вона добре приклалася, але я не ображався, розумів, що іншого виходу не було. Тільки щось забагато мені діставалося. Почувся тупіт копит. До нас скакав загін вершників. Понамка присіла поруч, поплескала по щоках. Я відкрив очі.

– Раб убив дівку, а потім себе, коли побачив, що їм не втекти. Ти не встиг завадити. Зрозумів?

– Так точно!

Понамка відійшла від мене, сіла на коня. З Непийпивом чекали. Ось з’явився загін вершників. Кілька паничів, за ними на відстані джури та слуги. Примчали до нас. Паничі віталися між собою. Непийпиво розповів, як знайшов втікачів.

– Пробиралися до Поганих земель. Але слід залишили.

– Тупе бидло! – сказав один з паничів, і всі зареготали. Потім запросив Непийпива і Понамку погостювати у їх курені. Непийпиво відмовився, пояснив, що поспішає до Поганих земель.

– То завітайте, коли наворочатися будете, брате Непийпиво. І ти, брате Набоко. Кажуть, барзо валчиш на шаблях і вабоїла невидимця!

– Зочиш, брате Набоко, слава твоя іде попереду тебе! – посміхнувся Непийпиво. – Валчить вона дійсно барзо. А що у вас, браття? Чи не чули минулої ночі чогось підозрілого?

– Ні, брате Непийпиво, не чули. А щось мали чути?

– Браття з фортеці сповістили, що там щось лармувало вночі.

– Лармувало? – здивувалися паничі.

– У небі.

– Птахи залізні?

– Можливо.

– Що їм треба в Поганих землях?

– Не вєдаю того, – Непийпиво розвів руками. – Рачу послухати братів з фортеці.

Далі Непийпиво попросив відправити кількох джур, щоб вони відвезли тіла втікачів до куреня Мухи. Тіла вбитих повантажили на мулів і відправили. Ми рушили далі. Паничі попереду, потім джури, далі слуги. Невдовзі почули гавкіт. То бігли собаки, відпущені з куреня, щоб шукати рабів. Такі ж величезні, як і в курені Мухи. Собак забрали, загін місцевих повертався до куреня, ми ж поїхали далі, по вузькій дорозі серед ланів, на яких працювало багато рабів.

– Тебе втікач вдарив? – спитав Сашко, який роздивлявся синці на моєму обличчі.

– Ні, пан.

– За що?

– Бо я не встиг узяти втікачів у полон. Я думав, що хлопець буде битися, а він прирізав дівку, а потім себе.

– Він знав, що чекає втікачів, – скривився Сашко.

Я теж скривився, бо боліла голова. А ще ж трясся на мулі, наче мішок з дертю, бо паничі поспішали, ми ледь встигали за ними. Поступово помітив, що у полях ставало менше рабів, а ось наглядачів за ними – більше. Якщо раніше було по кілька десятків рабів на слугу, то тепер не більше, ніж по десятку, та й паничів стало більше. Вони швидко скакали до нас, віталися, роздивлялися Понамку, ми їхали далі.

– Чому так багато паничів? Курінь Кривоноса такий численний? – здивувався я.

– За куренем Кривоноса – кордон з Поганими землями, біля кордону рабів завжди треба краще охороняти, бо в них є спокуса втекти, – пояснив Сашко. Він вправно сидів у сідлі, не те що я.

Ось поля закінчилися, почалися луги. На них раби косили траву. Тут взагалі ледь не по одному наглядачу на пару рабів. Мабуть, паничі боялися, що раби зможуть схопитися за коси.

– А що то чорніє? – спитав я і показав праворуч, де смарагдовий килим трави закінчувався темною плямою, що тягнулася аж до небосхилу.

– То Велике болото.

– Справжнє болото?

– Так. Воно захищає Січ від чудовиськ. Там, де болота немає, доводиться будувати прикордонні башти.

Поступово смуга лугів між дорогою та болотом робилася вужчою. Коли і ліворуч з’явилася темна пляма до небосхилу.

– А це що таке? – спитав я Сашка.

– Менше болото. Воно тягнеться до Чорних печер, куди я ледь не потрапив.

– На болотах хтось живе?

– Ні, там же буває Мара, яка вбиває усіх.

– Що таке Мара? – не зрозумів я.

– Краще тобі не знати і не бачити, – сказав Сашко переляканим голосом.

Ми їхали по дорозі на перешийку серед боліт.

– Слухай, а ким ти був там? – спитав я згодом, щоб відволіктися, бо від тих боліт відчував якусь небезпеку.

– Де?

– Там. У Рабських краях, як тут говорять.

– Яка різниця? А он і фортеця, – вказав рукою Сашко.

Дійсно, побачив попереду фортецю: башта і мури навколо неї. Фортеця стояла у найвужчому місці між болотами, якраз посередині. Від її мурів до обох боліт була відстань по кілометру, не більше. Я звернув увагу, що у фортеці дуже високі стіни, вищі, ніж у куренях. З тих стін нас помітили, зчинилася метушня, а потім з башти виїхав невеликий загін вершників. Летів нам назустріч. Попереду були троє паничів. Коли наблизилися, привіталися з нашими, ми поїхали до башти. Всі напружено мовчали.

Ворота до фортеці відчинилися перед нами і зачинилися одразу за нами. Паничі поїхали до башти, я допомагав Сашку розвантажити мула з паперами Непийпива. Склали їх у кімнаті, яку нам показали. Замка в дверях не було.

– А не вкрадуть? – захвилювався я.

– Тут за таке вбивають, – заспокоїв Сашко.

Повів мене до кухні для слуг, де нам насипали миску квасолі з курятиною та кукурудзяним хлібом. Сашко наминав, я намагався їсти, але не любив цю справу. Коли з двору чутно стало якісь крики. Всі побігли туди. Один з паничів, мабуть, найстарший тут, його звали Манжела, закричав:

– У полк шикуйся!

Його слова спричинили метушню. З погребів башти почали виносити щити, шоломи, списи для слуг, у паничів та джур у кожного була власна зброя. Невдовзі всі озброїлися, сіли верхи, чекали. Нарешті вийшли інші паничі. Їх у башті було кілька десятків. Частина залишилася, а восьмеро поїхали з нами у супроводі кількох десятків джур та слуг. З фортеці ми поїхали шляхом по перешийку між болотами. На них не було жодних ознак життя. Не те що тварин, навіть рослин. Ані кущів, ані очерету, чорна, мертва, наче випалена поверхня.

Паничі чомусь поспішали, на мулах за ними вгнатися було важко, особливо мені, який досі їздив верхи погано. Трясся, наче вербовий листок, ще й голова боліла після ударів. Хотів поскаржитися, але побачив, який зосереджений, майже переляканий Сашко, інші слуги, та й паничі гнали коней, то зрозумів, що тут дійсно було небезпечно.

Десь за півгодини болота почали відступати і перешийок став ширшати. Обабіч дороги спочатку була чорна пустеля, а потім з’явилися перші сліди життя. Спочатку мох, потім трава, жалюгідні кущики, кущики більші, он вже попереду і дерева стало видно. Паничі мчали далі, ще кілька кілометрів, потім тільки зупинилися. Наказують перебрати всім зброю.

– Жеби ниц не дзенькнуло! Їдемо тихо! – попередив Манжела, і всі слуги перевірили речі. Я теж.

Далі їхали неквапливо. Мабуть, щоб не дуже стукати копитами. Дороги не було, Манжела просто вів якимись галявинами та стежками серед кущів. Попереду стало видно порослі лісом пагорби. Паничі зупинилися біля високого дерева, наказали одному з джур здертися на нього і подивитися, чи не видно десь диму. Джура швидко зліз, все уважно роздивився, повернувся і сказав, що диму немає. Загін все одно поїхав до пагорбів, але не прямо, а став заходити збоку. Їхали мовчки, трималися купи. Попереду паничі, потім слуги. Дивився за Понамкою, яка була напружена та зосереджена. Вона любила небезпечні ситуації, на відміну від мене.

Поступово піднімалися на пагорби, вже з іншого боку. Потім отаман рукою показав роз’їхатися по схилу. Загін тихенько роз’їхався. Потім наказ, і всі різко зірвалися з місця. Іржання коней, тупіт, крики. Паничі першими вискочили на пагорб, готові до бою. Ми слідом. На пагорбі було кілька галявин, якими ми нишпорили. Знайшли кілька хаток, скоріше халабуд, наполовину вкопаних у землю, з дахами із гілок. Слуги кинулися у ті халабуди, але там було порожньо. У викладених камінням вогнищах попіл вже був холодним. Жодної людини. Вони були, а потім зникли. Кілька днів тому.

Побачив, що паничі були вкрай невдоволені.

– Чотири халабуди, у кожній по десятку бидла мусило бути! Гдє поділися? – гнівно питав бозна у кого Манжела.

– Гдись наїздили сюди востаннє? – спитав Непийпиво.

– А восени ще. Тоді вбили два десятки рабів і ополонили десятків зо три. Раби, але й було кілька чужинців, які згонзили сюди з Торжища.

І тут я дещо побачив на землі. Слід. Я стрибнув з мула, присів над ним, щоб роздивитися. Слід! На мене не звернули увагу. Я хотів бігти до Непийпива, але злякався, що слід можуть затоптати. Інші слуги носились на мулах поруч.

– Пане Непийпиво, дозвольте звернутися! – крикнув я. І вмить зрозумів, що помилився, бо слуги перелякано подивилися на мене, наче на покійника. Паничі ж дивилися з обуренням. Понамка схопилася за голову, наче я зробив велику помилку. Я і зробив, бо слуга не міг звертатися до панича. Я почав тремтіти.

– Що тобі, смерде! – сказав Непийпиво з неприхованим роздратуванням. Його рука лягла на рукоять шаблі. Він був жилавий та вмілий, він розрубав би мене навпіл своєю гострою шаблею. Слуги відсахнулися від мене, наче від хворого.

– Слід. Чи той, тропи, – я згадав, як тут називали сліди, став на коліна і схилився над відбитком на піску. Відбитком берців. – Ось.

– Тропи? – Непийпиво здивувався. – Які тропи?

Він під’їхав до мене. Слуги розступилися перед ним, інші паничі поїхали слідом.

– Тропи, – сказав я, і голос мій затремтів так само, як і тіло. – Як там, у курені Мухи.

Непийпиво подивився на слід, потім зістрибнув з коня, присів, роздивлявся. Я відсунувся трохи вбік, щоб не заважати, схилився до землі.

– Тропи, – тихо сказав Непийпиво. Роздивлявся далі. Але що там роздивлятися, коли цей слід дуже схожий на той, що ми бачили у курені Мухи, коли дізнавалися, куди зникли раби. Один в один, той самий малюнок підошви. Мабуть, були і інші такі сліди, але їх затоптали. Залишився тільки цей. – Сашко, малюй се! – крикнув Непийпиво своєму слузі.

Той присів поруч, дістав аркуш паперу, олівець, поклав щит замість столу і почав швидко малювати.

– Добре, Краську, що такий уважний, – сказав мені Непийпиво.

– Брате, не вабоїш слугу цього? – здивувався Манжела.

– Ні, бо зочив сей слуга важливе.

Я дивився у землю. Відчував слабкість. Здається, я в черговий раз врятувався від смерті. Скільки ще таких щасливих порятунків мені залишилося? Навряд чи багато.

– Брате Набоко, навчи слугу свого місце знати, – сказав Манжела.

– Обов’язково! – пообіцяла Понамка. В її голосі чутно було радість, що я залишуся живим.

Сашко домальовував, я підвівся, ледь здерся на мула. Слабкість, і перед очима паморочилося. Всівся, намагався триматися, щоб не беркицьнутися на землю, коли відчув погляд. У спину. З кущів неподалік. Неквапливо повернувся, погляду вже не було. Але я ж відчував його щойно! Не міг помилитися. Острівець кущів на галявині. Якщо там дійсно хтось є, йому не втекти. Я вихопив кинджал і з криком погнав мула у кущі. Хруст гілок, удар, і я гепнувся на землю. До мене підбігли слуги, що наставили свої списи.

– Тут хтось є! Тут хтось є! – кричав я, намагався підвестися. Слуги нишпорили у кущах.

– Нікого, – сказали не мені, а паничам, які вже були поруч.

– Тут хтось є! – повторював я, бо ж відчував паничівські погляди і розумів, що не мав права на помилку. – Є!

Кинувся лазити кущами. Той, хто дивився, був десь тут. Втекти не міг. Лазив серед кущів, але нікого. І сліди лише від чобіт слуг. Жодної босої ноги.

– Зочив щось? – спитав Непийпиво.

– Так, пане! Погляд, я відчув погляд! Зараз, пане, зараз! – я став штрикати кинджалом у землю. – Він десь тут, він сховався!

Лазив на колінах, вганяв кинджал у землю, подумки лаяв себе, що не стримався. Треба мені було ото лізти в ці кущі! Відчув і відчув. Я ж міг помилитися! Тепер от відчував важкий погляд паничів.

– Поганий в тебе слуга, брате Набоко, – сказав Манжела. – Погані слуги не потрібні.

– Дай йому хвилину, – попросила Понамка.

Всі чекали. Я плазував і далі штрикав кинджалом. У мене залишалася одна надія, що хтось сховався під землею. Намагався мислити логічно. Якщо хтось дивився на мене, а потім без слідів сховався у землі, то він мусить бути біля краю кущів, а не в глибині. Поліз туди. Штрикав кинджалом далі. Відчував погляди паничів. На мене дивилися, як на мерця, якщо я нікого не знайду, то залишуся тут, а можливо, і буду підданий тортурам, бо…

– Кров! – заверещав я, коли вихопив кинджал після чергового удару у землю. Удару, який був дуже дивним. І ось тепер я роздивлявся слід крові на кінчику кинджала. – Кров!

Слуги кинулися до мене, почали розгрібати землю і траву, там сплетені гілки. Несподівано з землі вилетіло щось, збило мене з ніг і намагалося втекти. Але слуги схопили втікача, повалили його на землю, занесли над ним кинджали.

– Не вабоїти! – загримів Непийпиво. – Не вабоїти!

Я підвівся з землі. Дивився на вмілу схованку. Щілина у землі, прикрита плетеним щитом, на якому пісок. А онде і втікач. Волохатий чолов’яга у дранті, що ричав і намагався вирватися, але слуги міцно тримали його. Коли зрозумів, що не вирветься, почав скиглити, наче побитий собака. Щось шепотів, було важко зрозуміти, що саме, дивна вимова і дивна говірка. Мабуть, втікач з рабів. Слуги почали бити його і примусили замовкнути. Потім підвели до паничів.

– Здоймить йому волосся, – наказав Непийпиво.

Чоловікові підняли розкудлане волосся, і стало видно тавро на лобі. І дійсно, раб.

– Ти з куреня Соломахи, яко опинився тут? – строго спитав Непийпиво.

Раб мовчав, важко дихав. Слуги заламали йому руки за спину. Раб закричав.

– Пусти! Пусти! Не ламай! Сбєгти на рєку, по нєй спасалси, чудіщ обошедши, а одноногі мєня сцапамши, – хрипів він, і слуги трохи відпустили його руки.

– Далі як?

– На торжищє погнаше. Там зубаткі купівші. Да я от ніх сбьогши. Сюда вот прібішися.

– Де іні раби?

– А сцапавши іх.

– Хто?

– Да откель то мнє знать? Загрємєло сверхов. Наскочівші, сверху попадавші акі снєг. І всєх забравши. І мужиков, і бабу мою, всєх. Я только тєм і спасши, что посрать отошедши.

– Вони були озброєні?

– Ага. С чьорнимі трубкамі. Наставіши на бидло, і падаєт тот, в кровіщі весь. Троіх наших убівші. Я іх похоронівши.

Я помітив, що слова раба здивували всіх паничів, окрім Непийпива та Понамки.

– Що це він кламає? – спитав Манжела.

– Таже розповім, – пообіцяв Непийпиво, який, мабуть, не хотів говорити при слугах. – Імати його і наворочаємоси.

Раба кинули на одного з вільних мулів, яких узяли в похід. Манжела сказав, що треба заїхати до якогось старого куреня. Ми поїхали за пагорби, десь з півгодини через кущі. Всі трималися за зброю, були готові битися. Я потроху заспокоювався після того, що пережив. Спійманий раб, який встиг трохи роздобріти на волі, щось стогнав, плакав, розумів, що його чекало. Рабу заткнули рота кляпом. Нарешті ми виїхали до галявини, на якій видно було залишки фортеці. Слуги залишилися осторонь, а паничі поїхали ближче, зупинилися перед залишками мурів, хрестилися на свій незвичайний манер.

– Що це за місце? – спитав у Сашка, коли почув, що слуги почали тихо розмовляти.

– Це останній курінь.

– Як це, останній? – дивуюся я.

– Колись на Січ напали вороги, з Рабських країв, і знищили всі курені. То паничі відступили сюди і воювали звідси.

– А чому вороги не прийшли сюди?

– Бо боялися Мари.

– А хто тоді напав?

– Мабуть, радянська армія. Я бачив тут кілька спалених вантажівок «Урал».

– Але чому вони не захопили цей край? У них же було достатньо сил? – не розумів я.

– А бозна. Може, тому, що дивно тут.

Ось паничі повернулися від руїн, і ми поїхали назад. Проїхали пагорби, зупинилися там, де закінчився ліс. Відпочивали. Побачив, що Манжела і Непийпиво роздивлялися дорогу до фортеці у бінокль. Щось тихенько говорили один одному. Інші паничі перевіряли коней, слуги дивилися своїх мулів, затягували ремінці, міцно все прикріпляли, наче до гонки готувалися. Всі були дуже напружені.

– Тут що, чудовиська є? – спитав у Сашка.

– Бувають. Але найстрашніше чудовисько то Мара, – сказав він хрипко.

Ось повернулися Манжела та Непийпиво.

– Напрод! Не збиваємоси! – наказав Манжела.

Махнув рукою, і ми рушили. Колоною по двоє вершників. Попереду паничі, потім джури, далі слуги. Я десь всередині слуг, поруч Сашко. Поспішали. Стукіт копит і мовчання. Нас, наче у вирву, затягувало на вузьку дорогу між болотами. Які все ближче і ближче. Бачив, що всі пришвидшилися. Паничі та джури були на конях, то поступово віддалялися від слуг на мулах.

– Мара! – несподівано закричав хтось. І всі подивилися у бік Великого болота, на якому з’явилася чорна хмара, що почала рухатися у наш бік. Всі миттєво стали лупити мулів канчуками, примушуючи скакати швидше. Паничі попереду теж прискорили рух. Хмара стрімко наближалася, вона була наче жива. І я відчув страх, розлитий у повітрі. Цей страх наповнював божевільну гонитву, я намагався припасти до мула, щоб не трястися і не заважати йому.

Між тим чорна хмара наближалася. Вона сунула так, щоб перестріти нас. Паничі ще встигали пронестися повз неї дорогою, а нам довелося з’їхати на рихлий пісок. Ми намагалися об’їхати хмару, яка вперто сунулася вперед до Меншого болота, щоб зовсім перегородити нам шлях. Ми вибивали зі своїх мулів максимальну швидкість, вони і самі неслися щосили вперед, бо були дуже перелякані. Коли несподівано один з мулів попереду впав разом з вершником, вони покотилися по землі, інші мули перечепилися за них і теж попадали. Тріск, крики, мій мул гепнувся, я дивом встиг злетіти з нього, то він не притиснув мене своєю масою. Я боляче впав на землю. Якби це була бруківка, я б убився, навіть об звичайний путівець зламав би шию, але тут був вологий та м’який пісок, який врятував мене. Я підхопився, побачив, що мій мул вже теж підхопився і поскакав вперед. Кілька мулів зламали ноги і відчайдушно іржали, катаючись на піску. Двоє слуг теж кричали, бо при падінні травмувалися і не могли тепер підвестися. Ті, хто міг, підхопилися і побігли, я з ними. Біг щосили, попереду ще був прохід між Марою та Меншим болотом. По піску бігти було дуже важко, бо ноги грузнули. Слуги кидали щити, списи, я все це втратив, ще коли впав. Я біг швидко, навіть зміг випередити кількох слуг у віці, жах підганяв мене. Але Мара наближалася швидше, ніж біг я, прохід робився вузьким. Я біг ще швидше. Вже розумів, що не встигну, не врятуюся, але біг, бо навчився у Понамки боротися до останнього.

У цій шаленій гонитві я не одразу почув стукіт копит, а потім у прохід, вузенький прохід, що ще залишився, вилетіла Понамка! Верхи, а ще тягнула за собою одного з мулів. Я біг ще швидше, хоч серце, здається, готове було вистрибнути з грудей.

– Красю, стрибай! – заволала моя добра панна.

Вона розвернула коня та мула, я з ходу застрибнув на останнього, і ми щосили погнали вперед. По вузенькому, у кілька метрів коридорчику між Марою та Меншим болотом. Позаду почулися страшні крики, але мене не хвилювало, що відбувалося позаду, мені треба було встигнути за Понамкою, треба було врятуватися, бо вона ж ризикувала своїм життям заради мене.

– Н-но! Пішов! – верещав я, гамселив мула п’ятами, притиснувшись до його шиї. Ми неслися вже по самому краю болота, крок убік, і ми б зав’язли у ньому! Стіна чорного диму була все ближче, позаду ще крики, такі страшні, наче людей розривали живцем. Я закрив очі, намагався злитися з мулом у русі, не заважати йому і сподіватися на краще! Чорна стіна зовсім поруч, хоч би Понамка врятувалася! Моя остання думка, а потім я почув її крик. Її переможний крик, і побачив, що ми вирвалися на простір! Чорна хмара, ця клята Мара, дісталася Малого болота і залишилася позаду, а ми гнали по чистому піску до дороги. Десь далеко за нами дивилися паничі, ось поруч тікали слуги, яким вдалося втекти. Несподівано крики слуг. Раб, якого ми схопили на пагорбах, зістрибнув з мула, на якому його везли, і побіг назустріч Марі. Двоє слуг кинулися за ним, але він біг щосили назустріч Марі, яка швидко наближалася. То слуги покинули його. Раб добіг і стрибнув у Мару. Почувся страшний крик. Тому рабу було так погано, що він кричав, не дивлячись на кляп, який був у нього в роті. Ніхто не озирався, ми мчали далі, мені паморочилося в голові, серце гупало.

Зупинилися вже неподалік фортеці, всі важко дихали. Мули та коні від бігу, всі інші від страху. Навіть паничі. Всі боялися Мари. Нарешті я подивився назад. Чорна хмара повністю закрила перешийок між болотами і зупинилася. Навіть з великої відстані на Мару страшно було дивитися. Вона пульсувала, вона була жива та хижа, здається, ось-ось мала кинутися на нас стрибком вбивчого хижака.

– Що трапилося з тими, хто не встиг втекти? – спитав тихенько у Сашка, який хекав поруч.

– Вони зникли. Назавжди.

– Чому вони кричали? Мара вбиває їх?

– Я не хочу про неї говорити! – нервово сказав Сашко і відвернувся від мене.

Я побачив якийсь рух серед паничів. Манжела підійшов до Понамки, що всілася на піску і відпочивала. Паничі були неподалік, то я все чув.

– Панич не мусить живот свій класти задля якогось слуги, – строго сказав Манжела.

– Це мій слуга, чого б це я віддавала його Марі? – здивувалася Понамка.

– Мара могла забрати і тебе. Брат може покласти живіт за брата, але не заради слуги, – наполягав Манжела.

– Я не ризикувала. Я все розрахувала. Встигала повернутися. У мене добрий кінь, – впевнено говорила Понамка.

– Слуги мусять рятувати паничів, а не вспак! – гнівався Манжела.

– Мій слуга рятував мене. Він ходив зі мною у полювання на чудовиськ і допоміг знайти невидимця, – примирливо пояснила Понамка.

– Брате Манжело, се хороший слуга. Він гораздий і відданий, – втрутився у розмову Непийпиво. Він посміхнувся. – Краще велбим Ісуса Кривавого за те, що врятував нас від Мари!

Манжела подивився на Непийпиво, потім посміхнувся і сам.

– Слава Ісусу Кривавому! – всі паничі повторили і перехрестилися по-своєму.

Слуги теж підвелися і стояли, схиливши голову.

– Їдемо до фортеці, – наказав Манжела.

Мули ледь пересували ноги, ще не відійшли від гонитви і жаху. Я озирнувся назад. Чорна хмара потроху відступала до боліт.

– Ми не поїдемо за тілами? – спитав я у Сашка.

– Дурню, які тіла? Мара не залишає по собі нічого!

– Навіть кісток? – не повірив я.

– Нічого!

Ми вже були біля фортеці, але ворота нам не відчинили.

– Слава Ісусу Кривавому! – крикнули з надбрамної башти.

– Слава! – відповіли паничі.

– Чи живі ви, чи Мара вас схопила?

– Обачити сюди! – Манжела виїхав вперед, підняв ліву руку, а правою дістав шаблю. Провів по шкірі, пирскнула кров.

– Відчиняй! – закричав панич з башти, і ворота перед нами відчинилися. Ми заїхали до башти. Там паничі радісно обіймалися, гомоніли про Мару і про те, як врятувалися.

Манжела наказав готувати вечерю. Слуги, що були у фортеці, почали метушитися, слуги ж, які були в поході, попадали і лежали, наче неживі. Ніхто нас не чіпав. Я помітив, що вартові на стінах стояли, ворота зачинені. Дисципліна тут була строга.

Ось вже встановили довгий стіл, за який всілися паничі. На столі височіли великі тарелі з м’ясом та хлібом, гори зелені, кухлі з пивом. Я стояв за Понамкою, щоб прислужувати. Але на столі все було. Паничі швидко їли, потім пішли до башти відпочивати. Манжела дозволив слугам, що були у поході, доїсти недоїдки з панського столу. Свинячі реберця, копчене сало, недопите пиво з дерев’яних келихів.

– Навіщо отаман різав собі руку? – спитав я у Сашка, коли ми вже наїлися і пиво звільнило нас від страху.

– Щоб довести, що він не трупак.

– Хто?

– Трупак. Раб Мари.

– Як це?

– Мара не просто вбиває. Вона забирає собі тіла, перетворює на трупаків, на живі трупи. Вони лежать у болоті, а інколи, за наказом Мари, підводяться і нападають.

– Трупи нападають? – здивувався я.

– Не трупи, а трупаки, тіла, які забрала собі Мара. Вони мертві, але можуть битися, наче живі. Щоб вбити їх остаточно, треба відрубати їм голову.

– Ти бачив трупаків?

– Так, два роки тому великий загін їх оточив башту. Мій панич головував загоном, що прийшов на допомогу. Тут була велика битва, ми вбили не одну сотню трупаків, – розповідав Сашко. – Чому ти не їси?

– Я наївся.

– Дурню, нам дозволяють їсти свинину дуже не часто. Насолоджуйся! – він почав обгризати чергове реберце. Мені ж їсти зовсім не хотілося. Після колонії мій шлунок всох, і мені потрібно було зовсім мало їжі.

Слуги доїли усе, що залишилося після паничів, потім пішли відпочивати. Нам з Сашком виділили місце. Я уклався на дерев’яні нари мішок з сіном, коли почув шепіт над вухом.

– Твій панич врятував тебе. Ти що, спиш з нею? – я озирнувся і побачив одного з тутешніх слуг, що огидно посміхався. Він був вищий і міцніший за мене. Я розумів, що програю, але в мене не було іншого виходу, окрім як напасти. Ще в колонії я навчився тому, що не можна терпіти приниження, інакше далі буде тільки гірше. Несподівано кинув слузі мішок з сіном, який був за подушку. Слуга не чекав такого маневру, навіщось спіймав мішок, а я вдарив його в обличчя. Збив з ніг, повалив, лупцював далі, мені не можна було дати підвестися йому, бо тоді б він забив мене. Але цей слуга був сильний та жилавий, він скинув мене, кинувся зверху.

– Образа панича! – несподівано втрутився Сашко. І слуга, який би роздратований він не був, зупинився. Аж тремтів від люті, стиснув кулаки, але припинив мене бити.

– Що? – аж заричав він.

– Ти зараз можеш вбити його. Але завтра буде суд. Ти хочеш, щоб паничі дізналися, про що ти питав? – спитав Сашко. – Образа панича! – додав він пошепки.

– Вона – баба! – заричав слуга.

– Чи думаєш ти, що паничі схибили, коли опаничили її? – спитав Сашко.

– Ні! Ні! Паничі не можуть схибити! – закрутив головою слуга, і я побачив, що його лють перетворилася на переляк. – Ні!

– Тоді йди спи і не лізь до цього слуги, – строго сказав Сашко. Слуга пішов. Мені паморочилося, як завжди після небезпеки. Подякував Сашкові, ледь знайшов у собі сили, щоб підняти мішок з сіном, заліз на нари і вклався спати. Знову купа пригод, знову ходіння на межі смерті. Господи, коли ж це закінчиться!

Розділ 7

Битва з дикими

Вночі мене не будили, не примушували іти вартувати на стіни. Всіх інших слуг, хто був у поході, теж. То добре виспався, прокинувся сам, але ще деякий час лежав. Бо як піднятися, вийти з хати, можна зіштовхнутися з тим слугою. Я не хотів конфліктів. Лише коли Сашко підвівся, я теж зліз із ліжка. Вийшли у двір. Там вже вешталися слуги. Двері до башти були зачинені, паничі ще відпочивали. Але з підвалів башти було чутно шум. Мабуть, там працювали раби.

Ми з Сашком пішли до конюшні, перевірили, як там коні наших панів. Коли йшли, то до конюшні двоє слуг привели півдесятка рабів у кайданах. Раби почали чистити гній. Троє з рабів були звичайні земляні раби, дрібні та забиті. А ось двоє інших були міцними чоловіками. У одного було відрізане вухо, у іншого ніс.

– Звідки ці раби? – спитав я Сашка.

– Втікачі, які хочуть пробратися у Погані землі. Тут їх ловлять і примушують працювати.

– Земляні раби зрозуміло, а оті двоє?

– То підвальні раби, які теж втекли. Вони трохи пропрацюють тут, а потім їх відправлять до їхніх куренів, де будуть катувати і стратять.

– Ці раби виглядають немісцевими, – сказав я, бо побачив в одного звичайне татуюванні на плечі. Стилізовану «Д», як на символіці київського «Динамо».

– Вони з ріки, – сказав Сашко і несподівано витягнувся струнко.

Це з башти вийшли паничі. Понамка була заспана, вона ж любила поспати, а тут довелося прокидатися рано. Манжела наказав подавати сніданок. Непийпиво покликав Сашка, щось прошепотів йому. Сашко повернувся, узяв мене за руку.

– Ходімо готувати коней.

– Ми кудись їдемо?

– Так, на Заставу.

– Їхати довго?

– Довго. Заночуємо у курені Соломахи, а завтра вже прибудемо до Застави.

Ми вивели коней та мулів з конюшні. Мого мула забрала Мара, то мені видали нового. З цим тут було легко. Повантажили речі наших паничів, коли почули гомін у дворі. Вибігли, побачили, як від столу паничів, що снідали, побігли до башти Манжела, Непийпиво і ще один панич. Інші припинили їсти, сиділи напружені. Серед слуг якісь тихі розмови.

– Сашко, що трапилося? – злякався я і відчув, що на Заставу нам знову не потрапити. На Заставу, що стоїть на ріці, якою можна втекти з Січі.

– Якась тривога. Прибіг вартовий.

– Вартовий? – не зрозумів я.

– У будь-якому курені чи башті завжди чатує панич-вартовий, який перебуває на зв’язку з іншими куренями.

– Тут є зв’язок? – начебто здивувався я.

– Є. Всі курені, башти і Застава пов’язані між собою. Це запропонував зробити мій пан. Раніше доводилося посилати вісників, – з гордістю сказав Сашко.

– Самі робили чи запрошували фахівців? – спитав я, наче просто так.

– А тобі для чого? – підозріло подивився на мене Сашко.

– Та цікаво, це ж не просто зв’язок зробити. Обладнання необхідне.

– Закупили все, що потрібно. І фахівця привезли.

– І що, погодився сюди їхати? Мабуть, за великі гроші? – кивнув я.

– Ні, він, дурник, любив зброю. Ото ще там, у Рабських краях, мав обладунки, меч, щит. Думав і тут погратися, але тут все серйозно.

– Вбили його? – спитав я спокійно, тут про вбивство завжди говорили спокійно.

– Ні, сидить у підвалі рабом. На випадок, як щось відремонтувати знадобиться.

Я хотів спитати, у якому курені сидів той хлопець, через якого ми тут і опинилися, коли вибіг Манжела, без Непийпива.

– Ларм! Ведле Чорних печер дикі паки пристилися, – закричав Манжела. – Ушиковуйтесь до тягнення!

Манжела назвав тих паничів, кому треба було готуватися.

– Отаманом буде брат Непийпиво! Всім овим бити готовими до брані! Бидло може збродити!

– Ходімо! – зашепотів Сашко.

Ми почали швидко розвантажувати мулів. Залишали речі у башті.

– Хто такі дикі? – спитав я.

– Велетні, – Сашко аж скривився.

– Велетні? Розміром з будинок? – я тут вже нічому не здивувався б.

– Ні, ти що! Вони на голову вищі від слуг, такі, як паничі зростом, але міцніші. З товстезними руками та ногами. Дикі можуть легко підняти коня.

– Підняти коня? – здивувався я. – Вони – люди?

– Вони трохи схожі на людей, а чи люди, чи ні, не знаю. Дикі.

– Що їм потрібно на Січі?

– Залізо. Час від часу дикі нападають на Чорні печери, щоб вкрасти залізо, яке там виплавляють.

Ми вивели коней та мулів у двір. Паничі вийшли з башти вже у повному озброєнні. Нам теж видали щити, шоломи, списи та кинджали. Тримав коня, поки Понамка сідала.

– Що це за дикі? – пошепки спитав свою добру панну.

– Кажуть, що сильні бійці. Вбити дикого – честь для панича, – пояснила Понамка.

– Кажуть, що вони велетенські, – злякався я.

– Велика шафа гучно гепається, – зареготала Понамка. Ніздрі її широко роздималися, вона була вже у передчутті битви.

Останнім з башти вийшов Непийпиво. З шоломом, щитом, довгим списом, шаблею на боці, у стальних обладунках, що закривали весь тулуб.

– Най Ісус Кривавий приспішає нам! – крикнув Манжела. – Рачив би поїхати з вами, бо давно вже не валчив диких!

– Леда на Січі свою потичку має! – сказав Непийпиво. – Варуйте гостинець до Поганих земель і приспішайте куреням тримати бидло у послушенстві! Спири братів вже виступили з прикордонних башт та інших куренів. Звалчим ми диких, яко завшегди валчили! Слава Ісусу Кривавому!

– Слава Ісусу Кривавому! – крикнули паничі і перехрестилися по-своєму.

– Отвєрсті брійну! – наказав Манжела.

Перед нами відкрили ворота, і ми рушили. Фортеця швидко залишилася позаду, неслися дорогою, на першому ж роздоріжжі повернули праворуч. Невдовзі почалися луги зі скиртами сіна. Але рабів не було видно. Далі вже поля. Але теж без рабів.

– Де раби? – спитав я у Сашка, який мчав поруч.

– Рабів прибрали з полів біля доріг, щоб вони не бачили пересування загонів і не зрозуміли, що щось відбувається. Так роблять завжди під час небезпеки, – пояснив Сашко.

Їхали далі, не зупиняючись. Сонце вже було високо, коли побачили попереду мури куреня.

– Що це за курінь?

– Курінь Нетудихати, – сказав Сашко.

Я згадав, що таким було і прізвище бідолашного Іллі, якого ми розшукували. Але сидів він навряд чи тут. Ми наблизилися до куреня, а звідти виїхало двоє паничів.

– А гдєш спира ваша? – спитав Непийпиво.

– Взялася до Чорних печер! – відповів один з місцевих паничів.

– Було ж злецення чекати, донде не зберемося! – крикнув Непийпиво.

– З Чорних печер браття супліковали про поратовання!

– Гди вони поїхали?

– Ще з ранку, гди вибадилиси про навалу диких!

– Чорт забирай! Злецено було чекати! – Непийпиво у гніві вдарив списом по піску. Місцеві паничі стенули плечима.

– Старшина нашинська ферувала, що доволно одного куреня, жеби утрапити диких, – казали, пояснювали, що їх товариші думали перемогти диких одним загоном.

Непийпиво скривився, але втримався від різких слів.

– Ми поїдемо далі, а ви ознайомите усіх, жеби снялися всіх на степових куренях і там чекали! – крикнув Непийпиво. – Ми вспятимося увечері.

– Брате Непийпиво, до вечора не встигнете ви, жеби успєти до Чорних печер та цофнути! – сказав один з нетудихатських паничів.

– Не мнімаю я до Чорних печер іти зі спирою малою. Поїдемо овами, оже коругви з куренів снятяться! Донелі у під’їзді ми! – сказав Непийпиво.

– Але що з нашинцями буде?

– Не вєдаю. Виступили вони! Напрод! – крикнув Непийпиво, і ми рушили далі.

Я спитав Сашка, і той пояснив, що паничі з куреня Нетудихати порушили наказ, не стали нікого чекати і виступили до Чорних печер самотужки, через що Непийпиво дуже роздратувався. Сам сказав, що до печер не піде, а буде тільки розвідувати, що і як, поки не збереться все січове військо.

Дуже швидко поля закінчилися і почався степ. Потім побачили велике стадо худоби, що прямувало на нас. Всі напружилися, а потім побачили кількох паничів і слуг, що гнали це стадо. Сотні, якщо не тисячі коней, мулів, віслюків.

– Звідки стільки? – спитав я у Сашка.

– У цих степах вирощують коней та мулів для всієї Січі!

– Куди їх гонять?

– Подалі від небезпеки, бо дикі люблять полювати на коней.

– Вони їздять верхи?

– Ні, вони ж дикі! Вони жеруть коней.

Табун гнали біля дороги, щоб не заважати нашому загону. Непийпиво щось спитав у панича, який керував табуном. Панич закрутив головою, щось говорив, показував назад. Ми рушили далі. Нам трапилися ще два табуни. У останньому було зовсім мало охорони. Побачив, що двоє слуг притримували на коні пораненого панича, який був ледь живий. Інший панич, із пом’ятим від удару шоломом, щось кричав. Показував назад. Там вдалині стало видно пагорби.

Непийпиво вів нас туди. Тепер вже порожнім степом. Лише інколи нам зустрічалися поодинокі коні, що відбилися від табуна. Скоро ми наблизилися до пагорбів. Вони були вкриті лісом, стояли стіною. Але в одному місці пагорби розсікала долина, по дну якої текла річка. В долину заходила дорога. Ми їхали туди, коли Непийпиво наказав зупинитися. Паничі здивовано подивилися на нього.

– Наші брати там! Напрод! Ми маємо поратовати братів! – загомоніли паничі.

– Погамуйтеся! – наказав Непийпиво.

Усі зупинилися, дивилися на дорогу та пагорби, вкриті лісом.

– Ти, іди сюди! – наказав Непийпиво.

– Ти! – штовхнув мене Сашко, і тут тільки я зрозумів, що Непийпиво кличе мене.

Під’їхав до нього. Понамка тривожно дивилася на нас, не розуміла, що відбувається.

– Всім залишатися здє! – наказав Непийпиво загону. – Напрод! – це вже сказав мені.

Ми поїхали. Майже до самого початку долини, що врізалася у пагорби. До перших дерев пагорбів тут було метрів сімдесят, не більше. Я не розумів намірів Непийпива. Ось він зупинився, я теж, трохи позаду, як і личить слузі.

– Щитися, – сказав Непийпиво мені. І сам затулився великим щитом, наче очікував небезпеки з лісу. Я теж сховався за щитом. Щити у слуг були значно менші, аніж у паничів.

– Почуваєш їх? – тихо спитав Непийпиво.

– Кого? – злякався я.

– Взроки.

– Кого? – не второпав я.

– Слуга мусить не запитувати, а справити! – строго нагадав Непийпиво. – Ти ж вмієш почувати взроки. Ти почув невидимця, почув раба у Поганих землях, зараз почуваєш?

– Зараз? Не знаю. Одну хвилинку, – я був дуже схвильований, я відчував лише страх, він забивав мені всю голову. Намагався заспокоїтися. Глибоко дихав. Прислухався до себе. Так! Відчув. Погляд був. Один! Два, три, чотири! – Господи! – злякався я.

– Слугам заказанє меновати Бога! – зашипів Непийпиво. – Що ти почув?

– Багато поглядів! Десятки, може, навіть сотні! На пагорбах праворуч і ліворуч! – перелякано розповів я.

– Певен ти? – строго спитав Непийпиво.

– Певен. Тільки дивні погляди, на мене ще так не дивилися!

– Бо це дикі!

Непийпиво помчав до загону. Я поїхав за ним, а ті погляди аж штрикали мене в спину. Паничі з нетерпінням чекали нас, вони хотіли їхати дорогою серед пагорбів, яка вела до фортеці Чорних печер і якою пішов загін з куреня Нетудихати.

– Навал! Вабойствувати диких! – кричали паничі, щоб розпалити себе до битви.

– Ні! – гримнув Непийпиво.

– Браття там! Чого чекаємо? Нашинці гинуть!

– Там дикі! – заволав Непийпиво.

– І добре се! На смерть! – заверещали паничі, нетерплячі вже аж рушили з місця.

– Погамуйтеся! – Непийпиво закричав так, що аж у вухах задзеленчало. – Не поїдемо овамо!

– Як же брати наші!

– На час брані я – отаман! Потім Січовий Суд нехай судить мене! А зараз я розказую! – закричав Непийпиво, і паничі замовчали. Джури та слуги тим більше, посхиляли голови, наче їх тут і не було. Тиша, у якій стало чутно стукіт копит.

Всі подивилися на дорогу у долині. По ній біг кінь. З сідлом, але без вершника. Дебелий кінь, на таких зазвичай їздили паничі. Він мчав на нас, переляканий. Кілька джур перестріло його. Спіймали, підвели до Непийпива. На сідлі і самому коні помітно було сліди крові.

– Нашинців вабойствують там! – закричали паничі. – Напрод!

– Ні! – стояв на своєму Непийпиво.

– Ти порадився зі слугою мерзенним, який тобі чолнійший за братів наших! – крикнув якийсь панич.

– Образа честі! – Непийпиво вихопив шаблю. – Повтори те, що стригнув! Як повториш, то поволаю тебе на бій! Бо уближив мене, втоптав у багнюку мою честь панську!

Непийпиво аж ричав від люті, він з шаблею був схожий на дикого звіра, ладний вбити тут і зараз, його очі палали страшенною люттю!

– Вибач, брате отамане, – схилив голову панич. – Дурницю рік. Просто у горах брати наші… – він вказав рукою у бік пагорбів.

– Дикі у горах! В засажці біля гостинця чекають, поки прийдемо ми, жеби валчити нас і вабойствувати! Камінням закидати!

– Але браття…

– Коли браття з куреня Нетудихати улучили Чорних печер, то вже у фортеці вони. Коли ж ні, то вже згонані вони! – кричав Непийпиво. – Був розсказ залишатися і чекати! Та поїхали вони! До засажки утрапили! Не дам я загинути ще одній спирі! Не зезволю, аби дикі вабоїли моїх братів, наче бидло! Мусимо фортельно діяти, жеби валечно битися! Мій розсказ тут лишатися! – Непийпиво почав з крику, але поступово став говорити тихіше і завершив майже шепотом.

Паничі слухали його. Ніхто не наважився суперечити. Він переміг.

– Допоможіть! Допоможіть! Сквалчили нас! – пролунав крик з пагорбів. – Двоє паничів уязвині, допоможіть!

– Мерзенні потвори, не изманити нас! – закричав Непийпиво.

– Це ж слуги волають, наші слуги! – сумнівалися паничі.

– Дикі виняли їх і ґвалтують волати, жеби до засажки нас изманити. В удоліє изманують! Чи рачать відволікти нас? Дзуськи! Напрод! – наказав Непийпиво і помчав уздовж пагорбів. Весь загін поїхав за ним. Паничі озиралися, їм боліло за товаришів, але виконували наказ.

Ми мчали вздовж пагорбів на відстані десь двісті метрів. Он попереду з’явилося скелясте пасмо, що перегородило нам дорогу. Узяли убік, Непийпиво тримав відстань від дерев. Вилетіли за пасмо і побачили великий табун, що сунув до пагорбів.

– Оно до чого веремію крутили! – закричав наш отаман. – Напрод!

Ми рушили назустріч табуну, який біг наче сам. Але потім я почув крики і побачив якихось людей. Це вони гнали табун. А тепер шикувалися проти нас.

– Распудати коней! Нехай гонзають у степ! – закричав Непийпиво і несподівано завив. Інші паничі теж! Від цього виття коні в табуні злякалися і почали розбігатися. Невдовзі великий табун розбився на купку невеличких, що тікали до степу. Позаду почулися крики. Ми побачили цятки людей, дуже багато цяток, кілька сотень, які бігли до нас з боку пагорбів! І ще кілька десятків тих, хто гнав табун, попереду! – Ладуйсь! – закричав Непийпиво.

– Та це ж дикуни! – прошепотів я, бо нарешті роздивився наших ворогів. Вони були і схожі, і не схожі на людей. Дуже дебелі, зростом не менше, аніж паничі, але значно кремезніші, хоч і паничі плечисті. Але дикі були дуже широкі у кості, в них були якісь діжкоподібні тіла, товстезні руки, великі обличчя з потужними щелепами та насупленими бровами. З одягу на них були лише шкіри та хутро, а зі зброї – кам’яні сокири, товсті списи і важкі палиці. Дикі стали пліч-о-пліч і клином пішли на нас. Кричали щось низькими звіриними голосами! Вони були величезні! Непийпиво, такий високий і кремезний, на їх фоні виглядав, як джура проти панича! Але він і не думав відступати.

– На смерть! – заволав Непийпиво, і паничі та джури підхопили цей крик. – На смерть!

Малий загін диких біг на нас спереду, а ззаду наганяв великий. Нам треба було швидко знищити цих і втекти від тих. Паничі стали гостряком нашого удару, вони вишикувалися попереду, за ними джури і вже потім слуги. Ми розігналися і вдарили.

– Списом! Не підпускай, не дай схопити! – кричав мені Сашко.

Удар, крики, тріск списів, іржання коней. Сашко кинув свій спис, я теж хотів кинути, а потім побачив, як на мене вистрибнув дикий. Мабуть, парубок, але вже кремезний, наче ведмідь. Його плече було скривавлене, він був поранений. У нього в руках був товстезний спис з кам’яним гостряком. Спис цілив у мене. Я прикрився щитом, потужний удар вибив мене з сідла, я гепнувся і відчув біль у руці. Тій, якою тримав щит. Намагався підвестися, а дикун був вже поруч зі мною. Заніс величезну сокиру. Я ще не бачив таких! Дерев’яне руків’я і кам’яне лезо. Цю сокиру ніщо не могло зупинити! Але сокира важка, нею неможливо вдарити миттєво, то я встиг відкотитися і сокира вдарила у землю поруч. Дикий заверещав і кинувся на мене. Він би легко задушив мене, але наштрикнувся на мій кинджал, який я дивом встиг вихопити. Навіть з кинджалом у животі він почав душити мене. І задушив би, бо в нього були надзвичайно сильні руки! Але просвистіла шабля, і голова дикого покотилася землею.

– Красю, вставай! – закричала Понамка. Це вона, вся у крові і пішо, прийшла мені на допомогу. На неї кинувся ще один дикий. З величезною палицею, що свистіла у повітрі. Понамка різко присіла, пропустила удар і знизу вдарила шаблею по руці дикого. Той заверещав. Понамка рубанула по нозі. Дикий впав, а Понамка побігла до наступного чудовиська. Поранений дикий ричав і намагався підвестися на цілій нозі. Я ледь витягнув кинджал з тулуба безголового дикого, подивився на пораненого, розігнався і стрибнув. Він був більший за мене по масі десь удвічі, весь наче складений з великих брил м’язів. Він відмахнувся від мене, наче від мухи. Але я встиг засадити йому кинджал у горлянку. Він заричав і впав. Я підхопився, схопив спис вбитого слуги, увігнав і його в шию. Тоді тільки дикий помер. Я подивився, де Понамка, щоб допомогти їй. Як тут мене збило з ніг тіло панича, що потрапив під удар страшенної сокири диких.

Я впав і знепритомнів. Потім відчув, як мене плескають по щоках.

– Вставай, вставай, вони близько! – це кричав Сашко. Допоміг мені підвестися. Я чув войовничі крики диких. Їх великий загін вже був майже поруч, метрів за сто.

– Тікаємо! – заверещав Сашко, допоміг підвестися, побіг. Я намагався бігти за ним. Стрибав через тіла слуг, джур і диких. – Швидше! – верещав Сашко.

Я щосили біг, головне було не впасти, в голові паморочилося, не впасти, бігти, не потрапити до рук тих чудовиськ!

– Де моя панна? – згадав я про Понамку.

– Вона попереду! Тікаємо! – верещав Сашко.

Я ледь здолав гору з кількох тіл диких, в яких стирчали списи паничів. Біг далі. Онде попереду Понамка. Жива! І інші паничі. З тілами вбитих товаришів, що матлялися тепер на конях. Декілька паничів верхи на мулах, бо втратили своїх коней. Вцілілі слуги тікали пішки, як і я.

– Давай ще трошки, вони погано бігають! – кричав Сашко вже не так перелякано. Бігли далі. В мене закінчувалися сили. Більше не міг! Задихався, серце, паморочилося!

Я з жахом озирнувся назад, бо розумів, що не зможу тікати далі. Але побачив, що дикі не переслідують нас! Вони зупинилися! Забрали тіла своїх. Я перейшов на ходу. Не міг більше бігти. Ось інші слуги бігли, а я не міг. Бачив, як Непийпиво щось наказав і кілька джур поскакали кудись. Невдовзі пригнали зі степу десяток коней та мулів. Паничі з мулів пересіли на коней, слуги сіли на мулів. Без сідла всидіти було дуже важко, я стискав коліна і міцно тримався за гриву. Дикі між тим почали відходити до пагорбів. Забрали не тільки тіла своїх, але й тіла загиблих слуг та джур.

– Навіщо вони забрали тіла наших? – спитав я.

– Щоб з’їсти! – сказав Сашко з ненавистю. – Вони ж їдять людей. Полюбляють свіжину, навмисно полюють, щоб захопити у полон і з’їсти, але можуть і свіжими трупами повечеряти. Кляті дикуни!

Ми їхали від пагорбів. У нас було вбито три паничі й семеро поранених. Зі слуг та джур вціліло десь дві третини, тобто десь півтора десятка наших загинуло. Диких, з якими ми билися, було біля трьох десятків. Більшість з них загинули, хоча кілька змогли пробитися до своїх. Це не з рабами воювати, ці дикі – сильні вороги. І їх було багато.

Пагорби були вже далеко позаду, коли нам зустрівся невеличкий загін. Панич і п’ятеро слуг.

– Це з куреня Сокири. Шукають один зі своїх табунів, який украли дикі, – розповів Сашко, який був при Непийпиві і чув розмову. Зараз відійшов до слуг. Ми дивилися, як сокирівський панич почав кричати і плакати.

– Чого це він? – здивувався я.

– Табун охороняв інший панич. Його вбили дикі. Загиблий був милим цього панича.

– Це як? – не зрозумів я.

– Ти що, не чув про геїв? – спитав Сашко.

– Тут таке дозволено? – здивувався я.

– Паничам все дозволено. Вони ж зневажають жінок, вважають, що ті потрібні тільки для народження дітей. То, буває, дуже близько сходяться один з одним.

– Господи, вони хоч зі слугами не сплять? – злякався я, бо ще з колонії не любив цих товаришів.

– Ти що! Це для них наче з худобою спати! – заспокоїв Сашко.

Паничі розмовляли, Непийпиво втішав панича. Нарешті сокирівські поїхали до свого куреня, а ми поверталися до куреня Нетудихати.

– Дикі точно не їздять верхи? – спитав я.

– Ніколи, вони ж дикі. І занадто важкі, і коні їх бояться, – сказав Сашко.

– А чого у них така дивна зброя? Кам’яні сокири та гостряки списів?

– Бо вони дикі. Не вміють добувати залізо. Напали на Чорні печери, щоб вкрасти готове залізо, яке там виплавляють. Але навіть якщо в них буде залізо, вони можуть зробити лише грубі гостряки для списів, не більше. Вони дуже цінують кинджали, то полюють за слугами. І тебе вони б уполювали, якби не твій панич, – Сашко закрутив головою. – Вона вбила чотирьох диких і ще двох поранила! Вона ж така невеличка!

– Набока – добрий козак. Вона вбила невидимця, вбила і диких! – підсумував я. – А що буде далі?

– Завтра буде Січова Рада, там все і вирішать.

Вже у темряві дісталися куреня Нетудихати. Там зібралося багато війська. Сотні паничів, джур і слуг. Всі не могли вміститися у курені, то частина залишилася біля стін. У ніч поїхали маленькі загони джур, які мусили чергувати в степу і не дозволити диким наблизитися несподівано. Паничі зібралися навколо великого багаття у дворі. Кілька поважних паничів схилилися над землею, де Непийпиво намалював мапу і пояснював, що відбувається. Що диких багато, тільки ми бачили кілька сотень, але це лише один з їх загонів. З Чорних печер повідомляли, що їх оточило до тисячі диких. Ще один загін диких сховався у засідці на коротшій дорозі до печер. Вони знищили загін братів з куреня Нетудихати, бо до Чорних печер ніхто так і не доїхав.

– Гди приїхали ми, то були вже брати наші вабоєні дикими. Не поратовали б їх, токмо самі б пагубилися. Тому розказав я до пагорбів не їхати, а братися уздовж. Почаяв я, що испоткаємося ми з дикими, які полювати коней наших будуть. Те і сталося. Поткалися ми з дикими і валчили єх! Брат Набока вабоїв от раз чотирьох диких і ще кількох уязвив. Інші браття теж валчили яро. Звитяжили ми і наворочились. Та дехто задавав мені, що чинив я неслушно, коли не пішов до пагорбів. Речіть, браття, що домніваєте про се.

Паничі обмінялися поглядами, потім дружньо закивали головами. Серед них я впізнав Жоха з куреня Горба, а також Зубатого і Яроша з прикордонних башт.

– Брате Непийпиво, так мнімаю, що чинив ти право. На гостинці вузькому у долині дикі легко б спиру згладили. Натягали брил кам’яних, жеби ними ронити нас. Але розторопні ми за диких. То право ти розказав! – сказав Жох.

Паничі кивали. Один з них теж підвівся.

– Брат наш з куреня Нетудихати Кисіль рачив зробити уне. Поспішав на посилок Чорним печерам. Але порушив розсказ чекати. І вабоєний був з усією спирою. То нехай кожен второпає, що не можна розсказ торгати! Кожен, хто торгати розсказ буде, той супроти Січі піде! Всі ми рівні у Січі, ніхто нікому не пан! Такий наш закон! Та на час брані призначаємо гетьмана і мусимо голдувати йому! Хто не виконає розсказ гетьманський, най строфуваний жорстоко буде!

Всі паничі закивали. Тоді Непийпиво сказав відпочивати, а вранці збиратися всім силам на шляху до пагорбів, де сходилися дороги з усіх трьох степових куренів. Там мусила зібратися Січова Рада, на якій вирішать, що робити далі. Зараз же треба було поїсти і відпочивати.

Сашко відвів мене до місця, де роздавали варену квасолю зі смальцем. Смалець паничі не їли, то його отримували слуги. Я віддав половину порції Сашку, який був дуже голодний. Потім почали шукати місце для ночівлі. Спочатку нам запропонували вкладатися за стінами, але Сашко почав лаятися, що він паничевий слуга і мусить бути поблизу господаря. Тоді нам виділили шматок підлоги у одній з хат. Ані матраців, ані ковдр, але ми впали на підлогу і майже одразу заснули.

Спати довелося зовсім мало. Ще у сутінках слуг розбудили. Ми пішли отримувати сідла для своїх нових мулів і зброю для себе. Слуги потроху гомоніли між собою. Жоден із загонів джур, які вже поверталися, не зустрів у степу диких, то вони і далі сиділи на пагорбах. Слуги турбувалися, щоб раби у куренях не зрозуміли, що охорони стало менше, і не повстали. Говорили про фортецю біля Чорних печер, яка була у облозі. Дикі не вміли робити драбини, то не могли здертися на стіни. До того ж там був серйозний гарнізон, одних лише паничів біля півсотні. Але і рабів там було багато, причому не забитих земляних рабів, а здебільшого рабів з чужинських земель, які пам’ятали про волю. Головне, щоб не спалахнуло повстання за мурами.

Ми отримали сідла, а також чверть свинячого плічка і велику паляницю для своїх паничів. Для нас був мішечок кулешу з салом. Потім Сашко повів за зброєю. Порадив брати не великий, довгий спис, а кілька дротиків.

– У двобої дикі здолають тебе. То краще вражати їх списами на відстані, – вчив Сашко.

Я узяв чотири коротких списи, новий шолом і щит. Курінні слуги, отримавши зброю, виходили за фортецю, де шикувалися. Потім вийшли джури, останніми паничі. Я підвів коня Понамці.

– Як ти? – спитала тихенько вона.

– Добре, бережи себе. Ці дикі дуже небезпечні.

– Вони занадто неповороткі, – Понамка посміхнулася. Виглядала щасливою, здається, їй подобалося тут. Це мене трохи тривожило, бо я хотів забратися звідси. Але зараз у мене були інші хвилювання.

Січове військо вирушило. У курені залишилися лише кілька паничів і кілька десятків джур, які чатували вночі. Сараї з рабами стояли зачинені.

– Хоч би вони з голоду не почали бунт, – хвилювався я.

– Не почнуть, їм дадуть в обід поїсти, – сказав Сашко.

Ми їхали. Намагався полічити, скільки нас. Багато. Біля двох сотень паничів, десь чотириста джур і до тисячі слуг. Велике військо. Швидко прямували степом. Вперед поскакали загони розвідки. Вони мали ланцюгом охопити пагорби і не дозволити диким несподівано вдарити.

Ми поспішали, а потім побачили вдалині ще загони. По тому, як виблискувала на сонці зброя, стало зрозуміло, що це не дикі, свої. Ще два загони, окрім нашого. Приблизно такої ж чисельності. Разом просто таки величезне військо, до п’яти тисяч бійців, велика сила. Всі три загони зустрілися. Паничі зійшлися у велике коло. Далі колом вишикувалися джури, а потім слуги. В центрі коло сімнадцятеро паничів, у тому числі і Непийпиво.

– Хто це? – спитав у Сашка.

– Військова старшина. Коли починається війна, всі курені призначають отаманів. Куренів чотирнадцять, плюс отамани загону фортеці Поганих земель, отаман загону з прикордонних башт і отаман загону з Застави. От сімнадцять і вийшло.

– То це зібралася вся Січ?

– Так, вся Січ! Диви, яке військо! Не бачив ще стільки! – похвалився Сашко.

Військо і дійсно було величезне. Добре підготовлене і озброєне. Принаймні, що стосується паничів та джур. Зі слугами гірше, але теж не голіруч були. Один з отаманів, я його не знав, Сашко прошепотів, що це Сокіл з куреня Надраги, почав говорити.

– Брате Непийпиво, ти досвідчений козак. Валчив ти диких, звитяжив трупаків, стлумував повстання бидла і вабоїв ти чудовиськ. Вчора ти розгадав фортель диких, не дав їм згладити свою спиру, порятував великий табун коней і надтлумив орду диких. Ти є худогий, і ти є буий. То суплікуємо тебе бути нашим військовим гетьманом. Чи є хто проти цього? – він подивився на коло паничів. Жоден не проти. – Чи зезволиш ти, брате Непийпиво, очолити Січ у цій брані?

Непийпиво підвівся. Помітно було, що хвилювався.

– Дякую, браття. Велика це честь. Мусимо ми звитяжити і звитяжемимо! Зезволив я!

– Слава Ісусу Кривавому! Слава Січі! – закричали паничі і почали хреститися по-своєму. Понамка була серед них.

– Слухай, а що, всі отамани зібралися тут, покинули курені? – здивувався я.

– У куренях залишилися інші отамани. Але це тільки на час війни. Потім отаманів не буде, паничі рівні, – пояснив Сашко.

Я побачив, що Непийпиву вручили булаву і біля нього поставили малинову хоругву, яка була на всіх куренях. Непийпиво звернувся до паничів. Він вмів говорити. Сказав, що дикі не виходять з пагорбів, чекають нас там. Нехай чекають. Ми не поліземо на їх списи та каміння. Ми зайдемо з півдня і відріжемо їх від лісів. Змусимо вийти з пагорбів. Тут, у степу, ми залишимо невеликий загін. Його очолить брат Підкуймуха з куреня Сокири. Триматимемо розвідку біля пагорбів. Якщо дикі спробують атакувати Січ, то треба не вступати у бій, а сповістити військо і відступати, заманювати їх якомога глибше. До самих куренів. Тоді ми знищимо їх тут. Але Непийпиво думав, що вони будуть прориватися до своїх барлогів. І ми знищимо їх там, за пагорбами. Загони куренів Нетудихати, Сокири та Саловоза мусили залишитися прикривати курені, бо вони краще всіх знають ці степи і не пропустять диких. Всі інші вирушать одним загоном. Непийпиво наказав передати братам у Чорних печерах, що скоро їх визволять.

Військо розділилося. Менша частина залишилася, а більша пішла далі. Ми не наближалися до пагорбів, щоб дикі не могли побачити наші маневри. Швидкі джури гасали степом, щоб не підпустити ворожих розвідників. Їхали довго, потім повернули праворуч, почали обходити пагорби. Їхали ледь помітною дорогою у степу. Потім вона повернула до пагорбів у вузьку долину. Але ми пішли прямо. Кілька разів зчинялися крики, коли з пагорбів вилітали каменюки та списи, якими дикі намагалися поцілити джур. Але ті вміло ухилялися і прикривалися щитами. Ми ішли далі, не звертали уваги на провокації. Навіть коли загін диких вийшов з пагорбів і почав кричати, немов викликаючи нас на бій, Непийпиво наказав не звертати уваги і рухатися далі. Відіслав з десяток паничів і кілька десятків джур у розвідку. Ті швидко повернулися, бо натрапили на великий караван диких. Непийпиво наказав наздогнати його.

Військо зірвалося з місця, але порядок підтримувався, загони не змішувалися. Непийпиво наказав розвернутися широкою дугою. Ми вискочили на невеличкий пагорб і побачили попереду валку: кілька сотень диких гнали табун коней, а також тягли якісь вантажі у плетених мішках. Коли помітили нас, то покидали все, вишикувалися і атакували. Це було божевілля, бо нас було значно більше, але жоден з диких і не подумав втекти. З криками вони бігли на нас. Непийпиво наказав починати бій джурам. Ті помчали назустріч диким і кидали невеличкі списи. Вбити таким списом диких було важко, але списи завдавали болючих поранень. Дикі продовжували бігти вперед, вони розуміли, що їм не вдасться врятуватися, вони хотіли вбити хоч когось з ворогів, але джури кидали списи, крутилися верхи навколо і не підпускали диких до себе. Ті один за одним падали, вкриті списами, наче їжаки. Джури накочували хвиля за хвилею, списи летіли хмара за хмарою, останніх диких легко вбили паничі.

– Чому диких не беруть у полон? – спитав я Сашка.

– Бо вони не здаються.

– Можна було б спробувати-таки схопити їх. Вони сильні, їх можна ставити до роботи.

– Вони швидко вмирають у неволі. Їх намагалися використовувати у шахтах, але вони не витримували і кількох днів. А на полях їх не можна використовувати, бо вони одразу повстають. Занадто дикі для неволі, тільки вбивати.

Непийпиво відправив загін по стежині, якою прямував караван. Слуги ловили коней, паничі дивилися мішки, покинуті дикими. В них були шматки заліза, яке вони викрали з плавилень біля Чорних печер. А ще у кількох мішках голови вбитих паничів. З загону куреня Нетудихати. Чубаті, скривавлені, почасти розтрощені голови. Непийпиво підхопив ті мішки і показав товаришам. Ті аж застогнали від люті. В бійці ярість важлива, і Непийпиво дуже вміло ту ярість розпалював.

– Вабой диких! – закричав він.

– Вабой! – відповіли паничі.

Деякі хотіли прямо зараз атакувати пагорби, однак Непийпиво заборонив. Аж тут примчав гонець з загону, що поїхав по стежині. Виявилося, що далі було велике стійбище диких. Непийпиво відправив туди сотню паничів і кілька сотень слуг.

– Диких вабоїти, жінок та дітей у ясир брати. І потворити там все, жеби дикі бачили дим і вогонь! – крикнув Непийпиво.

Помчав загін, а ми чекали у степу. Було спекотно, слуги прикривалися від сонця щитами, а паничі та джури терпіли. Воду пили потроху, бо наказано було воду берегти.

– А чого тут трава ціла? – спитав у Сашка. – Перед пагорбами трава вибита або скошена, а тут он посохла цілою?

– Бо тут табуни не випасають. Дуже вже часто дикі нападали останнім часом. Тому і ціла трава, – сказав Сашко.

– А навіщо диким були голови паничів?

– Мабуть, щоб духів своїх кривавих умилостивити.

Ми стояли далі, до нас постійно підлітали маленькі загони джур, що були і за розвідників, і за гінців. Сповіщали, що дикі з пагорбів не показуються. Потім позаду нас з’явився великий стовп диму. Невдовзі повернувся загін, посланий до стійбища диких. Побачив, що везли кількох вбитих паничів, то просто так дикі не здалися. Але чоловіків там було небагато, їх вбили, частину жінок та дітей теж. Інших схопили і зв’язали, тепер гнали табуном.

– Погамуйтеся! – закричав Непийпиво, коли побачив, як паничі готові були перебити всіх полонених диких. – Продковати десяток баб!

Вивели їх. Вони були такі ж кремезні, як і чоловіки, ну хіба трохи нижчі. Якісь грубі обличчя, патли, дикунський одяг зі шкір. Баби кричали, вили, намагалися вкусити слуг. Ті у відповідь лупцювали жінок диких.

Непийпиво відправив десяток джур до загону, який залишився за пагорбами, а сам наказав поставити баб диких так, щоб їх було видно з пагорбів. За кожною з полонених став панич. Жінок поставили на коліна.

– Ну що, дикуни! Хотіли ви брані? Ось вам брань! Вабоїти їх! – махнув рукою Непийпиво, і паничі вмілими ударами знесли голови жінкам диких.

І тут з пагорбів пролунав страшенний крик люті. Паничі у відповідь наштрикнули відрубані голови на списи і почали ними дражнити диких. Потім ще вбили десяток дітей диких, підлітків, які вже були міцніші за мене і верещали з ненависті до нас. Їм теж голови відтяли і на списи посадили. Знову заволали пагорби. А потім дикі почали виходити з лісу. Чорною хмарою, вони верещали, розпалені ненавистю.

– До бою! – наказав Непийпиво.

Дикі все виходили, виходили і виходили. Десятки, сотні, багато сотень, тисячі.

– Скільки ж їх! – розгублено прошепотів Сашко. Всі інші слуги теж були перелякані.

– Минулого разу мній єх було! – прошепотів один старий слуга, що стояв поруч. – Ми тоді вабоїли три сотні і ще кілька гонзнуло.

Він говорив тихо, щоб не почули паничі, але всі бачили, що з лісу вийшло вже кілька тисяч диких і це ще були не всі. Кремезні, розлючені, вони струшували своїми важкими списами і крутили палицями, кричали щось. Не просто ричали, а якісь слова на своїй мові.

– Треба відступити! Їх забагато! – прошепотів Сашко.

– Паничі не відступлять, – відповів я. Він кивнув. Паничі не відступлять, он вони роздраконювали один одного криками, нагадуваннями про вбитих товаришів. Вони хотіли битися і будуть битися. Я подивився, де Понамка, і побачив стривожене обличчя Непийпива, який, мабуть, не чекав такої сили ворогів. Відправив кількох джур до степу. Мабуть, кликати на допомогу загін, що залишився там. Але поки він прийде, буде вже запізно. А онде Понамка серед паничів. Вона кричала щось, вихопивши шаблю. Вона хотіла битися, вона була така завзята! Але зараз сміливість забила їй баки. Ці дикі занадто сильні і численні. Ми могли вбити багатьох з них, але й самі мали загинути. Я знав, що Понамка не відступить і не спробує втекти, вона не з таких, вона буде битися до останнього. Я мусив якось врятувати її. І її, і себе!

Зістрибнув з мула.

– Ти куди? – здивувався Сашко, й інші слуги озирнулися. Якби я побіг назад, вони б подумали, що я злякався, і вбили б мене. Але я побіг вперед, до паничів. Прослизнув між кіньми джур, потім пробирався серед паничів.

– Я несу своєму паничу, несу своєму паничу! – шепотів я. Паничі були збуджені, вони лаяли диких, обіцяли помститися за загиблих товаришів, на мене не звертали уваги. Ось я вже був біля коня Понамки, зробив вигляд, наче поправляю ремінці сідла.

– Красю, чого тобі? – спитала вона, здивована і роздратована, що я відволікаю її від бійки.

– Суха трава, багато трави! Вітер у бік диких, підпалити траву! Вогонь піде на них, а за вогнем вдаримо ми! – зашепотів я. – Вогонь, підпалити траву!

Понамка здивовано подивилася на мене.

– Навіщо, ми і так їх знищимо! – сказала вона.

– Їх забагато. Скажи Непийпиву, вогонь! Благаю! – я відчував, що на мене дивляться, залишив Понамку і побіг до слуг. Мене лупцювали канчуками розпалені передчуттям битви джури.

– Ти чого туди бігав? – гнівно спитав Сашко.

– У мого пана було погано закріплене сідло! Могло підвести у битві! Я поправив! – збрехав, а сам побачив, як Понамка під’їхала до Непийпива і щось нерішуче сказала. Він слухав її, а потім посміхнувся! Він кивнув і почав наказувати. Невдовзі до нього під’їхали кілька десятків джур. Вони тримали у руках смолоскипи, зроблені з одягу диких і їх списів. Непийпиво показував, де треба запалити траву. Джури мовчки слухали. Дикі сунули на нас, не припиняли верещати. Вони вже повністю вийшли з лісу, тепер хутко наближалися до нас, розлючені і величезні. Непийпиво особисто підпалював смолоскипи, здається, у нього була звичайна запальничка! Джури з палаючими смолоскипами вишикувалися. Непийпиво махнув рукою, джури опустили смолоскипи у траву і рушили уздовж нашого війська. Суха трава легко зайнялася, а вітер почав гнати вогонь у бік диких. Ті зупинилися, не розуміли, що відбувається, верещали ще більше.

– До бою! – наказав Непийпиво.

І всі почали шикуватися. Джури зі жмутками коротких списів по флангах, а в центрі паничі, за ними слуги. Непийпиво наказав джурам наблизитися до диких і кидати в них списи, але у близький бій не вступати. Коли списи закінчаться, то відійти вбік.

– І пам’ятайте про братів вабоєних! – Непийпиво підхопив мішок з головами вбитих паничів і струснув ним. – Джури, напрод!

Джури зірвалися з місця і поскакали на диких, до яких стрімко наближалося полум’я степової пожежі. Дикі верещали, але не тікали. Ось вогонь досяг перших диких, вони почали стрибати через палаючу траву, а тим часом джури наблизилися і стали кидати списи. Дикі стрибали у вогонь, який обпікав їм ноги, переходив на одяг, що легко спалахував. А тут ще списи, цілі хмари списів від джур, які хоч і не вбивали, але ранили. Дикі намагалися кидати каміння, але дим виїдав їм очі. Дикі відчайдушно верещали, частина з них прорвалася через вогонь, джури кидали в них останні списи.

– Брате Жох, напрод! – наказав Непийпиво. Він залишився з окремим загоном, в якому була і Понамка, а більша частина паничів та слуг рушила за Жохом, який їхав попереду з великим щитом і довгим важким списом. Я подивився на Сашка, той показав, щоб я залишався.

– Слуга мусить бути при своєму паничеві, – пояснив він.

Я радісно погодився, бо бачив, що попереду буде страшна бійка.

– Слава Ісусу Кривавому! – закричав Жох.

– Слава Ісусу Кривавому! – відповіли паничі.

– На смерть! – заволав Жох.

– На смерть! – заволало військо.

Загін почав набирати швидкість. Паничі повторювали свій бойовий клич «На смерть!», дикі верещали серед диму та вогню. Джури кинули останні списи і відступили, пропустивши клин, на чолі якого мчав Жох. Удар, крики, тріск щитів та списів. Клин паничів різав темний натовп диких, але поступово гальмувався у ньому. Схоже було на те, що розтрощити диких одним ударом не вдалося, почалася страшна бійка. Непийпиво дивився на битву. Всі озиралися на нього, чекали наказу. Але він щось вичікував. Понамка не могла спокійно всидіти у сідлі, аж тремтіла, зверталася до Непийпива, а той мовчав.

Жох нарешті пробився до кінця чорної хмари, розрізав диких навпіл, але вони і не думали бігти, навпаки почали потроху тіснити наших на правому фланзі. А тут з лісу вийшов ще один загін диких. Вже не такий великий, кілька сотень, але вони верещали, наче їх були тисячі. Я помітив, що наші почали відступати. Це слуги, паничі билися, а от слуги злякалися. Може б, і побігли, але джури вбили кількох дезертирів і підперли слуг, загальмувавши наступ. Але дикі тиснули далі, і правий фланг продовжував відступати. Дикі, що вибігли з лісу, тепер поспішали до своїх товаришів.

– Треба атакувати! – закричала Понамка.

– Ні! – гримнув Непийпиво.

На поле битви страшно було дивитися. Паничі протикали своїм списами диких, рубали їх шаблями. Натомість дикі збивали паничів з коней ударами своїх величезних палиць. Крики і вереск. Дикі ударами своїх важких сокир вбивали одразу по кілька слуг, а ті кидалися на диких по двоє-троє, хтось гинув, а хтось завдавав удару кинджалом, пробивав живіт чи різав шию. Джури підбирали списи і знову кидали їх, а потім приймали смерть у ближньому бою. Страшенна машина смерті вправно перемелювала людей та диких, перетворювала їх на трупи чи калік. Однак і скалічені намагалися завдати останній удар ворогу, атакували, після чого гинули.

– Наші зараз побіжать! – скрикнув хтось із паничів.

– Ні! – наказав Непийпиво. Він стиснув шаблю так, що в нього аж побіліла рука. Він дивився божевільним поглядом на битву.

Загін диких наближався, коли він вдарить, військо побіжить. Це навіть я розумів! Чого чекав Непийпиво?

– На смерть! – нарешті закричав він і зірвався з місця.

– На смерть! – з радістю заверещали всі.

Помчали за Непийпивом. Було нічим дихати, у повітрі тхнуло горілою травою та смаленим. Я думав, що ми вдаримо по загону диких, який вийшов з лісу, але замість цього Непийпиво спрямував удар на наш правий фланг, який вже вигнувся і ось-ось міг побігти. Ми вдарили диким майже у спину. Паничі, що вишикувалися за Непийпивом, вбивчим гостряком розрізали лави диких. Довгі списи проштрикували чудовиськ. На деяких з диких палав одяг, але вони не звертали уваги, билися і збуджено верещали. Я побачив, як Непийпиво вбив одного дикого, ще одного, тільки на третьому його спис зламався. Непийпиво вихопив шаблю, відбив удар дикого і рубанув по обличчю, вирізав око, шматок носа та щоки.

Я задивився на подвиги Непийпива, коли з-за спин паничів вистрибнув скривавлений дикий з величезною палицею. Одним ударом він зніс двох слуг, хоч вони і прикривалися щитами. Потім ще одного. Сашко кинув у нього спис, потрапив у тулуб, але дикий наче і не помітив, атакував далі. Я теж кинув спис, не влучив. Дикий був вже поблизу Сашка, заніс палицю для вбивчого удару. Але я встигнув увігнати інший спис йому в шию. Дикий повернувся зі списом у шиї, зміг вдарити. Його палиця розбила голову моєму мулові, я гепнувся на землю, мул привалив мене. Я злякався за ногу, бо зі зламаною ногою мені був кінець. Боляче, але я висмикнув ногу з-під тварини, зміг підвестися, вихопив кинджал. Дикий зі списом у шиї хитався, намагався вдарити Сашка. Я стрибнув дикому на спину і увігнав кинджал йому в шию. Дикий захрипів, скинув мене і впав на коліна. Якийсь джура увігнав у нього спис. Тільки тоді дикий завалився, вже мертвий.

Я заверещав у первісній люті мисливця-переможця, якої ніколи в себе не помічав. Коли вискочило ще кілька диких. Мабуть, вони зірвали з себе палаючий одяг, бо були голі. І так виглядали ще страшніше, бо видно було їх незграбні, велетенські фігури, справжні гори м’язів! Джура кинувся на одного з диких, хотів, мабуть, дістати того шаблею, але дикий наштрикнув його на свій товстий спис, зроблений, здається, з цілого деревця. Дикий спробував струсити тіло джури зі списа. Я скористався цим, кинувся на нього з кинджалом. Але дикий одною рукою схопив мою руку зі зброєю і ледь не зламав. Іншою рукою тримав спис, який не міг витягти з джури. Я заверещав і уп’явся зубами в його руку, яка так боляче стискала мене. Дикий заричав, махнув рукою і відкинув мене. Нарешті витяг спис з джури і кинувся на мене. Я борсався на землі, намагаючись підвестися. Він би вбив мене! Але тут на нього кинувся Сашко і увігнав свій кинджал у товсту шию дикого. Той заверещав, спробував схопити Сашка, який вчасно відстрибнув. Дикий пішов на нього, а я нарешті підвівся, схопив шаблю вбитого джури і щосили рубонув нею по шиї дикого. Замах був такий, що мені здалося, наче я зараз зітну дикуну голову, але шабля загрузла в його товстій шияці, пирснула кров. Я відскочив, дикий заревів, кинувся до мене, Сашко вдарив його списом у спину, тут би дикому кинутися на Сашка, я б тоді вдарив його. Але дикий біг на мене, я схопив щит, удар списом, я відлетів з пробитим щитом, дикий вже був біля мене, заніс тупу частину свого списа, щоб розтовкти мене. У мене в голові шуміло, я намагався згрупуватися, щоб кинутися вбік і уникнути удару, не знаю, чи мені б вдалося, коли пролунав якийсь звук і голова дикого покотилася з плеч.

– Красю, підводься! – я побачив Понамку, всю скривавлену, з побитим щитом і шаблею. Понамка була схожа на богиню смерті, її очі палали божевіллям, вона ричала від збудження. – Бери зброю! За мною!

Вона побігла до Непийпива, якого оточили одразу кілька диких. Вони вбили коня гетьмана, і Непийпиво тепер бився пішки. Зарубав одного дикого, потім другого, але їх було багато, вони оточували його з вереском. Понамка закричала і кинулася на одного з диких. Той вдарив її величезною кам’яною сокирою, але Понамка ухилилася і рубанула по руці дикого. Перерубати не змогла, але той заверещав і випустив сокиру. Понамка рубанула ще йому бік, дикий заревів і несподівано стрибнув на мою панну. Повалив і почав рвати зубами, наче звір. Понамка заверещала, вона засунула в пащу дикому свою руку і не давала дістатися до своєї шиї. Дикий гриз її руку, Понамка кричала. Я підхопив кинджал, тут валялося багато вбитих слуг, підскочив до дикого і з усієї сили увігнав йому кинджал в шию. По саме руків’я. Дикий захрипів, я схопив його за волосся і потягнув від Понамки. Дикий вдарив мене, я скрутився і відлетів. Дикий накинувся на Понамку, він хотів придушити її, він міг би придушити і однією рукою, бо ж був надзвичайно сильний. Він почав душити, я знову підвівся, мене нудило, темні плями перед очима. Я схопив спис дикого. Він був важкий. Я ледь його підняв, розкрутився і вдарив товстою частиною по голові дикого. Він завалився на бік, захрипів, Понамка вилізла з-під нього, вирвала кинджал з його шиї. Пирснула кров, Понамка почала бити кинджалом ще і ще, вона верещала, а дикий помер.

Тоді вона підхопила шаблю. Я бачив, що її ліва рука безвольно висить. Металевий нарукавник був прокушений скаженим диким!

– Непийпиво, тримайся! – заверещала Понамка і кинулася допомагати гетьману. Там було багато диких, але Понамка була в такому стані, що не боялася смерті. Ухилилася від удару списом, сікла шаблею, відстрибнула, ще сікла. Я побіг за нею, схопивши щит і спис. Не важкий спис диких, а легкий спис, якими кидалися джури. Біг по тліючій траві, бачив, як Понамка прорвалася до вже оточеного Непийпива і вони тепер б’ються з дикими. Я хотів кинути спис, але не був впевнений у своїй влучності, то підбіг до одного з диких зі спини і увігнав спис нижче лопатки, щоб пошкодити внутрішні органи. Спис увійшов добре, десь на лікоть. Я відстрибнув. Дикий кинувся на мене, зробив кілька кроків, потім поточився вбік, упав. Я підхопив шаблю вбитого панича, але вона виявилася заважкою для мене, я міг утримати її тільки двома руками. Узяв шаблю джури. Побачив, як дикі пішли в атаку на Понамку та Непийпиво. Хотів кинутися до них, але мене б затоптали там! Я схопив легкий спис і кинув. У дикого. Ще один. Ще!

– На смерть! – я верещав і кидав списи. Щось схопило мене за ногу, я впав. Мене потягло. Побачив пораненого дикого, який тягнув мене до себе, схопивши за ногу. Я почав бити його іншою ногою, потім вдарив шаблею прямо себе по чоботу. Відсік його пальці, звільнив ногу, добив. Побачив, як кільце диких навколо Понамки та Непийпива стиснулося. Понамка підібрала щит. Тримала лівою рукою, яка в неї не згиналася. Ось один з диких вдарив списом. Понамка могла відстрибнути, але позаду був Непийпиво, то вона спробувала щитом спрямувати спис вбік. Сама вдарила дикого. Той заверещав, вискочив ще один, з палицею. Він замахнувся, Понамка хотіла ухилитися від удару, але зачепилася і змогла лише прикритися щитом. Удар. Понамка аж відлетіла з розтрощеним щитом. Дикий кинувся до неї, я увігнав йому спис у спину, а потім ще ударив шаблею по шиї. – На смерть! – верещав я, щоб не було так страшно.

А потім удар і темрява. Я опритомнів від страшенного болю у голові. Нічого не бачив, очі залиті чимось липким. Я вже знав, що це кров. Щось тиснуло на мене, я хотів вилізти, а потім подумав, що битва може тривати. І поруч можуть бути дикі, які вб’ють мене. Треба затихнути, прислухатися, зрозуміти, що відбувається. Але у голові гуло, дуже боляче, а ще смерділо горілим, я задихався. Потім подумав про Понамку. Що з нею? Забув про обережність, почав борсатися, але не міг вилізти.

– Тут живий хтось! – почув я і спочатку злякався, а потім зрадів, бо ж розмовляли слуги. Не дикі! Мене схопили за ноги, потягли.

– О, живий! Та це ж слуга Набоки!

Мене витягли, нарешті нічого на мене не тиснуло. Я намагався витерти очі, щоб роздивитися. Мені сунули шматок якогось хутра, я витерся. Побачив кількох слуг, скривавлених та переляканих.

– Де дикі? – спитав я.

– Хто зміг, той угонзнув, а інші – вабоєні. Січ звалчила! – вони б і раділи, та сил у них не було. Один накульгував, інший притримував пошкоджену руку.

Я ще витер очі, потім подивився навколо. Жах. Усюди валялися тіла. Дикі, слуги, джури. Багато, десятки, сотні тіл. Паничів жодного, мабуть, їх вже прибрали.

– А де мій панич, Набока, він живий? – захвилювався я.

– Живий, живий, онде він, біля Непийпива, – кивнули кудись в бік.

Я спробував підвестися, але мене захитало, я впав.

– Чорт! – вилаявся.

– Лежи, дивом живий ти. Ось, – мені показали мій шолом. Пробитий збоку.

– Чим це мене? – спитав я, бо ж розумів, що якби вдарили палицею або сокирою, я б залишився без голови, не дивлячись на шолом.

– Каменюкою. Дикі вміло кидаються. Диви он, як гонзають.

Я став на коліна, подивився і побачив багато темних цяток, що рухалися від нас.

– То дикі? А чому їх ніхто не переслідує? – здивувався я.

– Бо знесилені всі, – пояснили слуги. Вони узяли вбитого джуру, що лежав неподалік, потягнули кудись.

Я ще посидів, потім таки підвівся. Схопив спис у якості ціпка, спирався на нього. Пішов до Понамки. Мене хитало, тіла слуг чи джур я переступав, а ось диких доводилося обходити, занадто вони вже були дебелі. Валялися, як колоди. На кожному було багато ран. Їх важко вбити, цих велетнів. Навіть поранені, вони билися далі. Я відвернувся, щоб не бачити ці гори м’язів, завернуті у шкури. Почув, як під ногами щось хлюпає. Кров. Сморід паленого м’яса. О Господи, пекло, справжнє пекло.

Побачив попереду трупи паничів. Їх склали рядами. У частини були розтрощені черепи, ці потрапили під палиці та сокири диких. Інші, з проштрикнутими тулубами, натрапили на ворожі списи. Деяких дикі просто загризли або зламали шию. Десятки, сотні вбитих паничів. Трохи далі лежали зібрані тіла джур. Їх було значно більше. Бідні діти зі страшними пораненнями. Вони не боялися смерті, кидалися на диких і гинули.

Під січовою хоругвою сидів на вбитому коні Непийпиво. Він був весь у крові, з поглядом, ще божевільним після битви. Він посміхався. Сашко обробляв йому рани. Поруч побачив Понамку, що зігнулася і стогнала.

– Що з вами? – кинувся я до неї.

– Бачиш, Красю, яка фігня з рукою, – вона показала свою лівицю. Сліди від зубів дикого, який зміг прокусити залізні наручі! Якби не вони, він би просто перекусив руку Понамки! Жах який. А ще ж вся рука посиніла – дикий вдарив, я не встигла відстрибнути, довелося прикриватися щитом. Ледь руку не відірвав. Щит у мотлох, і рука майже так само, – Понамка скривилася. Вона завжди добре терпіла біль, і по її обличчю я зрозумів, що зараз їй дуже зле.

Спитав, чи потрібно щось. Понамка попросила води. Баклажка з водою залишилася з моїм вбитим мулом, знайшов іншу, подав своїй панні. Понамка важко дихала і кривилася.

– Хоч би рука не відсохла. А то буду єдиним у світі одноруким боксером, – невесело пожартувала вона.

– Все буде добре, все буде добре, – запевнив я.

Дивився навколо і бачив, що серед паничів майже не було цілих. Хоч якось, а поранені. Сиділи знесилені і розгублені. Я розумів, чому ніхто не погнався за залишками диких. Битва, її кривавість і важкість, приголомшили усіх. Після п’яного захоплення бою наступило важке похмілля. Я присів біля Понамки. Вона тихо стогнала, тримаючи руку, наче хвору дитину. Невдовзі з’явився невеличкий загін джур. Вони хотіли бою, попросилися у Непийпива, і той відпустив їх у гонитву за дикими. Наказав у прямий бій не встрявати, а добивати поранених і списи кидати. Джури кивнули і помчали, збуджені від крові.

Потім прибув великий загін, який чергував у степу. Коні у піні, вершники поспішали на допомогу, але не встигли. Приголомшено дивилися на поле битви. Непийпиво підвівся.

– Нам потрібні вози, жеби забрати тіла братів нашинських. І нам потрібні пси, жеби пройти пагорби, взискати всіх диких, що там криються! – Непийпиво виглядав велично. Весь у крові, з надірваним вухом та в обладунках із вм’ятинами. Ті паничі, що прибули, зачаровано дивилися на нього.

Непийпиво наказав організувати охорону тіл. Він сказав, що навряд чи дикі зможуть ще раз напасти, але ми мусили бути готовими. Наказав чекати джурам та слугам, які вижили у битві, допоки не приїдуть вози. Підійшов до мене.

– Ти поїдеш з нами! – сказав мені.

– Я не можу покинути свого панича.

– Ми візьмемо Набоку з собою.

– Вона поранена! – захвилювався я.

– Зможу їхати, – сказала Понамка.

Допоміг їй всістися на коня. Зі свіжим загоном ми поїхали до пагорбів. Непийпиво наказав мені бути при ньому.

– Маєш почути засажку.

Я кивнув. Мене нудило. Голова боліла. Я ледь тримався на мулі, двічі блював. Намагався відчути погляди. Але їх не було.

– Ну що? – спитав Непийпиво, коли ми виїхали до початку долини серед пагорбів. Я зосередився. Більше за все боявся того, що від поранень, від струсів голови втратив можливість відчувати чужі погляди.

– Ніхто не дивиться, – я стенув плечима. Ну дійсно ж, ніхто!

– Добре, – Непийпиво махнув рукою.

І загін поїхав долиною. Непийпиво наказав тримати дистанцію, щоб скинутий камінь чи дерево не зачепило багатьох. Дорога потроху піднімалася вгору.

– Будь уважним, – вимагав Непийпиво. Я намагався. Прислухався до себе. Відчував біль, страх, відчай, виснаженість. Погляди!

– Ось там! – я вказав на кущі біля дороги, звідки, як мені здалося, на мене дивилися. Непийпиво узяв в одного з джур спис і несподівано кинув туди. Крик. З кущів вистрибнуло кілька диких, які кинулися на нас. Але не встигли добігти, бо отримали по десятку списів, впали. Паничі швидко добили їх, а джури перевірили кущі. Нікого. Поїхали далі. За деякий час я знову відчув погляди. Он на тих скелях, що нависали над дорогою. Сказав про це Непийпиву. Той наказав зупинитися, зістрибнув з коня, наче відійшов відлити, а сам наказав передати по строю, щоб бійці з хвоста загону, яких зі скель не було видно, здерлися з дороги вгору і зайшли з тилу. Всім іншим наказав перепочити.

– Зброю тримати напоготові! – наказав Непийпиво.

Я підійшов до Понамки. Мені було боляче дивитися на її скалічену руку.

– Їсти хочеться, – несподівано сказала вона, і я дуже зрадів, бо апетит означав, що ушкодження не такі вже і серйозні.

– Зараз, зараз! – я побіг до слуг, спитав, чи немає, бува, у них якоїсь їжі. – Для Набоки!

Для Набоки їжа одразу знайшлася, бо тут вже чули, як вона билася з дикими. Приніс Понамці м’ясо, відрізав шматки кинджалом і подавав. Понамка охоче жувала, притискала до себе поранену руку. Вже коли поїла, зі скель почулися крики. То джури та слуги напали на диких, що сиділи у засідці. Нападу з тилу не чекали. Їх було біля десятка. Джури закидали їх списами, слуги добивали кинджалами. Зі скель з тріском покотився великий камінь, мабуть, їх багацько наготували. Камінь з шумом пролетів через дорогу і покотився далі. Кожен такий камінь міг завдати великих втрат. Джури закричали згори, що дикі вбиті. Ми рушили далі.

Була ще одна засідка, ми знову перебили пару десятків диких, а потім виїхали до фортеці у скелях. Нас помітили і одразу засурмили. Відчинилася брама, і з фортеці вискочив цілий загін. Паничі, джури, слуги. Мчали до нас, а я роздивлявся фортецю. Височенні стіни, не дивно, що дикі не змогли її захопити.

Паничі з фортеці привіталися і одразу спитали про битву. Непийпиво сказав, що ми перемогли, і наказав відправити вози за вбитими братами. Ми поїхали далі. Дикі більше не нападали. Непийпиво відправив джур до куренів за псами. Ми повернулися до фортеці Чорних печер. Паничі всілися обідати, Понамка відпустила мене.

– Я сама, а ти щось поїж, – сказала мені.

Я пішов до слуг. Вони їли та розповідали, що дикі напали несподівано, намагалися узяти фортецю швидким штурмом, але гарнізон встиг зачинити ворота. Вбили всіх, хто був біля шахт, але на стіни не лізли. Також слуги розповідали, що паничі наказали вбити всіх рабів, щоб не повстали. У фортеці розпалили багаття і пустили дим у підвали. Тепер треба було вивезти звідти сотні трупів.

Слуги вже навантажили кілька возів тілами рабів, але вози були потрібні для тіл, вбитих у битві. То їх відвезли до покинутої шахти, скинули трупи туди. Паничі гомоніли, що треба пригнати кількасот рабів з куренів, щоб відновити роботу шахт.

– А для чого їм ці шахти? – спитав у Сашка.

– Добувати вугілля, щоб робити залізо.

– Хіба не легше купити його?

– Січ не хоче залежати від чужинців. То тут видобувають вугілля та руду, виплавляють залізо. Його потім відвозять по куренях, там вже з нього роблять зброю і все, що необхідно.

– А чому не тут?

– Щоб дикі не могли захопити зброярів. Уяви, якби ті чудовиська мали залізну зброю: шаблі, сокири, списи. А обладунки? Шоломи, панцири. Спробуй тоді вбий такого дикого! То тут тільки виробляють залізо, а роблять з нього зброю вже по куренях, куди дикі не полізуть.

– Роблять підвальні раби?

– Так. У кожному курені є по два-три зброяри. Вони отримують найкраще харчування з-поміж всіх рабів.

– Слухай, а чому на Січі немає луків? Тих же диких можна було б просто розстрілювати на відстані, не підпускати до прямого бою і знищувати, – спитав я.

– Навіть забудь про це слово! – наказав Сашко.

– Яке?

– Луки. Вони заборонені на Січі.

– Чому? – не розумів я.

– Бо лук можуть зробити раби, і що тоді буде? Вони будуть розстрілювати нас з кущів!

– Але в рабів немає заліза!

– Зроблять кам’яні гостряки. Або і без цього. Якщо випустити сотню звичайних дерев’яних стріл, то хоч одна та влучить, вб’є панича.

– Але диких можна б було перемогти значно легше!

– Паничам не потрібна легкість. Вони люблять важкі битви, бо саме перемоги у них цінуються, – прошепотів Сашко.

– Але стільки вбитих… – сумнівався я.

– Мрія будь-якого панича – загинути у битві. Ходімо, візьмемо добавки, бо я зголоднів.

– Ні, я не хочу.

– Ти так мало їси! – здивувався Сашко. Я не знав, що йому відповісти.

Він повернувся з мискою кукурудзяної каші. Потроху сутеніло. Непийпиво наказав зачинити ворота і виставити охорону, бо дикі, що не встигли втекти, могли напасти.

– Дякую тобі, – несподівано прошепотів Сашко.

– За що?

– Ти ж врятував мене. Слуги зазвичай не рятують один одного, думають лише про себе.

– Ти теж мені допоміг.

Тиша. У фортеці вже майже всі вляглися спати після надважкого дня, не спала лише варта на мурах. Мені спати не хотілося, бо спогади про битву не давали заспокоїтися.

– Тобі подобається тут? – тихесенько спитав Сашко. Він наче непоганий хлопець, але ще у колонії я звик не довіряти нікому.

– Так, але я трохи заморився. Поки я тут, мене вже двічі поранили чудовиська, ледь не вбив раб-втікач, я дивом врятувався від Мари, тепер ще кілька разів міг загинути у битвах з дикими. Я весь вкрився шрамами та ранами. Я заморився і дуже хвилююся за свого панича, – пояснив йому.

– Тепер все буде тихо. Дикі, як кажуть, приходять раз на десять-п’ятнадцять років. Тепер ще довго не з’являться. То війн більше не буде. Відпочинеш, – заспокоїв Сашко.

– А тобі, тобі подобається тут? – тихо спитав я. Навколо нікого не було, ніхто не підслухає нашу розмову.

– Так. І в мене немає вибору.

– Чому?

– Бо там, у Рабських краях, мене розшукує міліція.

– Тебе?

– Так, гріхи молодості. Якщо я там з’явлюся, то мене посадять. Отже, краще буду тут.

– У тебе тут хтось є?

– Хто?

– Жінка, можливо, родина.

– Тут немає родин.

– Це як?

– А так. Навіть паничі не мають родин. Вони сплять зі своїми жінками, але родин не створюють. Хтось спить постійно з однією жінкою, хтось з різними. Але діти не знають батьків. Коли жінка з паничів народжує, дитину уважно оглядають. Якщо знаходять якісь вади чи хвороби, то вбивають одразу. Якщо ж ні, то залишають з матір’ю до чотирьох років. А потім хлопчиків відвозять у інший курінь.

– Але для чого забирати дитину у батьків?

– Бо у паничів немає інших батьків, окрім Ісуса Кривавого та Січі Славної. А всі інші паничі їм браття.

– Тобто панич не знає, ані хто був його батьком, ані хто матір’ю?

– Ні. І ніхто не знає. Ані слуги, ані підвальні раби, ані земляні. Усюди дітей забирають від батьків.

– Дивно.

– Такі тут правила. Ну що, ходімо спати?

– Ходімо.

Ми знайшли собі копу сіна, вляглися на неї. Невдовзі Сашко вже сопів, а я дивився у зоряне небо. Голова боліла, все тіло теж, я згадував диких і відчував жах. Але я пережив цей день, і це було добре.

Розділ 8

Перепочинок та мандри

Я заснув тільки під ранок. Прокинувся від собачого гавкоту. Одразу пізнав потужні голоси паничівських песиків. Їх нагнали на пагорби дуже багато, біля сотні. Песики винюхували, а слідом йшли свіжі паничі, джури та слуги зі степового загону. Дикі знову демонстрували дива хоробрості. Жоден не здався. Коли бачили, що їх знайшли, то атакували. Дикі могли голіруч справитися з псом, але псів було багато, вони атакували тічками, загризали диких. Інших вбивали списами паничі та джури. Трупи звозили до фортеці. Навалили цілу гору, в якій я нарахував більше сотні тіл. Тут були і дорослі, і підлітки, всі дуже кремезні, з численними ранами.

Я підійшов до Понамки, яка дозволила подивитися свою руку. Кістка наче була ціла, але рука перетворилася на суцільний синець. Я приніс Понамці поїсти, вона швидко все проковтнула і вляглася спати далі. В ній було щось від хижака, який волів довго відпочити після вдалого полювання. Я вийшов до воріт, де всі дивилися на трупи диких, які везли з пагорбів. У натовпі слуг говорили про те, що дикі напали дуже несподівано. Знищили кілька постів джур, що стерегли стежки на пагорби, потім вдарили одразу по фортеці. Але охорона встигла зачинити браму. У цей час у печерах, де добували вугілля, залишилися з десяток паничів, біля сотні джур та слуг, що наглядали за рабами. Вони одразу перерізали мотузки, по яких опускали до печер їжу і забирали видобуте вугілля. Ніхто з рабів не мусив утекти. Потім паничі пішли у прорив до фортеці. Бачили, що не пробитися, але обрали смерть у бою. А ось деякі слуги спробували сховатися. Але в диких нюх не гірший за собачий. То вони знаходили слуг і вбивали. Навіть у полон не брали, бо полонені їм не потрібні, вони настільки дикі, що не знають рабства. То вбили і рабів, які змогли вибратися з шахти. Тепер раби були потрібні не тільки для кузні у фортеці, але й для шахт.

Невдовзі до фортеці прибула валка возів із тілами загиблих паничів та важкопораненими. Валку охороняв невеликий загін. Розповіли, що джури догнали диких і вбили їх ще кілька десятків, а інші таки змогли добігти до лісу, куди джури заходити не наважилися. Ніч на полі битви пройшла спокійно, диких не було. Я побачив, що у багатьох джур з’явилися намиста з вух вбитих диких. Прикраси.

Я подивився на поранених паничів. Дехто з них був геть скалічений. Розтрощені плечі чи стегна, пробиті черепи. Вони вже ніколи не зможуть узяти зброю. Що з ними буде? До валки вийшов Непийпиво, якому всі продовжували підкорятися. Наказав їхати далі, до степу, де була призначена Січова Рада. Непийпиво підійшов до кожного з поранених, обійняв, поговорив, навіть з тими, хто був непритомний. Паничі не стогнали, лежали, зчепивши зуби, з побілілими обличчями.

Валка рушила далі. На одному з останніх возів я побачив з десяток зв’язаних дітей диких. Років від трьох до десяти. Вже навіть малі дикі виглядали сильними. Дивилися на нас спідлоба по-звірячому, шипіли, шкірили зуби.

– А що буде з малими дикими? – спитав у Сашка, який вже встиг поснідати.

– Їх продадуть. На Великому торжищі, там за диких дають непогану ціну, – пояснив він, мало що прояснивши.

Непийпиво між тим дав наказ вирушати. Я підвів Понамці коня, допоміг всістися. Вона вже потроху рухала лівою рукою, хоч їй було дуже боляче. Ми поїхали з фортеці Чорних печер. Іноді на дорозі нам зустрічалися слуги та джури, що везли на мулах вбитих диких. Потім ми нагнали валку з убитими та пораненими. Обігнали її, почали спускатися з пагорбів, виїхали у степ. Там тряслися десь з годину, аж поки побачили великий табір.

– Що це буде? – спитав я.

– Після великої битви має бути велике свято, – відповів Сашко.

Ми наблизилися до табору. Там різали кабанів, стояли на вогні десятки великих казанів. Слуги розставляли столи, розливали пиво з діжок. Неподалік нагорнули з дров цілий курган у три людських зрости заввишки. Біля цього кургану виклали тіла вбитих паничів, яких перевдягали у червоні шаровари і білі вишиванки. Далі викладали тіла джур. Вбитих слуг, як я зрозумів, просто закопали десь на місці битви, а диких і зовсім залишили на поталу звірам.

Поступово до табору під’їздили все нові і нові загони. Паничі віталися один з одним. Непийпиво віддавав купу наказів, слідкував за всім. Свято святом, а про обережність він не забував, то кілька загонів джур верхи поїхало у степ, на випадок, якщо дикі спробують атакувати. Паничі підходили до возів з пораненими товаришами, розмовляли з ними. Поранені вказували на когось з товаришів, і він залишався при них. Потім джури розійшлися на два загони. Непийпиво махнув рукою, і кілька слуг потужно засурмило. Встановилася тиша.

– Січ Свята зібралася тут! – урочисто вимовив Непийпиво. – Жеби обходити звитяжство наше славне над дикими! Напали сі вразі окрутно і випадно, було їх полки незчислені, але вспиралася Січ, валчила і звитяжила сих дикунів! Слава Ісусу Кривавому!

– Слава! Слава! Слава! – заволали паничі і перехрестилися.

– Багато братів наших вабоїно було у сій битві. Жоден з них не звонпив, не гонзнув. І всі вони отримали в нагороду жадану смерть у борні! – продовжував Непийпиво. – Ось тіла їх вже готові взятися димом та летіти до Січі Небесної! А кожного нашого брата най заступить новий брат. Всі чотирнадцять куренів, прикордонні башти, фортеця у Поганих землях, фортеця Чорних печер, Застава, вся Січ зголосилася, жеби кожен із джур, хто валчив у борні сій, заслужив опаничення! Слава Ісусу Кривавому!

– Слава! Слава! Слава! – закричали паничі. Я побачив, що джури ще не вірять власному щастю, крутять головами, дивляться один на одного.

– Браття, зробіть оселедці нашим новим братам! – наказав Непийпиво.

До джур, які брали участь у битві, підійшли паничі. Кожен узяв одного джуру і відвів. Он і Понамка узяла якогось хлопчика, що шкутильгав. Нічого, заживе. Джури стали на одне коліно, а паничі почали голити їм голови кинджалами. Пасма волосся падали на землю. І на головах залишалися оселедці.

– А тепер кожен з вас нехай підійде до того, чиє ім’я візьме! – наказав Непийпиво.

Джури підійшли до тіл вбитих паничів. Кожен став біля одного тіла. Не всім вистачило, але джури не метушилися.

– У тій битві, в якій ми звитяжили диких, дехто з наших братів язвен був. Важко язвен. Питаю вас, браття, чи хочете ви жити, чи хочете взятися до Січі Небесної?

Поранені, хто міг говорити, прохрипіли, що хочуть на небо. Інші просто кивнули. Декілька непритомних лише стогнали.

– Кожен з вас вибрав брата, який допоможе вам. Слава Ісусу Кривавому!

– Слава Ісусу Кривавому!

Паничі, що стояли поруч, перерізали горлянку пораненим та скаліченим братам. Ті не пручалися, прийняли смерть з посмішкою. Біля їх тіл стали колишні джури, нові паничі. Ось один з молодих паничів підняв мертве тіло.

– Брат Коцур з куреня Шпака! – закричав хтось з паничів, хто знав покійного.

– Вітаю тебе, брате Коцур, з куреня Шпака, – звернувся Непийпиво до бувшого джури. – Віднеси тіло брата твого до останніх вандрів у Небесну Січ.

Новий брат Коцур поніс тіло мертвого панича до кургану з дров. Поклав там і повернувся. Далі колишні джури отримували нові імена і відносили тіла загиблих на курган з дров. Поступово там опинилися всі трупи паничів. По боках слуги склали тіла вбитих джур, яких не згадували по імені. Непийпиво знову прославив Ісуса Кривавого, після чого засурмили сурми і паничі підпалили курган з кількох боків. Вогонь швидко поширився по сухій деревині, перемішаній з сіном. І ось вже весь курган охопило величезне багаття, у якому тіла вбитих почали рухатися, наче оживали на мить. Всі стояли мовчки навколо кургану, аж поки все дрова не перегоріли, спаливши і тіла.

– Най шлях вам до Небесної Січі буде легким! – сказав Непийпиво. – Ми опатрили про мертвих, тепер дамо раду живим!

Непийпиво віддав булаву і став на коліна.

– Борня закінчилася, і я складаю з себе моц гетьмана, який Свята Січ здарила мені. Немає гетьмана Непийпива, є брат Непийпиво! Коли зробив що ледаяко, коли милився чи омішкував, нехай зараз отригнуть се і нехай шацують мене строго! – він дивився до інших паничів.

Вийшли кілька з них, мабуть, найбільш шановних. Підняли його під руки і самі вклонилися.

– Брате Непийпиво, ти був буий і ти був ярий! Визичив ти Січ. Під твоєю орудою звалчили ми диких! То дякуємо тобі!

– Дякуємо! – кричали всі паничі.

– Хочу подякувати і я! – сказав Непийпиво і почав довгу промову, у якій згадав десятки паничів і їх подвиги у битві. Одним з перших назвав брата Набоку, якому подякував за пораду підпалити траву і за багатьох вбитих диких. Говорив і говорив далі, по пам’яті, здається, нікого не забув з тих, хто проявив себе у битві добре. – Дякую всім вам, браття, вельможне панство січове! Ми звитяжили диких і маємо нині обходити се! За столи!

Паничі сіли за столи, слуги почали метушитися, подавали їжу. Я підносив шматки м’яса Понамці, підливав пиво до її кухля. Паничі їли, гомоніли між собою, чим далі, тим гучніше, згадували про битву, про диких. Я помітив, що серед них не прийнято було хвалитися власними подвигами. Ніхто не бив себе у груди і не розповідав, як вбивав диких пачками. Говорили про те, як билися інші. Часто згадували брата Набоку, який вигадав підпалити траву і тим збив атаку диких, не дав їм битися у повну силу. Також згадували, як Набока відчайдушно рубався з дикими, ухилявся від їх списів та палиць, атакував, атакував, атакував. Було помітно, як Понамці приємно від цих розмов, вона аж розчервонілася, щось там і сама казала про подвиги інших, про покійного Жоха, який помер, але перед тим вбив з десяток диких.

– А заспіваємо, браття! – крикнув один з паничів, і всі погодилися, попросили почати брата Яроша, що прибув з прикордонних башт.

Ярош той, я бачив, кілька разів невдоволено дивився на Понамку, мабуть, заздрив її славі. А тут вийшов і заспівав красивим, сильним голосом про двох братів, які стерегли коней у степу, а потім одного з них вбили дикі. Не просто вбили, а викрали, розірвали на шматки і з’їли. Тоді інший брат сів на вірного коня і поїхав вбивати диких. І лише коли назбирав ціле намисто з відрізаних дикунських вух, заспокоївся і повернувся до Січі.

Далі паничі ще співали, балакали, розійшлися вже далеко за північ. Нетверезі та задоволені. Але яке не свято, а табір надійно стерегли джури, невеличкі загони яких постійно їхали до степу і поверталися.

Вранці я поніс Понамці води, бо вона добряче вчора набралася. Подивився руку. Потроху вже нею рухала, то можна було сподіватися на одужання. Паничі збиралися повертатися по своїх куренях чи фортецях. Непийпиво запросив Понамку їхати з ним по Січі, збирати різні відомості. Понамка погодилася, то ми і поїхали.

Спочатку до сусіднього куреня Саловоза, одного з трьох степових куренів. Там нас радо зустріли, я помітив, що Понамку почали дуже поважати, кілька разів піднімали келихи за славного брата Набоку. Набралися добре паничі, мені довелося допомагати Понамці дійти до башти, а там вже далі її джури повели до кімнати. Нам з Сашком показали наші місця, де поспати. Роботи не було, бо до служби у курені нас не залучали. Сашко влігся відсипатися. Мені дуже хотілося кави, але її тут не знайдеш, то узяв кухоль з трав’яним чаєм і пішов на стіни куреня, почав роздивлятися околиці, бо ще було світло. На відміну від інших куренів, у степових було небагато рабів, бо оброблялося менше землі. Усього кілька десятків ланів на схід від куреня, тоді як з інших боків був степ, що тягнувся аж до пагорбів. У степу паслися стада коней та мулів. Пасти їх рабам не дозволяли, мабуть, через побоювання, що втечуть. То за табунами ходили лише слуги, джури та паничі. Так розумію, що час від часу степові курені відправляли до інших куренів коней та мулів, за це отримували продукти землеробства, яких тут не вистачало. Якраз допивав чай, коли прибула валка з іншого куреня. Слуги вигнали кілька десятків підвальних рабів, які почали тягати оклунки з возів. Привезли борошно, картоплю, яку тут називали ріпою, і цілий віз в’ялених свинячих окостів. Поки валку розвантажували, слуги поїхали у степ і пригнали звідти два десятки коней і півсотні мулів. Мені стало цікаво, які тут правила. Скільки продуктів віддають за коней? Чи існує якась ціна, чи тут комунізм, скільки можуть, стільки і дають?

– Слава Січі, – сказав хтось позаду, я аж підхопився з переляку, бо не чув, як хтось підійшов. Позаду мене стояла жінка. З глечиком. – Хочете ще чаю?

– Дякую, хочу.

Жінка присіла поруч і подала мені глечик. Вона була молода, років двадцять, чисто одягнена, навіть з квіткою у волоссі.

– Як тебе звати? – спитав я.

– Явдошка.

Тут усіх слуг звали або Ванька, або Танька. Право на звичайне ім’я мали лише джури, яких звали Петро чи Степан. А ось прізвисько, Непийпиво або Набока, вже було лише у паничів.

– Тебе не лаятимуть, що не працюєш? – спитав у неї.

– Мене десятниця наша прислала.

– Для чого? – здивувався я.

– Жеби служила я вам, – вона говорила просто, не кокетувала, дивилася в очі.

Я спочатку здивувався, а потім зрозумів, що і думати забув про секс. Оці дні на Січі були такі виснажливі, що я жодного разу і не згадав про жінок. І зараз би не згадав, сидів би, думав про соціально-економічний устрій цього дивного краю. А тут прийшла, сидить он поруч.

– Тобі наказали прийти до мене? – перепитав про всяк випадок.

– Так.

– А я тобі подобаюся?

Вона здивовано подивилася на мене.

– Мені десятниця сказала, – пояснила дівка.

– А в тебе є чоловік?

– Це як? – знов здивувалася вона.

– Ну, з ким ти живеш?

– З іншими дівчатами.

– А хлопці?

– Приходять.

– Один чи різні?

– Та коли як, – вона не розуміла, до чого я веду. Я згадав, що на Січі родин немає, то вона і не розуміє моїх питань. Вирішив змінити тему.

– А де ти працюєш зазвичай?

– Де накажуть.

– А частіше за все?

– У курені. Перу одяг, прибираю, кобилиць дою. Коли як.

Вона була худенька, руки натруджені, червоні, обличчя засмагле, волосся аж вигоріле. Я потягував чай. Знову дивився на неї. Вона сиділа поруч, нижче, посміхалася.

– Ти у цьому курені з дитинства?

– Ні. Я була у курені Соломахи, це біля Застави. Але потім тут померло багато слуг, то мене та інших доправили сюди.

– А чому померло?

– Не знаю. Може, вам потрави принести?

– Ні, не хочу. Краще ще чаю.

– Добре, зараз.

Вона узяла глечик і побігла зі стіни. Я дивився у степ. Вдалині видно було табуни. А якщо дивитися на схід, то поля з маленькими цятками рабів. Подивився у двір, чи не вийшла Понамка. Ні, паничі повкладалися спати у башті. Вхід до неї був зачинений, біля дверей стояли озброєні джури. Про безпеку тут ніколи не забували. Мабуть, навчені. Побачив, як з кухні вибігла моя нова знайома з глечиком. Її перестрів якийсь молодий слуга, вона щось йому скала, він аж відстрибнув від неї. А Явдошка швидко злетіла сходами на стіну. Вона була легка у ході, видно, що призвичаєна бігати, а не сидіти на місці. Принесла мені ще чаю. Подала, сіла поруч. Дивилася знизу вгору.

– А ти, кажуть, дикого вабоїв? – нарешті спитала.

– Вабоїв, – кивнув я.

– Кажуть, не одного.

– Не одного.

– Кажуть, окрутні вони?

– А ти їх не зочила?

– Зочила. Колись дикі валчили на наших, що коней у степу пасли. Вбили сімох, але потім паничі натрафили і вабоїли чотирьох диких. Тіла сюди привезли. Дебелі вони!

– Дебелі, – кивнув я. Пив чай і відчував, що хочу її. Це дивна річ, хіть. Колись мене дуже побили в колонії, ледь не до смерті. Я валявся на підлозі карцеру, поворушитися було боляче, а потім мені привиділася гола дівчина і трапилася ерекція. Ось і зараз, я був весь у шрамах та синцях, а хотів цю жінку.

– Може, підемо погуляємо? – кивнув я у бік степу. Встиг примітити зарослий деревами ярок неподалік.

– Без позволення з куреня зась! – аж руками вона замахала.

– А в тебе кімната є? – не втрачав я надії.

– Кімнати тільки паничі мають! – вона аж засміялася з моєї необізнаності.

– То куди підемо?

– А на сінник. Я проведу!

Вона підвелася, повела мене, посміхалася. Сінник був великим сараєм уздовж стіни куреня. Сіна там було багато. Коли ми зайшли, там бавилася вже парочка слуг, але Явдошку це анітрохи не збентежило, вона пройшла трохи далі і залізла до великої нори, виритої у сіні.

– Давай! – запросила мене і швидко роздяглася. Ось вже була гола. Я побачив сліди від батога на її шкірі.

– А це що таке? – злякався я. Бо шрами і зараз виглядали страшно, не хотілося думати, як боляче було Явдошці, коли її пороли.

– Та, прала жупан панський і сукно зіпсувала, – махнула вона рукою, мовляв, не звертай уваги, нічого страшного. Допомогла мені зняти штани.

– Слухай, а в тебе той, запобіжника немає? – спитав я, бо звик бути відповідальним у відносинах з жінками.

– Кого? – вона так здивувалася, що стало ясно – ні про які запобіжники вона не чула.

– А ти не хвора? – спитав у неї. В собі був упевнений.

– Хворих у нас не тримають! – спокійно запевнила вона.

– Як? – не зрозумів я.

– А так, вабоють одразу, – вона лежала, розкинувши ноги, і посміхалася мені. Невеличка, худенька, аж ребра стирчали. А ще маленькі груди і трикутник волосся внизу живота.

– Слухай, а якщо ти завагітнієш? – все турбувався я.

– То добре буде, бо маю цього року завагітніти, – кивнула вона і потягнула мене до себе.

Я здивувався, а далі природа узяла своє, стало не до питань. Ми покохалися. Явдошка слухняно робила все, що я просив, але сама жодної ініціативи не виявляла. Я спитав про її вподобання, вона здивувалася.

– Ти сличний, споро мені з тобою! – для чогось мене переконувала.

Ще помітив, що лежала тихо. А коли я застогнав від надміру почуттів, то закрила мені рот своїми долонями. Сусідня парочка теж кохалася тихо, чутно було лише сопіння. Цілував її, вона слухняно підставляла губи.

– Слухай, а чому тобі треба вагітніти цього року? – спитав згодом.

– Бо інакше відправлять до підвалу, – вона сказала це спокійно, наче так і треба було.

– За що?

– Бо мусимо народжувати, коли малого заберуть.

Явдошка розповіла, що кожна жінка зі слуг, як тільки в неї починається місячне, мусить народжувати. Інакше її відправляють у підвал, до рабів, а це страшно, цього ніхто не хоче. То протягом року після першого місячного будь-що намагаються завагітніти. Якщо це вдається, то залишаються у слугах. Десь за кілька місяців до пологів вагітних переводять на легшу працю. Після народження дитини жінка піклується про неї, ще місяць має легку роботу і потім її не гонять з куреня, щоб була поруч з дитиною. На третій рік дитину забирають, відправляють у інший курінь, а жінка мусить завагітніти знову. Якщо протягом року не завагітніє, то піде до підвалу.

– Там погано. То треба вагітніти, – пояснила Явдошка. Вона не обурювалася, просто розповідала, як є.

– І скількох ти народила? – спитав я.

– Вже трьох. Одного від панича! – похвалилася вона.

– Хіба паничам можна з вами? – здивувався я.

– Паничам все можна!

Вона розповіла, що її панич був молодий, тільки-но повернувся з прикордонних башт, де його опаничили. Вподобав її у степовому таборі, де вона доглядала за жереб’ятами. Вони кохалися кілька місяців.

– Тільки з ним, більше ні з ким, – запевнила Явдошка. – Якщо ляжеш з паничем, то до наступного місячного зі слугою зась. І треба одразу ознаймити десятницю. Легшу роботу дають тоді. Коли завагітнієш, то взагалі одразу до куреня беруть.

– І що далі буває з дитиною від панича?

– Та теж саме, що і від слуги. Тільки годують краще, коли вагітна. Коли народиш, немовля оглядають. Всіх оглядають, жеби не каліка, жеби здорове було. Коли так, то віддають мені. І далі дають більше їжі, допоки годуватиму. А на третій рік забирають і відвозять до іншого куреня.

– А що з ним далі буде?

– Потім подивляться. Коли високий, міцний, ярий, то паничева кров верх узяла. Тоді у джури візьмуть. А якщо ні, то слугою буде.

– А де той панич зараз?

– Дикі вабоїли.

– Так наче ж з вашого куреня люди у битві участі не брали?

– Вже потім, коли диких з пагорбів виганяли. Жарливий він був, не став чекати, поки диких списами закидають, валчив їх шаблею. Одного вбив, а другий дикий його палицею прибив. Хребет переламав.

Вона розповідала зовсім байдуже. Анітрохи не сумувала через смерть панича, не раділа теж. Вбили і вбили. Тепер от пригорнулася до мене. Ми лежали у тиші, сусідня парочка пішла вже. Більше нікого не було.

– Слухай, а тобі не час, лаяти не будуть, що довго немає? – спитав я.

– Так я ж з тобою, коли сфолгуєш, тоді і піду.

– Лежи.

– Лежу.

– Слухай, а ось чого старих слуг я не бачив? – спитав, бо згадав, що у кількох куренях був, а ніде жодного старого слуги не бачив. Не те щоб старця, а хоча б просто діда років шістдесяти. Чого паничів старих не було, я розумів, вони виїздили до чудовиськ. А слуги?

– Старих на острів імають, – розповіла Явдошка.

– Куди? – здивувався я.

– На острів.

За словами Явдошки, десь за рікою острів був. Коли слуга старішав, що вже працювати не міг, як раніше, то садили його на віз і відправляли на той острів. Там слугам працювати не треба, але годують.

– Добре там, всі рачать на острів той трафити, – Явдоха щасливо посміхнулася, мабуть, мріяла про той свій острів.

А я щось не дуже вірив, щоб оце паничі старих слуг годували. Щось тут не те.

– А раби старі куди діваються?

– Немає старих рабів. Бо коли до роботи не вийшов, то вабоють, – розповіла Явдошка.

– І земляних, і підвальних?

– Так. Бережуть тільки зброярів. Сі майже як слуги живуть. Потрава в них добра, навіть на світ білий випускають, у дворі погуляти. Бо ж зброя потрібна. А всі інші у підвалах сидять, працюють, сонця не бачать.

– А що ж вони там роблять?

– Хто що вміє. Одні їжу готують для куреня, хтось кушнарює, хтось лимарює, хтось чинбарствує. Зброярі окремо, шевці знов таки та інших багато ще. А ти їсти не хочеш? Вечерю вже дають.

– Ходімо.

Пішли до хати, де слугам давали вечерю, там я трохи під’їв. Бачив, що слуги дивилися на мене з повагою. Після вечері частина слуг пішла на стіни чатувати, а більшість зібралася у хаті, де спати треба було. Зібралися лише чоловіки, жінки в іншій хаті були, і переходити вночі заборонялося. Я через це трохи засмутився, бо розохотився, хотів ще з Явдошкою побути, але не можна, то не можна. Думав спати лягти, але місцеві слуги почали про битву з дикими розпитувати. Чули вони, що і я кількох диких вбив, і Сашко. Ми для них були героями, богатирями. Казали, що ще не бачили слуг, які б диких змогли у битві здолати. Ще щоб списами з відстані закидати, таке чули, а ось про те, щоб у двобої вбити, це лише паничі могли. Ми розповідали про битву, здебільшого Сашко, я тільки кивав.

Потім спитали за Понамку. Про яку чули, що це вона траву підпалити вигадала і тим завадила дуже диким. Питали, чи правда, що вона багатьох диких зарубала. Я казав, що правда, що Набока завзятий у бійці і поки крові ворожої не нап’ється досхочу, то не зупиниться. Слуги тільки головами крутили. Розповідали, що диких дуже бояться, особливо, коли доводиться пасти табуни біля пагорбів. Дикі невеличкими загонами кожного року нападають, бо дуже вже люблять конину. І там вже під час нападів або диких помітять, оточать, списами закидають, або дикі голови проламають і табун до своїх лісів заберуть. Але то так, по десятку, по два і, здебільшого, молодих диких приходило, а ось такого війська давно тут не бачили. З усіх слуг тільки двоє останній великий напад диких пам’ятали, але тоді у битві участі не брали, бо молоді ще були. Всі інші стикалися з дикими тільки під час їх наскоків за худобою.

– А самі до них у землі в походи ходили? – спитав я.

– Що ти! Там такі ліси, що не продерешся! Хащі! Тільки дикі там можуть ховатися!

Ще розповідали, що ті дикі хат не мають, а живуть у печерах або у барлогах, наче ведмеді. Хліборобства не знають і худоби не тримають, живуть лише полюванням. А коли дичини в лісах стає замало, виходять у степ, щоб вкрасти коней чи мулів. Всі слуги були впевнені, що дикі їдять людей. Бо тіла вбитих людей дикі завжди забирали і відносили до своїх лісів. А ще дикі вогнем користувалися, але добувати його не вміли, то завжди носили з собою жаринки у спеціальних кам’яних скриньках.

– Ми одну таку знайшли, коли диких з пагорбів розпудили! Її наш панич узяв. Зовсім тварини ті дикі. Але тепер добре, тепер їх кілька років зовсім не буде, бо дуже вже багатьох з них вабоїли.

Слуги раділи, казали, що наступного року можна буде відігнати табуни за пагорби, де трава вигоріла, бо тоді вона буде молода та соковита, а ще кров’ю диких добряче підживлена. Я подумав, що не тільки крові диких там багатенько пролилося, а ще й крові паничів, джур, а найбільше самих слуг. Але вони про загиблих товаришів не згадували.

Балакали далі. Час від часу одні слуги йшли чатувати, їх товариші приходили. Сказали, що погода псується, небо затягнуло і завтра буде дощ. Я дощу зрадів, бо тоді нікуди не поїдемо. Захотілося мені відпочити, та й товариство Явдошки сподобалося. Пішов спати, швиденько заснув, вночі мене не будили, на стіни не відправляли.

Прокинувся, коли вже трохи розвиднювалося. Вийшов на двір. Побачив, як повертаються з нічного чергування джури. Мокрі наскрізь, бо ж дощ лив сильний, але своє чергування у степу відбули. Слуги їх годували гарячим, приносили сухий одяг. Я побіг по дощу до великої купи гною під стінами. Для слуг туалет був там, а джури та паничі, мабуть, мали окреме місце десь у башті.

Під дощем вмить змокнув, повернувся до хати, аж тремтів весь від холоду. Один зі слуг дав мені ковдру, у яку я закутався. Зігрівся, потім мене покликали до башти. Понамка вже прокинулася і схотіла їсти. Приніс їй до кімнати шматок м’яса з хлібом, цибулину та огірок. Понамка все швидко з’їла. Почала робити вправи лівою рукою. Стогнала, бо було боляче. Прийшов Непийпиво. Сказав, що погода погана, то залишимося у курені.

– Обач сі звіти. Рахувати вмієш, брате Набоко?

– Вмію, – кивнула Понамка.

– Так саме добре, яко і на шаблях валчиш? – спитав Непийпиво, який знову був бадьорий і повний сил.

– Ні, рахую гірше, – посміхнулася Понамка.

– Зараз накажу тобі принести курінні книги. Порахуй, які тут запаси маються.

Непийпиво пішов, а невдовзі Сашко приніс цілий стос паперів, в яких від руки було записане добро куреня Саловоза. Скільки хліба є, скільки копченого м’яса, скільки меду, скільки пива, скільки всього іншого. Тут було і за цей рік, і за минулі. Понамка всілася рахувати, але швидко в неї голова заболіла. То посадила за стіл мене.

– А як побачать, що я письменний? – злякався я.

– Який ти письменний, просто аркуші мені подаєш! – заспокоїла Понамка.

І узявся я за бухгалтерію. Здивувався, звідкіля тут дешевий рудуватий папір, який колись використовували для друкарських машинок. Мабуть, з Великої землі завозили. Я почав рахувати, і виявилося, що у куреня були досить великі запаси, яких цілком вистачало до нового врожаю і навіть більше. Кожного року курінь відправляв до Січі по сто п’ятдесят молодих коней та триста мулів, за що отримував тридцять возів хліба, півсотні туш свиней та три тисячі курей від інших куренів. Ще курінь Саловоза відправляв на Січ шкіри та мед, а також сир та масло зі своїх стад. Для годування худоби взимку, а земляних рабів цілорічно курінь отримував картоплю, буряки та дерть, а ще різні фрукти, свіжі та сушені, для паничів. Застава надсилала рибу, а курені Сухого та Шпака – дрова та необхідну деревину. З Чорних печер везли залізо та вугілля, щоб вже на місці кувати зброю та інструменти. Тобто всередині Січі велася потужна торгівля, точніше обмін, бо все проходило без використання грошей. Кожен курінь, башта чи фортеця знали, кому, чого і скільки мусять поставити. Якщо треба було більше, аніж зазвичай, то надсилали прохання, яке, за можливості, задовольнялося.

Наприклад, курінь Яреми минулого року скаржився на заморозки, які пошкодили посіви картоплі, то був неврожай. Отже, картоплі куреню Саловоза надати не могли, але все одно отримали коней та мулів. Обіцяли віддячити наступного року.

– Якийсь комунізм тут, – сказав я Понамці, що вже поспала трохи і тепер їла горіхи з медом, які я знайшов для неї у підвалі. – Грошей немає, торгують багато, але ніхто нічого не наживає.

– Ага, комунізм. Тут же бачиш, Красю, з особистого майна лише зброя та одяг. І той як втратиш, то дадуть тобі новий. Їдять всі разом, живуть всі разом, для чого тут багатство?

– Слухай, а жінки у паничів є? – поцікавився я.

– Є, але забиті дуже. Вони на верхніх поверхах башти сидять.

– І що роблять?

– Та що, народжують дітей. Робити їх не примушують, бо не панська то справа. Деякі грамоті вчаться, оці папери пишуть. Бачиш он, який почерк красивий?

Почерки на папері і дійсно траплялися каліграфічні: кругленькі та рівні, так і ручкою написати важко, що там вже казати про перо з чорнилами.

– А родини у паничів є?

– Ні. Тут, Красю, повний проміскуїтет. Хто з ким хоче, той і спить.

– А якщо два паничі з однією жінкою спати схочуть?

– То спатимуть.

– А якщо вона не хоче так?

– А вона права не має чогось хотіти чи не хотіти. Тут, Красю, сурові мачистські закони. Хера немає – пішов на хер. Добре, що в мене шабля за хер! – зареготала Понамка.

– Ти той, ти б тихіше, – прошепотів я, бо ще з колонії звик не говорити того, що може бути використано проти мене.

– Не бійся, тут стіни у лікоть завтовшки, – заспокоїла Понамка.

– А що, як-от два паничі на одну дівку і кожен хоче сам її кохати? – спитав я.

– Такого тут не буває, бо з братами заведено ділитися.

– Дивний якийсь край.

– Дивний, – кивнула Понамка. – Ну, як там твої підрахунки? Місцева економіка квітне чи занепадає?

– Тут все непогано сплановано. Виробляється з запасом і рівномірно розподіляється по Січі. Досить примітивна, але працююча економічна модель.

– А чому примітивна? – здивувалася Понамка.

– Бо ручна праця на землі, та й ще дерев’яним чи кам’яним знаряддям, дає дуже низьку ефективність.

– Але ж їм вистачає, Красю, так? Вони ж не голодують?

– Голодують раби, – нагадав я.

– Це робиться навмисно, – кивнула Понамка.

– Щоб тримати у покорі?

– Так. Важка праця і голод це головні умови підкорення рабів. А ще сила, жорстокі покарання за щонайменші порушення. Тільки так ми можемо тримати рабів у покорі. Бо ж їх значно більше.

– Ми? – я здивовано подивився на Понамку. Вона трохи знітилася.

– Ну, Січ.

– Тобі тут подобається?

– Тут непогано. Всі ці битви. Ти ж знаєш, я люблю ризик.

У двері постукали. Я підхопився, Понамка сіла за стіл, узяла перо до рук.

– Так.

Зайшов Сашко.

– Мій пан питає, чи ще не готово?

– Ще ні, закінчую. Я потім сама принесу, – впевнено сказала Понамка і з розумним виглядом щось почала рахувати.

Коли Сашко пішов, Понамка наказала пояснити їй мої підрахунки. Разом підготували доповідь.

– Слухай, а ти бачила тут старих? – спитав я, коли ми вже закінчили.

– Старих?

– Так. Паничів чи їх жінок.

– Ні, не бачила.

– То де ж вони діваються?

– Паничі виїжджають, а жінки… Ну, їх, мабуть, вбивають.

– Своїх матерів і дружин?

– Красю, а тут в них немає такого, щоб мати чи тато. Тут мати – Січ, батько – Ісус Кривавий, а всі паничі – браття.

– Але як можна жити, коли знаєш, що тебе в кінці вб’ють? – здивувався я.

– Просто, Красю. Людина до всього зникає. Ось тут, на Січі, звикли до смерті. Бо смерть тут завжди поруч. Кожен панич стикається з нею з дитинства. Джури вбивають і гинуть самі. Згадай чудовиськ. Потім, вже паничами, постійно воюють. То смерть для них це щось звичайне. Не можеш битися, як раніше, краще вмерти. Баби, мабуть, вмирають, коли в них починається клімакс. Не можеш народжувати – до побачення. Тут все жорстко, Красю, без шмарклів. Ну, давай звіт, піду до Непийпива, а ти сходи поїж, відпочинь трохи.

– Дякую.

Вийшов з кімнати Понамки. Поштиво пропускав паничів та джур. Підійшов до дверей з башти, біля яких стояло кілька джур з шаблями. Випустили мене. Пішов до хати, де годували слуг. Там мене знайшла Явдошка.

– Скажи, що я тобі служу! – прошепотіла мені на вухо.

– Залишись, мій пан дозволив мені поки відпочити, – гучно сказав я, а вона слухняно сіла поруч.

Я попросив у одного зі слуг чаю.

– І їжі, їжі візьми! – прошепотіла Явдошка. Попросив і їжі. Мені принесли велику глиняну миску мамалиги і курячу ніжку. Явдошка попросилася вийти на вулицю. Там вже дощ припинився. Ми відійшли, Явдошка крадькома почала хапати їжу руками і жадібно запихати до рота.

– Спокійно, чого ти боїшся? – здивувався я.

– А то ще скажуть, що я їла, і не дадуть вечері, – Явдошка хижо озирнулася і жадібно желіпала.

– Хіба не досхочу годують? – спитав я, коли ми вже були у сіннику.

– Досхочу хлопців годують, їм же зброю тримати. Або у степах, там молока багато, а ще хлопці можуть зайця вполювати чи кінь захворіє, то його заріжуть, – розповідала вона і роздягалася.

Потім лежали, Явдошка в голос мріяла знову потрапити у степ, ходити за худобою.

– Потім завагітнію, мене сюди на легку роботу візьмуть. І годуватимуть краще.

– А що за легка робота?

– Дітей паничів опатрувати. Їх же привозять з інших куренів, малих ще. Ото ходиш за ними, годуєш. І сама сита і не заморена. Тільки уважно треба. Бо як дитина заб’ється чи скалічиться, то одразу слугу вабоють. Але дивитися легко.

Ми ще лежали, а потім почули якісь крики з вулиці. Вибігли, побачили цілий натовп слуг. Явдошка потягла мене туди. Виявилося, що всі зібралися дивитися на дітей диких, захоплених у день битви. Їм одягли залізні ошийники, руки узяли у кайдани. Диченята ричали, зиркали злими оченятами, кидалися на слуг, які їх дражнили.

– Диві які! Гірші за собак! – шепотіла Явдошка. – Вони людей їдять!

Потім плюнула в диченя, жбурнула землею. Мені ця сцена була не до вподоби, то я залишив Явдошку у натовпі, пішов до башти. На вході мене перестріли джури.

– Я до свого пана Набоки, – сказав їм, хоч вони і так знали, до кого я. Пропустили, але один з джур пішов за мною, щоб я кудись не звернув. Постукав у двері кімнати Понамки. – Це я, пане.

– Заходь.

Вона сиділа за столом, дивилася нові папери.

– Що це? – спитав я, коли зачинив двері.

– Та ось ще документи. Подивися їх, мені знов потрібно скласти доповідь. Тільки спочатку принеси мені поїсти.

Я побіг на кухню, приніс м’яса, хліба та пива, а ще мед і яблука, бо Понамка любила закусити солодким.

– Як рука? – спитав я, бо побачив, що Понамка користалася лише правою, а ліва висіла.

– Та херовато. Але буде нормально. Кістки цілі, а інше заживе.

Вона жадібно кусала м’ясо, запивала його пивом, я ж сів за документи.

– Нічого собі! – сказав я, коли Понамка вже хрумтіла горішками.

– Що?

– Це документи про те, як тут поставлено розпліднення!

– Це ти про що? – не зрозуміла Понамка.

– Про те, що кожен панич зобов’язаний за рік запліднити мінімум одну жінку. Краще дві. Деякі і трьох запліднюють.

– І як вони обирають, кого саме запліднювати? – поцікавилася моя панна.

– Подають до куреня заяву з іменами тих жінок, яких хочуть запліднити. Так розумію, що думки жінок не питають. Але ось коли на одну даму кілька претендентів, то їй дано право обирати.

– І що робити тим, кого не обрали?

– Їм доводять, з ким вони мусять злягтися. Так само, як і тим паничам, які не подавали заяв. Усі жінки паничів, в яких немає малих дітей на руках, мусять бути запліднені. Ось тут розподіл по року, щоб всі не народили в один місяць. Кожна жінка повідомляє про свої цикли. І в найсприятливіший період до неї приходить призначений чи обраний панич, вони живуть в окремій кімнаті кілька днів. Після чого панич йде, а жінка чекає. Якщо вона не завагітніє, то спробу повторюють ще двічі. При цьому змінюють склад пари. Якщо панич не зможе запліднити трьох жінок поспіль, він мусить виїхати до чудовиськ, бо панич не може жити без чоловічої сили. А якщо жінка не завагітніє після трьох партнерів, то її вбивають.

– Диви, як строго! – Понамка закрутила головою, але їсти яблуко з медом не припинила.

– Панич також може злягтися зі служницею. Якщо вона завагітніє, за нею слідкують. Коли народиться дитина, перевіряють. Калік тут нещадно вбивають. А дитину слуги у десять років дивляться. Якщо він високий, жилавий та сміливий, то його беруть у джури і потім він може стати паничем. Якщо ж у джури не годиться, то буде слугою.

– Так, відбирають тут добре, бачиш, які паничі, всі наче з картини. Високі, сильні, жилаві. І згадай битву з дикими. Бувало, що слуги тікали, але жоден з паничів, та що там паничів, навіть з джур, не злякався! Гинули, але не відступали! – Понамка вляглася, щоб відпочити після їжі.

– Слухай, виходить, що на Січі зовсім немає кохання! – здивувався я.

– Що? – позіхнула Понамка.

– Ну, в них же зовсім немає кохання. Немає близьких відносин. Чоловік і жінка зустрічаються лише для того, щоб завести дітей. Або просто задовольнити хіть. А почуття?

– Красю, тут дуже жорстоке життя. Тут не до почуттів. Кохання-махання, це все залиш для підлітків пубертатного віку, яким немає чим зайнятися. А тут чи не кожен день ходіння по лезу смерті!

– Я так не можу, – зітхнув і закрутив головою.

– Не можеш? Здається, ти регулярно ходиш на сінник з місцевою красунею, – посміхнулася Понамка.

– Я не про те. Я хочу відчувати ніжність, хочу вибудовувати стосунки, а тут це неможливо. Тут їй наказали спати зі мною і вона спить. Вона непогана, але зовсім нічого до мене не відчуває, просто мріє завагітніти, бо вагітних краще годують і менше примушують працювати. Це якийсь задрипаний комунізм!

– Красю, це життя. Ти був романтиком і залишився, – мляво сказала Понамка, і по її голосу я відчув, що вона ось-ось засне. То сидів далі мовчки, невдовзі почув, як вона вже солодко посапувала.

Вивчав документи далі. Щорічно у курені народжувалася приблизно сотня хлопчиків від паничів. Двох-трьох новонароджених вбивали через якісь вади чи каліцтва, у тому числі такі, як родимі плями. Приблизно два десятки дітей вмирали у наступні десять років від різноманітних хвороб. Так розумію, що це звичайна дитяча смертність для суспільства з майже відсутньою медициною. Потім ще один пік гибелі – десь 35–40 гинули під час перебування у джурах. Битви з чудовиськами, з дикими, можливо, і з рабами. Тобто до опаничення доходила лише третина, а то й чверть джур. Але вже коли ставали паничами, то зазвичай жили довго. Бо добре озброєні і підготовлені, спробуй їх вбити. Хоча траплялися ось такі події, як напад диких, коли гинуло багато паничів. Курінь Саловоза втратив лише двох паничів. Інші курені ж втратили значно більше. То зараз курінь готував відправку двох десятків своїх паничів туди, де були найбільші втрати.

Я підсумував всю чисельність куреня Саловоза. Тут було 64 паничі и 187 джур (319 дівчат та жінок, шість сотень дітей до 10 років), 420 слуг (біля півтисячі жінок, 700 дітей), 711 підвальних рабів і 4237 земляних (разом і чоловіків, і жінок, дітей біля трьох тисяч). Через те, що курінь Саловоза був степовий, його структура не була типовою для звичайних куренів. Тут слуг було більше, бо вони були потрібні для випасання худоби, а земляних рабів менше, бо поля займали лише невелику частину території куреня. Можливо, в інших куренях було менше і підвальних рабів, бо тут багато з них займалося різним виробництвом, пов’язаним з обробкою шкір. Загальна чисельність куреня складала, якщо рахувати і дітей, біля 11 тисяч, тобто паничі складали лише кілька відсотків населення, але примудрялися міцно тримати владу.

Я працював, аж поки Понамка не прокинулася. Порахував загальну чисельність населення, запаси їжі, кількість коней, мулів та іншої худоби. Судячи з усього, навіть при такому примітивному виробництві, яке було поширене на Січі, їжі вироблялося з надлишком. За рахунок його можна б було значно покращити харчування і слуг, і рабів, але цього не робилося, бо, мабуть, вважалося, що і слуги, а особливо раби, мусять бути постійно голодними, позаяк це сприяє їх покорі. Я знайшов папери про те, що кожного року після того, як був зібраний новий врожай, із засіків куреня вивозилися залишки старого. Сотні пудів збіжжя, борошна, картоплі ішли на харч худобі, а частина з цього просто закопувалася у землю. Віддавати це було нікому, бо так розумію, що кожен курінь виробляв продукти з запасом, а за межі Січі харчі чомусь не продавали.

Я доповів Понамці про всі зроблені підрахунки, вона уважно слухала. Кропіткої роботи з цифрами вона не любила, але мала світлу голову, то здатна була швидко розуміти і запам’ятовувати. Пішла з паперами до Непийпива, а мене відпустила. Я пішов на кухню для слуг, попросив чаю. Мені одразу налили глечик. Бачив, що поважали і аж трохи боялися. Так само, як і Сашка, який теж прийшов до кухні вечеряти. Він їв, я попивав, коли до кухні забіг джура і наказав їхати. Всі слуги, окрім нас з Сашком, побігли кудись. Я теж був готовий бігти, але мій товариш спокійно їв.

– А що трапилося?

– До Чорних печер женуть нових рабів. Треба забезпечити їх охорону, – Сашко вже доїв. – Ходімо, подивимося.

Ми пішли. Надворі було вогко, але дощ вже припинився. Ми вийшли з воріт куреня і побачили неподалік цілий натовп земляних рабів, кілька сотень. Вони були скуті у п’ятірки за допомогою дерев’яних драбин, що лежали у них на плечах і були прикріплені до ший. Також у рабів були зв’язані і руки. Раби були одягнені у дрантя, всі вимокли і тремтіли від холоду, багато хто чхав та кахикав. Коли надійшов наказ зупинитися, вони попадали п’ятірками на землю і лежали. Слуги з куреня Саловоза змінили слуг, що пригнали рабів, а тепер поїхали відпочивати і сушитися. З воріт чотири підвальні раби винесли великий казан гарячого варива, який поставили поруч і почали роздавати рабам. Як завжди, прямо у руки. Раби підходили п’ятірками, підставляли долоні зв’язаних рук і швидко відходили їсти. В кількох п’ятірках по одному рабу не витримали переходу і тепер просто висіли на драбині. Їх товариші змушені були тягати їхні тіла, пробивалися з ними до казана, щоб отримати пайку. Слуги відчиняли залізні замки, діставали померлих чи знесилених, які вже не могли ходити, відтягували тіла до буд з псами під стінами. Пси жадібно хапали рабів, якщо ті були ще живі і починали пручатися, то перегризали їм горлянки і жерли. Ніхто не звертав на це уваги.

Коли раби поїли, вони вляглися спати. Якомога тісніше, п’ятірка до п’ятірки, щоб хоч трохи зігріти один одного на сирій землі. Біля них залишилося з десяток слуг зі смолоскипами. Починало сутеніти; коли ми поверталися, то пропустили кілька невеличких загонів джур зі списами та шабельками, що пішли у ніч. Напружені та серйозні.

У фортеці мене чекала Явдошка, попросила узяти вечерю і пригостити її. Я узяв, ми поїли, здебільшого вона, бо я, як завжди, їв дуже неохоче. Потім пішли на сінник, але там було дуже людно, мені не сподобалося, то Явдошка повела на конюшню. Там було велике горище і лише дві парочки. Опісля всього я ледь не заснув, але Явдошка сказала, що спати треба у будинках для слуг, інакше можуть покарати, і ми розійшлися.

Вранці рабів погнали далі до Чорних печер, двадцять паничів з нашого куреня виїхали – частина до інших куренів, частина до прикордонних башт чи до Застави. Їх урочисто проводили, а потім стратили двох слуг, які вночі охороняли рабів і насмілилися заснути. Їм знесли голови, приснула кров, а я з жахом подумав, що вже звик і зовсім не боюся. Попив чаю і пішов до Понамки.

Наступні дні були схожі. Ми з Понамкою опрацьовували купу документів, які приносили від Непийпива. Йому привозили звіти з інших куренів, здається, він збирав всю інформацію докупи. Час від часу він прибігав до Понамки і казав, що засиділися, треба розім’ятися. Тоді ми з Сашком сідлали їх коней і своїх мулів та виїздили у степ. Там Непийпиво з Понамкою починали гасати верхи, битися на дерев’яних шаблях або й просто на кулаках. Понамка вчила Непийпива прийомам боксу, потім вони поверталися до куреня, щоб поїсти і працювати далі. Ми з Сашком трусилися за ними. Ліва рука Понамки потроху відновлювалася, вона вже могла тримати щит. Я питав її, що далі, вона посміхалася і казала, що не знає. Сашко казав, що ми поживемо у курені Саловоза ще тиждень-два, поки його панич не підготує якийсь важливий звіт, а потім поїдемо далі. Кудись.

Нас з Сашком не примушували щось робити у курені, то ми тільки прислуговували нашим паничам та відпочивали. Сашко здебільшого спав, а я ходив фортецею, складеною з кам’яних брил. Усі курені були з них складені, їх добували у горах біля Чорних печер. Ще я ходив дивитися за диченятами, які були справжні звірі: рикали на мене, плювалися. Але вже не так енергійно, як раніше. Вони помітно заслабли, мабуть, через погану їжу. Їх же годували, як рабів, вареною картоплею з дертю, зовсім без м’яса. То у диких була бігунка, вони лежали під стіною і стогнали. Роздратувати їх робилося з кожним днем все важче, але слуги все одно цим займалися.

Також я учащав у підземні поверхи башти, де жили і працювали підвальні раби. Більша частина їх обробляла шкіри, які привозили зі степу. Було і кілька ковалів, які виробляли різноманітні інструменти. Два десятки рабів гончарювали, робили посуд з глини, яку везли з родовища десь на півдні від куреня. Найкращий посуд призначався для паничів, трохи гірший для джур, потім для жінок паничів, найгірший – для слуг, а раби зовсім обходилися без посуду.

Кілька десятків рабів займалися забезпеченням куреня водою. Тобто всередині куреня був свій колодязь, але з нього можна було брати строго вказану кількість води, якої не вистачало. То воду возили з кількох джерел. Наливали великі дерев’яні діжки, встановлені на возах, і тягли їх до куреня. Тягли раби, коней на таку працю не ставили. Ще одна бригада рабів займалася вивозом з куреня лайна та відходів. Їх вивозили на лани у якості добрив. Щодня зі степу прибували валки з сиром та маслом. Скільки потрібно, курінь залишав собі, а інше відправляв далі. За це отримував рибу, борошно, залізо та вугілля. Раби працювали дуже багато, слуги просто багато, а джури та паничі стежили, щоб роботи вистачало, та жорстоко карали за найменші провини.

За час нашого перебування у курені було страчено з десяток земляних рабів, здебільшого з числа заслаблих, які вже не могли працювати, кількох слуг, що заснули на посту, та джуру, який загубив шаблю. Її майже одразу знайшли, але джуру це не врятувало. Втратити зброю було страшним гріхом. Ще стратили дівчину-слугу, за яку почали сперечатися двоє джур. Їх відправили до прикордонних башт, а дівчині відрубали голову, щоб більше не створювала проблем.

Я вже добре знав курінь і знав про три поверхи у башті, куди вхід для слуг був заборонений. Там жили жінки паничів. Там вони народжували дітей, виховували їх, навчали грамоті, вели облік всіх справ у курені. Джурам чи паничам не було часу все рахувати, то цим займалися жінки паничів. Вони не дуже часто виходили з башти, а коли таки виходили, то слуги мусили відвертатися. Думаю, що тим жінкам було нуднувато, але на Січі всім було несолодко, люди не знали іншого життя, то погоджувалися з цим.

Ми з Явдохою далі зустрічалися на сіннику чи у конюшні, а потім вона прибігла радісна і сказала, що завагітніла. Ця новина вразила мене, бо ж я не хотів залишати тут свою дитину. Знав, яке майбутнє її тут чекає. Сам я сподівався рано чи пізно втекти з Січі, але дитина…

Явдошка не помічала мого занепокоєння і розповідала, що вже від сьогодні почне отримувати більше їжі. Я не міг поділити її радість. Одного дня Непийпиво запропонував Понамці поїхати до степового табору на полювання. Деякі коні відбивалися від табунів і дичавіли. На них полювали, щоб вони не зманювали свійських коней. Ми виїхали ще вночі, кілька разів нас перестрівали загони джур, які пильнували, щоб ніхто чужий не ходив землею куреня. Потім почався степ. Ми їхали кілька годин, аж поки досягли степового табору: кількох землянок біля колодязю і великих загонів для худоби. На хуторі жив один панич, четверо джур і з півсотні слуг та служниць. Чоловіки випасали худобу, жінки доїли корів та кобилиць, а з молока варили сир. Панич, що тут керував, вже чекав нас. Невдовзі під’їхали ще кілька паничів з сусідніх степових таборів, а також цілий загін з Чорних печер. Зібралося біля півсотні вершників. Ми поїхали у степ, потім розтягнулися ланцюгом і почали перевіряти ярки. В одному надибали цілий табун здичавілих коней. Табун кинувся тікати, але був швидко оточений. В коней кидали списи, рубали їм ноги шаблями і невдовзі перебили всіх до єдиного. Потім почали їх розбирати, а тут якраз приїхали вози з куреня. Пару туш залишили в таборі на їжу, а інших відправили до куреня. Конину готували у великому казані, в якому зазвичай варили сир. Паничі сиділи навколо багаття, джури у другому ряду, слуги стояли ще далі. Пили пиво, яке Непийпиво привіз з куреня, цілий бурдюк. Ми збиралися ночувати у таборі, коли примчав джура і повідомив, що нас терміново викликають до куреня. Я не знав, що трапилося, але зрозумів, що спокою та відпочинку настав край і зараз знову почнуться якісь пригоди.

Розділ 9

Війна на Заставі

Ми поїхали просто у ніч – Непийпиво, Понамка, я з Сашком і один джура з куреня Саловоза, який мусив показати дорогу. Ніч була місячна, степ було видно навкруги, джура впевнено прямував кудись. Показав місце, де вбили кілька десятків підвальних рабів, що таємно продовбали стіну і втекли з куреня.

– До пагорбів гонзнули? – спитав Непийпиво.

– Так, пане. А потім хотіли податися до диких. Дурні, не вєдали, що дикі їх з’їдять! – джура закрутив головою. – А як краще вбивати диких? – спитав з повагою, мабуть, начуваний про подвиги і Непийпива, і Понамки.

– Що перевидаш, брате Набоко? – спитав Непийпиво.

– Тримайся подалі, не підпускай, кидай списи, два-три, не менше, – сказала Понамка. – Вони не вб’ють дикого, бо дикуни дуже живучі, але заважатимуть їм швидко рухатися і завдавати ударів. Вимотуй їх і не давай наблизитися, не сподівайся на щит, бо той не витримає ударів зброї диких. Коли ж уникнути ближнього бою неможливо, то рішуче атакуй. Дикі дуже завзяті, вони захоплюються битвою, ярість б’є їм у голову. Вони вкладають всю свою силу у перший удар. І тут головне ухилитися від нього. Як завгодно: підстрибнути, відскочити, припасти до землі, зробити будь-що, аби тільки не зустрітися зі зброєю диких. Пропустити удар, а потім бити самому. Не січи дикого по голові, в них занадто міцні черепи. І щоб перерубати їм шию, треба володіти дуже потужним ударом. Якщо вдарити у живіт, то шабля може застрягнути там. То я б радила бити по ногах, рубати м’язи. Дикі занадто важкі, навіть якщо пошкодити їм лише одну ногу, вони вже не зможуть атакувати. Будуть стояти на місці і верещати. Тоді можна знову кидати списи і добивати чудовиськ.

Понамка розповідала спокійно, джура з захопленням дивився на неї.

– Я б хотів вабоїти дикого! Та гдись їх іспоткаю тепер, – зітхнув джура. Молодий дурник, здається, сумував, що тепер довго ще диких не зустріне.

– Що трапилося, куди ми поспішаємо? – спитав я у Сашка, коли ми мчали ніччю. – Знову якийсь напад? Війна? – хвилювався я.

– Ні. Якби війна, ми б відбули разом з загоном. Щось інше, що потребує присутності мого пана.

Їхали спочатку степом. Інколи натрапляли на табуни коней. Потім зустріли загін джур, що чергували. Перестріли нас, коли роздивилися, то шанобливо схилилися перед паничами, доповіли, що все спокійно, але з куреня Яреми втекло кілька рабів, то їх шукають. Нас попередили, що відпущено псів, які мусять знайти втікачів. Невдовзі почули гавкіт. Він наближався, я побачив, як затремтів Сашко. Ми намагалися триматися поближче до паничів. Пси були вже поруч, коли Непийпиво гримнув на них так впевнено і переконливо, що собаки зупинилися. Пропустили нас, ще деякий час гавкали услід, а потім побігли собі далі. Ми виїхали на дорогу. Навколо вже був не дикий степ, а пасовиська куреня. Нам зустрічалися скирти сіна обабіч доріг.

– Не укмітнув нічого? – несподівано спитав мене Непийпиво, що трохи стишив хід свого коня і дозволив нашим мулам наблизитися. Панич озирався навколо.

– Нічого, пане, – сказав я. Хоча відчував. Погляд, здається, з однієї зі скирт. Але я не хотів зайвих смертей. Цих втікачів все одно знайдуть. Не пси, то джури. Сам ставати причиною їх смерті не збирався.

Невдовзі ми побачили вогник на башті куреня. Коли приїхали до брами, Непийпиво назвав себе і нам відчинили. У курені Непийпиво одразу побіг до башти, а Понамка попросила шматок в’яленої конини, який нам дали у дорогу зі степового табору.

– Що трапилося? – тихо спитав у неї, коли побачив, що Сашко відійшов і навколо наче нікого.

– Якась звістка з Застави.

– Погана? Війна? – скривився я.

– Ні, щось інше, Непийпиво не казав. Дістань мені горішків, – наказала Понамка. Я побіг до кухні. Коли повернувся, то побачив, що Сашко розсідлує коня Непийпива.

– Ми не їдемо? – спитав я.

– Їдемо, зранку. У нас є кілька годин, щоб відпочити.

– А куди їдемо?

– До Застави.

– Для чого?

– Пан наказав.

Я відніс Понамці горішки, повернувся, допомагав Сашку. Потім ми впали просто у конюшні, на купу сіна. Одразу заснули, бо заморилися. Мені здалося, що я тільки очі закрив, як Сашко вже заходився мене будити.

– Сідлаємо коней, – наказав він.

– Але це не ті коні, – здивувався я, коли побачив, що Сашко сідлає зовсім не того коня, на якому вчора їздив Непийпиво.

– Ті заморилися, нехай відпочивають, а ми візьмемо свіжих.

Сідлати я вже навчився. Хотілося спати. Уявляв, що тепер цілий день трястися верхи. Жах.

– Як ти навчився прокидатися? – спитав у Сашка. Може, в нього будильник який був?

– Коли тебе пару разів відходять батогом, то навчишся прокидатися, коли треба, – тихо пояснив він.

Ось вже коні були готові, мули теж.

– А речі твого пана? – спитав у Сашка.

– Він наказав їх залишити поки тут. Поспішає.

Ми стояли у дворі куреня, ледь починало світати. З сараю витягли віз, у який запрягли двох коней. На віз повантажили клітки, збиті з товстих паль.

– А це що таке? – спитав я.

– Панич наказав. Ходімо за їжею, – сказав Сашко.

Ми розбудили слуг на кухні, узяли у дорогу цілий окіст, двох смажених курчат, дві хлібини для паничів і дві для нас, кілька бурдюків води. До куреня якраз поверталися джури з нічних походів. Один з загонів приніс з собою сім голів вбитих рабів і пораненого товариша. Того подивився панич, покрутив головою, і бідолашного добили. Слуги напнули голови втікачів на палі і встановили біля воріт. Джури спати не пішли, чогось чекали. Ось вийшли Непийпиво з Понамкою. Вже в обладунках, при зброї.

– Імайте їх! – наказав Непийпиво. І тут я помітив, що весь курінь не спить. Відкрилися вікна з верхніх поверхів башти. Побачив жінок.

– Не дивися туди! – зашипів Сашко і боляче штовхнув мене. Я знав, що то були жінки паничів, вони зацікавилися тим, що відбувається у дворі. А туди витягли з підвалів диченят. Їх було п’ятеро, але двоє вже мертвих. Та й ці, що залишилися, ледь живі. Брудні, заслаблі, тільки стогнали.

– Чого вони такі? – гримнув Непийпиво на одного зі слуг. Той аж затремтів з переляку. – Чи потрави їм не давав?

– Не хотіли їсти звіри сі бидляче варево! Тільки м’ясо або хліб! – доповів слуга і низько вклонився.

Непийпиво підійшов до диченят. Ті знесилено заричали.

– Дайте їм смажену курку. Нехай поїдять. І чистої води.

Слуги принесли курку і кинули її диченятам. Ті розідрали смаженину і почали жадібно жерти її. Хрускотіли, розгризаючи кістки. Вони були ще зовсім діти, але в них вже були потужні щелепи і собачий апетит. Слуги дивилися на диченят із сумішшю жаху та огиди. Слуги та джури лише з презирством.

– У клітки їх, – наказав Непийпиво, коли диченята вже дожовували залишки курки.

Диченят підняли, вони намагалися пручатися, але були закуті у кайдани і руками, і ногами, то їх легко закинули у клітки.

– Мертвих теж забираємо, – наказав Непийпиво. – Сашка, сідай на віз. І накрийте їх чимось, бо ж вдень буде спека, жеби не подохли.

У диченят була світла шкіра і руде волосся, на сонці їм, мабуть, дійсно було б непереливки. То клітки прикрили великим рядном. Біля Непийпива зібралися всі паничі, що залишилися у курені. Джури теж стояли поруч.

– Ну що ж, браття, дякую за гостинність. Мнімаю, що за кілька днів ще наворотимся до вас, – сказав Непийпиво.

Курінне товариство подякувало йому та брату Набоці, казали, що чекатимуть у гості. Обійнялися паничі і поїхали. Я побачив Явдошку у натовпі слуг. Вона посміхалася мені. Зовсім не виглядала засмученою. Я думав про дитину. В мене не було дітей, і ось тепер буде. Народиться для страшного життя на цій клятій Січі.

Невідомо, для чого я махнув Явдошці, і ми поїхали. Виїхали за ворота. Сашко сидів на возі, за спиною у нього були клітки з диченятами. Я їхав позаду, до мого сідла були прив’язані мул Сашка і мул з притороченою їжею.

Непийпиво з Понамкою одразу задали швидкий хід. Ось позаду залишилися стіни куреня, потім садки навколо, потім степ, почалися поля. На них вже працювали земляні раби. Коли бачили нас, ставали на коліна, слуги просто низько вклонялися. Паничів та джур тут майже не було.

– До Застави далеко? – спитав я у Сашка.

– За день не встигнемо.

– А багато куренів будемо проїздити?

– Три, – Сашко був небалакучий.

– Які?

– Яреми, Деркача та Соломахи. А для чого тобі?

– Та просто цікаво, – сказав я. Розповідати, що почав складати мапу Січі не став, бо це могло викликати підозри. Я ж хотів знати, що це за край, потроху вже уявляв, що і як.

За деякий час Сашко кинув диченятам ще курку, вони і її з’їли. Потроху почали оживати. Сашко на них озирався і тільки головою крутив.

– От тварюки скажені!

– А навіщо ми їх веземо на Заставу? – спитав я.

– Не знаю, – Сашко навіть не подивився у мій бік.

– Ти чимось ображений на мене?

– Ні.

– Тоді чому… – я хотів спитати, чому він не хоче зі мною балакати, а потім згадав колонію. Там адміністрація примушувала доносити один на одного. І якщо людина не хотіла стукати, а відмовитися не могла, то вона просто обмежувала спілкування, ні з ким не балакала, то і розповісти товаришу начальнику їй було нічого.

Я кивнув. Здається, зрозумів. Більше до Сашка не чіплявся. Їхали мовчки. Лани, на них раби, що старанно працювали. Тут вони були такі самі, як і в інших куренях: худі, брудні, виснажені, залякані. Здається, вони навіть раділи нашій появі, бо могли стати на коліна і трохи перепочити, схиливши голови. Коли ми проїздили, позаду чувся свист батогів – то слуги повертали рабів до роботи.

За кілька годин ми дісталися до кам’яного стовпа. Я вже знав, що це межа двох куренів.

– Далі курінь Яреми? – спитав я у Сашка.

– Так.

Знову поля, раби, слуги, джури, інколи паничі. Останні поспішали до нас, коли впізнавали Непийпива, то ставали дуже шанобливими. І про Набоку чули. Вони б залюбки побалакали, але Непийпиво казав, що поспішає. Ми їхали далі. Майже не зупинялися. Я підвозив Понамці шматки порізаної свинини з хлібом, вона пригощала Непийпиво. Дудлили воду з баклаг, які ми наповнювали з колодязів, що зустрічалися при дорозі. Всі колодязі були зачинені на замок, мабуть, щоб ними не скористалися втікачі, але у Сашка був ключ. То напували паничей, пили самі, не забували і диченят.

– Дивіться, вони потрібні мені живі! – нагадав нам Непийпиво. То ми їх напували, годували, дивилися, щоб не було їм спекотно під рядном.

Я помітив, що на полях стало менше рабів. І замість пшениці та картоплі тут здебільшого була кукурудза. Можливо, у кожного куреня була спеціалізація? Ми проїхали поле, попереду був невеличкий гайок при дорозі. Мусили проїхати через нього, коли я відчув раптом запах смаженини. З чого б це? Подивився на Непийпива з Понамкою, вони були спокійні.

Коли ми заїхали у гайок, нас там зустрів цілий загін паничів та джур. Я спочатку напружився, але потім побачив посмішки на обличчях.

– Брате Непийпиво, брате Набоко, вітаємо вас у курені Яреми! – урочисто промовив один з паничів. – Ласкаво просимо на фест!

– Дякую, вельмишановне товариство, та потщаємося ми на Заставу. Обецяю скористатися вашою гостинністю, коли наврочатися будемо до степу, – спробував відмовитися Непийпиво. Але місцеві паничі запросили хоча б пообідати з дороги. Провели нас трохи далі, там на галявині було напнуте велике шатро і в його тіні встановлені столи. Поруч смажився цілий кабан, як на Січі було заведено. Он складені бурдюки з пивом та паляниці пахучого хліба. Непийпиво вимушений був погодитися, хоч не дуже хотілося йому бенкетувати, бо ж він поспішав до Застави. Але не міг знехтувати запрошенням паничів. Понамка і зовсім рада була поїсти.

Всілися за столи, паничі підняли кухлі за славних братів Непийпива та Набоку, що виявили дива хоробрості у битві з дикими. Бачив, з якою повагою дивилися на Понамку, і мені ставало радісно за неї. Чув, як джури переповідали один одному про хитрий задум запалити траву і збити вогнем наступ диких, а також про подвиги Понамки, яка вбила багатьох дикунів.

Паничі бенкетували, коли на дорозі з’явився натовп рабів. Кілька сотень, розбитих на п’ятірки, скуті деревом, їх охороняли кілька паничів, а також пара десятків джур та слуг. Паничів, які були з куреня Шпака, запросили до столу. Вони відігнали рабів, бо від тих смерділо. Слуги залишилися сторожувати рабів, а джури підійшли до своїх товаришів. Нові балачки про подвиги Непийпива та Понамки. Нас з Сашком джури наче й не помічали, бо ж ми слуги. Не помічали до тієї миті, поки ми не пішли годувати диченят. Джури одразу прибігли подивитися, потім підійшли і паничі.

– Це що, виблядки диких? Чому не вабоїли їх? Куди везете? Вабоїти їх! З нашого куреня загинуло сім по десятку братів! – загомоніли яремівські паничі.

– А з нашого – чотири по десятку! – додали шпаківські паничі, і я побачив, як досвідчені руки схопилися за рукояті шабель.

– Браття, цих потвор я везу на Заставу, жеби продати. Прилетіли якісь чужинці, що дають за них хорошу ціну, – втрутився Непийпиво.

– Брате Непийпиво, коли це ти почав за гендлем бігати? – здивувався один з паничів.

– Не за гендлем, а проти, браття. Та ціна дозволить нам кілька років з чужинцями справ не мати. Будемо купувати те, що нам потрібно, і ні від кого не залежати. Якби не потреби Січі, я б вабоїв потвор сих так само, як вабоїв диких! – строго сказав Непийпиво.

– Ці потвори не варті того, щоб псувати таке чудове застілля, – втрутилася Понамка. На неї суворо подивилися, але чим-чим, а поглядом її не налякати.

– Брат Набока правий! – крикнув хтось з місцевих паничів, і всі з полегшенням посміхнулися.

Паничі повернулися за стіл і святкували далі, а ми прикрили диченят рядном і непомітно погодували їх.

Вже по обіді рушили далі. За кілька годин минули межу з куренем Деркача. Знову поля і раби на них. Паничів було мало, здебільшого джури, які мчали до нас, щоб висловити повагу, і жадібно роздивлялися Непийпиво з Понамкою. Ми прямували далі. Наздогнали валку возів, яка везла вугілля з Чорних печер. Двадцять сім возів, на кожному по слузі, з ними загін з десятка джур та трьох паничів. Вони раді були бачити Непийпиво та Набоку. Тут ще під’їхали паничі з куреня Деркача і запросили до себе.

– До нас приїхали брати з куренів Мухи, Надраги, Соломахи та Шпака. Всі хочуть вшанувати переможця диких! – сказав один із паничів.

– Не я звитяжив, Січ звитяжила! – запевнив Непийпиво.

– Слава Січі! Слава Ісусу Кривавому! – крикнули паничі, і Непийпиво погодився відвідати курінь Деркача.

Поїхали туди. Цей курінь був схожий на інші. Навколо лани, серед яких розкидані сараї для рабів. Поближче сараї з худобою та курники. Вже неподалік куреня помітив велику лісопильню. Біля неї валялися купи деревини, дошки, бруси, просто дрова.

– А звідки тут стільки деревини? – здивувався я, бо ж навколо був степ.

– З Великого лісу, – відповів Сашко. Я вже звик, що тут все велике – і болото, і ліс.

– Що за ліс такий?

– Він відгороджує Січ від Рабських країв.

– Відгороджує? – не зрозумів я.

– Так, бо ним не пройти, він занадто густий. І дерева там нападають на людей. То Великий ліс відгороджує Січ надійною стіною.

– А як же в ньому добувають деревину? – спитав я.

– Ліс постійно лізе на поля Січі, то його вирубають. Якщо не вирубати, то ліс за кілька десятків років поступово заповнить усю Січ, – пояснив Сашко. Я помітив, що він ставав більш говірким, коли його панич не бачив, що ми розмовляємо.

На лісопильні працювали раби, зараз їх загнали до сараю. Он кілька валок возів, навантажених пиломатеріалами та дровами. Мабуть, їх повезуть у ті курені, де з деревиною погано.

За пилорамою височів сам курінь Деркача: високі кам’яні мури з баштами, ціла фортеця. Навколо мурів був рів з водою, один місток через нього, оббиті залізом ворота. Всередині великий двір, під стінами фортеці хати для слуг та припасів, а в центрі височіла башта для паничів, у підвалах якої тримали рабів. Зараз у дворі вже стояли столи. Непийпива та Понамку зустрічали біля сотні паничів. Почалося застілля. Понамка дозволила мені піти відпочити. Ми з Сашком поставили наш віз біля стіни і пильнували, щоб місцеві не лізли до диченят. Ті за день з’їли вже чотири курки і тепер спали. Тіла їх мертвих одноплемінників почали смердіти. То Сашко наказав місцевим слугам принести кропиви. Його послухали, бо ж він слуга самого Непийпива, переможця диких. Принесли кілька ряден кропиви, якою Сашко обклав тіла мертвих диченят.

– Це призупинить процес розкладання. Так моя бабця у селі зберігала м’ясо, коли ще не було холодильника, – пояснив Сашко.

Ми повечеряли, нас запросили до хати, але ми залишилися сторожити біля воза. Паничі святкували довго, співали своїх войовничих пісень. Серед голосів чув і Понамчин. Вона добре співала. Побачив, що Сашко налягав на кухоль браги, який нам принесли. Я дозволив йому випити і свою частку. Був байдужий до алкоголю. Зараз би міцної кави!

– Кави б зараз, – зітхнув я. Ні до чого, просто дуже схотілося.

– І цигарку, – несподівано прошепотів Сашко.

– Цигарку? Ти палив?

– По дві пачки на день. Майже десять років. Коли потрапив сюди, то перший час було не до цигарок. Доводилося виживати, то не думав про них. А зараз іноді дуже хочеться затягнутися.

– Тютюну тут немає?

– Є, але палити можна тільки паничам.

– Чогось я не бачив жодного разу, щоб тут палили.

– Бо минулого року врожай тютюну пропав. То вже кілька місяців палити немає чого, ось ти і не бачив. А так у кожного панича є люлька.

– Але слузі не можна?

– За таке відріжуть язик.

– Тут не чикаються, – зітхнув я тихенько.

– Так, але тут ні з ким не чикаються, – погодився Сашко. – Кожен мусить робити своє, інакше буде вбитий.

– Я все не можу звикнути до смерті, а тут вона усюди.

– І від неї не втечеш, – кивнув Сашко і допив брагу.

– Не втечеш? – я зробив вигляд, що не зрозумів.

– Не втечеш. На півночі болота, на заході – дикі у своїх лісах, на сході – чудовиська, а на півдні просто Великий ліс, який одразу вб’є тебе. Звідси не втекти, – Сашко говорив дуже тихо. Паничі гучно волали свої криваві пісні, то навіть якщо хтось ховався у темряві поруч з нами, він не почув би, про що ми балакали.

– А ріка?

– Ріка розпадається на купу річищ, пройти які може тільки досвідчений керманич. А всі інші заблукають та потраплять до чудовиськ.

– Звідки ти знаєш?

– Я бачив тіла втікачів.

– То ніяк не втекти? – я аж губу прикусив.

– Краще про це не думати.

– Я і не думаю, мені тут непогано, – сказав я про всяк випадок.

Лежали. Потім Сашко заснув, а я думав про те, що Понамка може не захотіти тікати звідси. Бо ж їй тут все до вподоби. Вони любить битви, любить їздити верхи, любить бути головною, а тут вона потрапила у панівний прошарок суспільства. Вона тут – панич. Це як у нашому житті або депутат, або прокурор. Навіщо їй кудись тікати? Я зітхнув, почув, як з брами виходять загони джур. Ідуть до воріт і розчиняються у темряві. Диви як, тут же далеко від диких, а служили он як сумлінно. Браму зачинили. Джури будуть чергувати за стінами, а слуги на стінах. Зненацька на курінь не нападеш.

Я довго ще думав про різне, поки заснув. Прокинувся, бо мене штовхав Сашко. Було ще темно. Ми швидко засідлали коней та мулів, запрягли віз, узяли ще пару курок у дорогу, я добув свинини для Понамки, бо вона любила поїсти зранку. Ось вийшла з Непийпивом, їх проводжали кілька паничів. Ворота вже були відчинені, бо з куреня поїхали невеличкі загони слуг та паничів, щоб виганяти рабів до роботи. Поїхали і ми. По дорозі зустрілися з джурами. Четверо хлопців, років по тринадцять, не більше, несли дві голови рабів. Непийпиво спитав, сказали, що раби вилізли зі свого сараю і скрадалися до свинарника поцупити харчів. Непийпиво похвалив джур, вони виглядали щасливими, особливо ті, які тримали голови.

Вже на відстані від куреня побачили, як рабів виводили з сараю. Лічили, перевіряли, чи не сховався хто всередині, звіряли кількість з вечірньою. Біля одного з сараїв всадили на палі вісьмох рабів. Мабуть, з того десятка, з якого було двоє вбитих джурами. Раб відповідав не тільки за себе, але й за товаришів зі свого десятка.

Ми їхали далі, Сашко підняв рядно, почав кидати диченятам шматки курки. Істоти жадібно їли. Виглядали вже краще, потроху оживали. Я перевірив клітки, бо ці потвори змогли спробувати втекти. Ми проїхали землі куреня Соломахи, нарешті поля закінчилися, почався степ.

– Застава вже неподалік! – сказав Сашко.

Непийпиво та Понамка поспішали так, що ми ледь встигали за ними. Ще півгодини, і степ закінчився, почався ліс. Хвилин десять, не більше, коли ми вискочили на галявину і я побачив попереду фортецю, схожу на ті, що стояли на кордоні. Потім видно стало і річку, на березі якої стояла фортеця. Я впізнав її, хоч з висоти вона виглядала інакше. Застава.

Вона була добре укріплена. Високі мури, на стінах охоронці. Вони нас помітили, то відчинили ворота заздалегідь, ми проїхали міст і заїхали за мури. Там нас чекали вже кілька десятків паничів та джур. Паничі дуже шанобливо зустріли Непийпиво та Понамку. Потім підійшли подивитися диченят. Ті почали ричати.

– О, які дикі!

– Малі, а вже які дебелі!

– Тварі!

Паничі з цікавістю роздивлялися диченят.

– Коли обещалися прибути чужинці? – спитав Непийпиво в одного з паничів, якого звали Заброда.

– Вони були вчора. Обіцяли бути днєсь.

– Олико їх?

– Один у дзизі залізній сидить і ще троє.

– Приправлені?

– Приправлені. Швидкі мушкети в них. Але не вої вони, а гендлярі. Обавяться нас так, що аж смердить від них, – Заброда зареготав.

– Все одно треба насторожі бути. У торгашів немає честі, – сказав Непийпиво.

– Ми приправовані. І до чужих, і до славних гостей наших! До столу, брате Непийпиво і брате Набоко!

Наших паничів знову почали годувати та напувати. Але Непийпиво майже не пив, Понамка теж половинила кухлі.

Нам з Сашком дали по великій мисці кулешу та по здоровій в’яленій рибині. Слуги ставилися з повагою, розпитували про битву з дикими. Сашко розповідав про неї, я гриз рибу. Коли зі стіни прибіг джура.

– Ясир! Ясир! – закричав він і побіг до паничів. – Одна по десятку липа! Ясир!

– Ну що ж, пішли на ловитву? – спитав Заброда у Непийпива.

– Залюбки! – відповів той.

Паничі сіли на коней. Слуга мусить бути зі своїм паничем, то я стрибнув на мула. Ми з Сашком пропустили паничів та джур і поїхали з фортеці. Далі повернули до річки. Вона була досить широка, метрів сто, не менше. Побачив, що Сашко чомусь зблід.

– Чого ти? – спитав тихенько. Він тільки рукою махнув. – А куди ми їдемо?

– Побачиш, – Сашко скривився і відвернувся.

Загін швидко вискочив на берег ріки, і я побачив таке, що ледь не скрикнув зі здивування. Байдарки. Сучасні туристичні байдарки, у них люди. Одягнені так, як я колись одягався. Частина байдарок вже пристала до берега, частина ще тільки підпливала. Помітив щось схоже на причал. Люди з байдарок здивовано дивилися на загін вершників. Здивовано і захоплено. Аякже, коні, обладунки, шаблі, списи, оселедці, все виглядало, як у кіно. Туристи не відчували жодної небезпеки, можливо, думали, що потрапили на якусь виставу для подорожніх.

– Ух ти! – сказала одна дівчина з прибулих. – А хто це?

Я відвернувся від їх поглядів. Дурники. Тікайте звідси, тікайте подалі! Тримайтеся протилежного берега і гребіть! Але ні, всі байдарки пливли до нас. У кожній по троє людей. Одинадцять на три – тридцять три. Більше чоловіків, десь двадцятеро. В них, мабуть, є сокири та ножі, але це не допоможе.

– Доброго дня, – сказав один з туристів, мабуть, головний у поході.

Він зробив кілька кроків до паничів. Інші туристи зібралися на березі і роздивлялися наш загін. Турист наблизився до Непийпива, а той посміхався. Коли турист був вже поруч, Непийпиво несподівано вихопив шаблю і відрубав голову прибульцю. На очах у всіх, одним ударом, як він вмів. Крик.

– Імати єх! – крикнув Заброда, який був тут за головного.

До туристів кинулися лише джури та слуги. Хапали, били, в’язали руки. Майже ніхто з туристів не опирався, занадто заскочені вони були смертю свого товариша. Та і що зробиш з голими руками проти зброї? Ось слуги принесли дерев’яні колодки, які одягали на шиї чоловіків.

– Що ви робите? – несподівано спитав один з туристів, і його одразу жорстоко побили, бо раб не мусить подавати голос. Інші перелякано заклякли.

– В нас вже є сотня бидла. Додамо сих і сьогодні ординуємо до Чорних печер, – сказав Заброда Непийпиву.

– Перевірте, чи немає серед них майстрів, – попросив той.

– Перевіримо, – кивнув Заброда. – Ну що, подивимося, що за рабині?

Вони поїхали верхи до дівчат, що збилися докупи, стояли зі зв’язаними руками і тремтіли від жаху.

– Оця преслічна. – Заброда вказав на білявку у шортах та футболці. – Уймуєш її?

Непийпиво під’їхав ближче, узяв дівчину рукою за підборіддя, придивився. Вона, паралізована жахом, не пручалася, тремтіла.

– Ага, барзо файна. Уймую, – кивнув Непийпиво.

– До Застави їх! – наказав Заброда.

Туристів, тепер вже рабів, забирали. Слуги повантажили наплічники та байдарки на вози, які приїхали з Застави. Все прибрали, не залишивши жодних слідів. Тіло вбитого теж прибрали, кров засипали піском.

Ми повернулися до Застави. Там нових рабів допитували, чи вміють вони щось робити. Хтось з рабів був бухгалтером, хтось – торговим агентом, ще кілька програмістів, один інженер. Але паничів це не цікавило. Всіх залишили у колодках.

– А хто їм потрібен? – спитав у зблідлого Сашка.

– Ковалі, кожум’яки, бондарі, – прошепотів той.

– Тебе так само схопили?

– Так, тільки у нас вбили одразу чотирьох, – він аж затремтів, мабуть, згадав, як все було.

Тим часом з підвалів вигнали ще рабів. Судячи з одягу, таких самих туристів, тільки дуже брудних і схудлих. На них одягли дерев’яні колодки і відправили з невеликим загоном охорони.

– До Чорних печер не менше двох днів верхи, а пішки чотири дні, не менше! – порахував я.

– Багато хто не дійде, – скривився Сашко. – А хто дійде, сконає там, під землею, за кілька місяців.

Дівчат та жінок до печер не погнали. Їх розібрали собі паничі. Повели до башти, звідки невдовзі почулися крики і удари. Потім тільки стогони і плач. Я подивився на Понамку, в неї був розгублений вигляд. Покликала мене, я підбіг.

– Принеси щось поїсти, – наказала вона. Мабуть, нервувала, від нервів у неї завжди був хороший апетит.

Я побіг на місцеву кухню. Там мені дали добрячий шматок хліба та кілька копчених свинячих вух. Відніс Понамці. Вона всілася їсти. Ми з Сашком поралися біля диченят. Трупи вже досить сильно смерділи. Віднесли їх трохи далі, обклали соломою. Живим дали сушеної риби. На Заставі було багато риби, ріка ж поруч. Дивився, як слуги вивалюють речі з наплічників туристів. Кілька паничів роздивлялися здобич. Дещо відклали, але більшу частину наказали спалити. Одяг, спальники, каремати та намети – все у вогонь.

– Чому вони не узяли собі? – здивувався я.

– Вони не хочуть звикати до чужих речей, щоб не залежати, – пояснив Сашко, який вже трохи заспокоївся.

Ми погодували диченят, почистили у клітках, сіли пообідати самі. Коли раптом у небі почувся гуркіт. Гелікоптер. Він наближався, невдовзі завис у повітрі. Я трохи знався на гвинтокрилах: це був «Bell-206». Він висів над Заставою, з нього визирнув один з пасажирів. Заброда, що вже сидів на коні, махнув рукою у бік брами. Гелікоптер рушив за стіни і там почав сідати.

– Візьміть одного дикого! У клітці! – наказав Непийпиво.

Ми з Сашком схопили одну з кліток. Вибрали наймолодше диченя. Інші заверещали, намагалися нам завадити. Той, що у клітці, теж бісився, намірявся вкусити. Але ми просунули через клітку два списи і підняли її, наче ноші. Диченя до нас дотягнутися не могло. Ми побігли з кліткою за паничами, які поскакали з Застави. Клітка була важка, диченя аж казилося, стрибало і верещало, я швидко заморився, добре, хоч гелікоптер сів неподалік. Поки ми прибігли, з нього вийшли двоє чоловіків у віці, при метеликах. З ними був перекладач. Гості перелякано дивилися на паничів, їх шаблі та оселедці. Пілот не глушив двигун, гвинт крутився, примушуючи гостей нахилятися. Далеко від гелікоптера вони не відходили. До них наблизилися Заброда з Непийпивом. Здається, щось запитали, обидва гостя кивнули, перекладач щось сказав. Непийпиво махнув нам. Ми потягли клітку з диченям, яке забилося у куток клітки і тільки дзявулило, приголомшене шумом двигуна. Коли ми наблизилися, Непийпиво зірвав з клітки рядно, диченя заверещало, а обидва гостя аж підстрибнули на місці. Почали уважно роздивлятися істоту. Потім показали, що треба його узяти з клітки. Непийпиво крикнув нам, щоб ми це зробили. А як його візьмеш, цю звірину? Тим більше, коли воно ж набралося сил у дорозі. Але Непийпиво страшніший за диченя.

– Відволікай! – крикнув мені Сашко. Я почав дражнити істоту, двигун гуркотів, диченя гарчало на мене, не помітило, що позаду Сашко відкрив клітку і схопив за шию, потягнув до себе. Диченя вивернулося, боляче вкусило Сашка, ледь не вирвалося, але я схопив його за лапу, удвох ледь вгамували. Тримали, і я дивувався, яким же сильним було диченя! Та коли воно виросте, з ним голіруч не справляться і кілька паничів!

Ми тримали диченя, у Сашка на руці виступила кров, але він не звертав уваги. Гості перелякано підступили до нас, почали роздивлятися та мацати чудовисько. Дуже обережно, а потім все сміливіше, потім вже втратили будь-яку обережність, щось збуджено кричали один одному. Англійською. Перебували у дикому захваті, здається, були вкрай задоволені побаченим. Щось сказали перекладачеві. Той закричав:

– Скільки їх у вас?

– Ще троє живцем і двоє мерцем! – крикнув Непийпиво.

Перекладач сказав гостям, ті аж у долоні заплескали.

– Вони візьмуть усіх! – перекрикував шум двигун перекладач.

– Пінязі спочатку! – у Непийпива був такий голос, що легко перекрикував двигун.

– Покажіть, будь ласка, товар, – перекладач показував на гостей, мовляв, це їх вимога, а не його. Він дуже боявся паничів. Розумів, що це небезпечні люди.

– Везіть сюди! І трупи ровно теж! – наказав Непийпиво.

Ми з Сашком вкинули диченя у клітку і побігли до Застави за іншими. Невдовзі приїхали на возі з клітками. Гості подивилися і задоволено кивнули. Показали, що треба повантажити у гелікоптер.

– Пінязі! – нагадав Непийпиво.

Гості зрозуміли і без перекладача. Один з них витягнув з гелікоптера валізу, а інший закохано дивився на клітки з диченятами.

– Набоко! – крикнув Непийпиво, якому віддали валізу. Відчинив її, а там пачки з доларами. Понамка підійшла, перевірила кілька пачок, щоб там не було замість купюр різаного паперу. Потім розірвала папір однієї з пачок, дістала купюру, потерла пальцями, подивилася на світло, зігнула навпіл, провела ще якісь впевнені маніпуляції. Нарешті кивнула, що все добре, і Непийпиво наказав вантажити клітки до гелікоптера. Ми з Сашком почали тягати диченят. У мене виникла божевільна ідея відштовхнути Сашка, приставити до шиї пілота кинджал і примусити летіти звідси геть. Дуже ризиковано, все могло піти не за планом. Але головне, я не міг покинути мою добру панну Понамку. Підставити її, зрадити. Ні, ніколи.

Ми затягли останню клітку з диченятами. Потім ще тіла мертвих, від них смерділо, але гостей це анітрохи не засмутило, вони були такі задоволені, наче нюхали найкращі парфуми. Ми вистрибнули, вони залізли, зачинили дверці, і гелікоптер миттєво почав набирати висоту. Видно було, що пілоту дуже вже було тут неприємно, то волів швидше забратися звідси. Гелікоптер швидко віддалявся до річки, а потім полетів над нею. Невдовзі його вже не було чутно. Засміявся Непийпиво.

– Ну, браття, тепер нам можна кілька років не торгувати з чужинцями, – сказав Непийпиво. – Ось тепер можна і відсвяткувати перемогу над дикими.

– До столу! – закричав Заброда.

Паничі повернулися до Застави, там вже слуги метушилися, готували ще страви, наливали кухлі пива. Нас з Сашком паничі відпустили, їм підносили питво та їжу місцеві. Я допоміг Сашку обробити рану від укусу диченяти. Нам принесли миски з їжею для слуг, навіть трохи пива перепало. Сиділи на порожньому возі, в якому ще залишився запах дітей диких.

– Як думаєш, долари справжні? – спитав Сашко.

– Мій пан на них знається, то справжні.

– Навіщо комусь потрібні ті тварюки, щоб платити за них такі гроші?

– Не знаю. Може, у цирку будуть показувати? – я і сам не розумів, для чого і кому знадобилися ті диченята.

– Краську, там мільйони баксів, який цирк таке потягне!

– Мільйони? – не повірив я.

– Мільйони! Там же пачки сотень, кожна пачка – десять тисяч, сто пачок – мільйон. А там не один раз по сто, валіза велика!

– Нічого собі! – здивувався я. Але більше думав не про ті долари, а про гелікоптер, який вже скоро долетить до звичного мені світу, а я залишаюся тут, серед вбивств та крові.

– Десь три мільйони! – все рахував чужі гроші Сашко.

– А для чого Січі стільки грошей? – спитав я.

– Щоб купувати щось у чужинців.

– Але вони ж нічого не купують. Навіть он одяг туристів майже весь спалили, все самі роблять.

– Купують папір. Їм же потрібно багато паперу, щоб вести облік.

Я згадав стоси паперів, над якими працював. Дешевий жовтуватий папір для ксероксів, то його, значить, привозили. За мільйони доларів можна купити стільки паперу, щоб всю Січ завалити.

Паничі почали співати. Знову свої жорстокі пісні про війну, вбивства, смерть, про Ісуса Кривавого. До нас підійшов місцевий слуга. Сказав, що якщо хочемо, то можемо піти на сінник.

– Там свіжі дівки зі здобичі, – він посміхнувся. Щиро, зовсім не схожий на злодія, мабуть, не бачив у своїй пропозиції нічого поганого.

– Ходімо, – сказав Сашко. Я здивовано подивився на нього. – Ходімо, ходімо, – він аж потягнув мене.

Ми відійшли.

– Не треба викликати зайвих підозр, – прошепотів він мені вже біля сінника. – Заспокой дівок, спробуй пояснити, щоб не борсалися, витерпіли, потім буде трохи легше.

На сіннику нас зустрів слуга, який провів всередину, запропонував трьох жінок, яких паничі віддали слугам. Або вже немолоді, або негарні. Збилися перелякані у куток. Всі в синцях та крові. Плакали і тремтіли, вже не пручалися, навчені. Узяв за руку одну, відвів у куток, повалив, ліг зверху, прошепотів на вухо, що не буду її ґвалтувати.

– Не плач, спробуй заспокоїтися. Тих, хто плаче, тут вбивають, – сказав їй.

Вона все одно плакала, не могла второпати, куди потрапила і що відбувається.

– Зараз починай стогнати, наче я з тобою злягаюся. Намагайся, щоб виглядало правдоподібно, інакше буде гірше і тобі, і мені. Зберися і давай.

Вона подивилася на мене, я кивнув. Почала стогнати. Я теж кректав, про всяк випадок обняв її, ми лежали у напівтемряві, не дуже то роздивишся, що відбувається. За деякий час застогнав, наче в мене оргазм. Потім лежали.

– Хто ці люди? – пошепки спитала вона. – Що буде з нашими хлопцями?

– Хлопців забрали у шахти. А ці люди твої і мої повновладні господарі, які можуть зробити з нами все, що схочуть. То краще їх не гнівити.

– Як можна вибратися звідси?

– Боюся, що ніяк. І знай, що за спробу втечі чи спротиву тут одразу вбивають. Перед тим можуть ще катувати.

Вона знову заплакала.

– Господи, це ж просто сплав річкою. На тиждень вибралися відпочити. Проклята ріка! – прошепотіла бідолашна.

– Не думай про ріку, думай про себе, про те, як вижити.

– Я не хочу жити!

– Тоді помреш. Щоб вижити тут, треба дуже хотіти жити, але й цього не завжди вистачає, – пояснив я.

Потім підвівся, поплескав її по плечу, пішов. Слуга на виході посміхнувся мені.

– Як дівка? – спитав.

– Добра, але заморена.

– Ну, їм ще доведеться поплужити, – він посміхнувся, а я побачив біля дверей сінника цілу чергу місцевих слуг. Так розумів, що гостей, тобто нас з Сашком, пустили першими. Шанували.

Я повернувся до воза, невдовзі підійшов і Сашко. Він був приголомшений. Дивився в землю порожніми очима.

– Ти плив тоді не один? – здогадався я.

– Ні, – хрипко відповів він.

– Вона стала рабинею?

– Вона повісилася на другий день.

Мені нестерпно схотілося прокинутися в рідному ліжку на дачі у Понамки, подалі звідси. Але я міг втекти лише подумки, тіло моє було закуте тут.

Паничі вже не співали, а слухали своїх товаришів, які брали участь у битві з дикими. Оповідачі вихваляли військову хитрість Непийпива та відвагу Набоки, який кинувся у саме пекло битви, пробився до Непийпива і вбив не одного велетня. Навіть поранений, з розтрощеним щитом, не відступив, а бився, поки всі дикі не були знищені чи не втекли.

– Старий Набока посміхається в Січі Небесній, зочивши на те, який можний козарлюга змінив його! – закричав Заброда. – Слава брату Набоці!

– Слава! – гримнули паничі і підняли кухлі.

– Слава тим братам, що загинули у битві за Січ! – Понамка не купилася на лестощі.

– Слава!

Вони знову почали співати, коли зі стін прибіг джура. Свято святом, а про охорону тут не забували. Джура зупинився біля столу і не наважився переривати спів паничів. Його помітив Заброда, підняв руку, і всі замовкли.

– Що таке?

– Ще ясир! – схвильовано доповів джура. – Одна нава, велика!

– Другий ясир днєсь? – здивувався Заброда. – Не пам’ятаю толікого! Це ви, брати Непийпиво та Набока, принесли нам скуток! До ріки!

Паничі підхопилися з-за столів. Вони були розігріті, але не п’яні, міцно трималися на ногах, легко злізли на коней, впевнено поїхали. Потім джури, потім слуги. Поїхали до вже знайомого бережка, де нещодавно зустрічали туристів. Коли виїхали на берег, то побачили корабель. Дивний, я аж скрикнув від здивування, лише я, бо всі інші дивилися на корабель так, наче бачили його вже багато разів. А це ж був корабель давньогрецького типу, з рядами весел по кожному борту, щоглою і прямим вітрилом. Я такі кораблі бачив лише в підручниках з історії, а тут ось він, справжній, спокійно плив до нас і…

І тут я побачив тих, хто сидів на веслах. Всі як один дебелі коротко стрижені хлопці зі впевненими обличчями господарів життя. Ні, це не були звичайні туристи. Жодної жінки, тільки молоді та міцні хлопці в однакових камуфляжних костюмах, під якими, не виключено, були бронежилети. А як вони дивилися на нас! Жодного здивування чи захоплення, оцінюючий погляд досвідчених вбивць. Я знав такі погляди ще з колонії. У нас сиділо кілька бійців з бригад. Ось такі самі. І вони не просто пливуть, вони виконують якийсь план. І цей план не віщував нам нічого доброго.

Я зістрибнув з мула і кинувся до Понамки. Слуги пропустили мене, джури здивовано дивилися, але не заважали. Я підбіг до Понамки, що була в другому ряду вершників, за Непийпивом та Забродою.

– Пане, пане! – зашепотів я перелякано. Понамка здивовано подивилася на мене.

– Що?

– Це бандити, братки! І вони озброєні! – прошепотів я.

– Ми теж, – посміхнулася Понамка, вона не любила боятися.

– Вони будуть стріляти! – панікував я.

Ніс корабля увіткнувся у пісок. Був скинутий трап. Зійшли перші гості. Понамка уважно роздивлялася їх. Паничі посміхалися, вони не розуміли небезпеки, яка їм загрожувала. Вони звикли мати справу зі звичайними туристами, яким достатньо було побачити смерть одного, щоб припинити спротив, дати слугам і джурам зв’язати себе і зробити рабами. Але зараз все було інакше.

Прибульці дивилися на паничів, як на дичину, а ті не відчували цього. Заброда поїхав до них. Понамка щось зашепотіла Непийпиву. Той здивовано подивився на неї.

– Доброго дня, – сказав Заброда. Гості мовчали, то він вирішив почати бесіду.

– Доброго, блядь, – відповів один з гостей, що стояв першим. Вихопив з камуфляжної куртки пістолет. Заброда вихопив шаблю, але постріл пролунав першим. Точний постріл у голову. А за ним ціла злива вогню з пістолетів і автоматів. Стріляли всі ті, хто приплив. І ті, хто зійшов на берег, і ті, хто залишився на кораблі. Вони одночасно вихопили зброю, автомати та пістолети, і почали поливати наш загін. Я впав ще до першого пострілу. Між першим пострілом та зливою вогню впала Понамка, яка змогла звалити і Непийпиво. Це їх врятувало, на відміну від більшості паничів, які не звикли ховатися та відступати. То прийняли кулі на себе. Можливо, пістолетні кулі паничівські обладунки ще могли витримати, але автоматні – ні. То паничі сипалися зі своїх коней, наче перестиглі груші у вітряну погоду. Джури теж загинули майже всі. Вони не звикли відступати, кинулися до корабля в атаку і були покладені пострілами на піску. А ось частина слуг врятувалася. Попадали на пісок. Але просто впасти було замало. Бо бандити вистрибнули на берег і побігли добивати.

– Тікаємо! – крикнула Понамка мені, бо я втискався у пісок. Вони з Непийпивом пробігли поруч, нахиляючись якомога нижче. Знову засвистіли кулі. Я розвернувся і поплазував, наче ящірка. Перелізав через трупи коней та людей. Ті трупи дуже допомагали – приймали на себе кулі. Я доліз до кущів. Пірнув у них, ліз далі. Кулі свистіли над вухами, збивали гілки та листя. Якась канава у кущах. Я скотився туди. Там вже сиділи Непийпиво, Понамка та кілька слуг.

– До Застави! – наказав Непийпиво. – Споро!

Побіг. Понамка за ним. Яка, в біса, Застава? Там нас перестріляють, як зайців! Невже Непийпиво думає, що стіни нас захистять? Треба тікати до лісу, викликати допомогу! Хоча що допомога зробить з цими бандитами? Шаблі не зброя проти автоматів!

Так, як я, думали й інші слуги. Бо за паничами побіг лише я, а інші, у тому числі і Сашко, втекли до лісу. Ми ж вибігли з кущів. До Застави залишалося кількасот метрів дороги голим полем. Паничі завжди слідкували, щоб до їх фортець підходи були відкриті і ворог не міг підійти непоміченим. Добре, але тепер якби нападники пробігли через вузьку смугу лісу, вони б посікли нас. Непийпиво, мабуть, це розумів, бо припустився не прямо до Застави, а тримаючись кущів. Щоб трохи обійти. Понамка побігла за ним, а я останнім. Вони бігли дуже швидко, я набагато відстав, у голові почало гупати. Я почув крики на стінах Застави. Там вже почули постріли, зрозуміли, що відбувається щось не те. Ми бігли, коли Непийпиво почав валувати. Він вибіг з кущів, ми за ним, почули тупіт копит. Поки ми вибігли, дивилися вже у хвіст загону з паничів та джур, який помчав до пристані. Звідки ще паничі?

– Назад! Назад! – кричав Непийпиво своїм громоподібним голосом, але його не почули, загін пірнув у смугу лісу, яка відгороджувала Заставу від ріки. Потім пролунали постріли, чергова злива пострілів. Непийпиво кинувся до пристані сам, але Понамка перечепила його ногою і повалила на землю.

– Туди не можна, вони вб’ють нас! – верещала моя панна.

Непийпиво легко відштовхнув Понамку, він був дуже сильний. Ричав, наче поранений звір.

– Ми мусимо помститися їм! Вбити! Інакше вони знищать всю Січ! – верещала Понамка, коли Непийпиво знову кинувся до пристані. Він зробив кілька кроків і зупинився. Важко дихав. З боку пристані лунали вже поодинокі постріли та крики. Потім тиша.

– До фортеці! – закричав Непийпиво.

Ми знову побігли. Я задихався, треба було зупинитися, але смерть позаду гонить краще за батіг. Ось ми вже підбігли до мосту. Брама була зачинена.

– Отвєрсті браму! – закричав Непийпиво. – Розказую! – він почав гупати по воротах. Тиша.

– Був розказ… – почувся голос якогось слуги, що хотів щось пояснити.

– Я – Непийпиво, кажу отвєрсті! – заревів панич та так, що браму нам таки відчинили. Ми забігли всередину. – Хто живився з паничів та джур?

– Нікого, пане!

Я побачив у дворі Застави валку возів. Ось звідки узялися нові паничі, мабуть, прибули з сусіднього куреня.

– Розпрягти вози і забити ними браму! Валчити яро! Поратовання пристить! Коли хтось угонзнути спробує, вабоєний буде! – закричав Непийпиво, а сам кинувся до башти. Двері до неї виявилися зачинені. Наказав зламати їх. Слуги не наважувалися, тоді Непийпиво вихопив шаблю, і двері зламали. Ми забігли всередину. Побігли сходами кудись нагору. Ще якісь двері, незачинені. З подивом побачив за ними рацію. Непийпиво вміло вийшов в ефір і повідомив про напад на Заставу.

– Куреням Деркача, Соломахи, Горба та Білика надіслати поратовання! Узяти мушкети! – кричав Непийпиво.

Йому відповіли всі чотири курені.

– Варуйте! Чужинці можуть Заставу виняти! Не валчіть одразу, а під’їдьте, роззирайтеся! Слава Ісусу Кривавому!

Непийпиво кинув рацію і побіг. Тепер вниз, у підвали. Там самотужки виламав двері великою сокирою. За дверима були ящики. Ящики зі зброєю! Сучасною зброєю! Непийпиво сокирою відчинив їх. Дістав автомати. Один дав Понамці, другий узяв собі. Схопив кілька ріжків з набоями. Я ж одразу помітив довгий ящик. Досить багато часу на волі я провів, граючи в різноманітні комп’ютерні ігри, то здогадався, що це може бути. Відчинив ящик. І дійсно там була СГД – снайперська гвинтівка Драгунова.

– Мушкети іно для паничів! – гримнув на мене Непийпиво, коли помітив гвинтівку у моїх руках.

– Тобі потрібно відбити напад чи ні? – роздратувалася цій догматичності Понамка.

– Слугам зась! – наполягав Непийпиво.

– Надзвичайна ситуація! Я беру відповідальність на себе! – Понамка була збуджена та рішуча.

– Нехай! – Непийпиво дуже зло подивився на мене, але погодився.

Я нагріб у кишені набої для гвинтівки, потім ще пістолет на випадок ближнього бою і пару гранат. Ми вибігли з башти на стіни. Побачили, що нападники вже вийшли з лісу і прямують до Застави. Неквапливо ідуть дорогою, тримаючи зброю напоготові. – Всім присісти! – наказав Непийпиво слугам, що збіглися на стіни з кинджалами та списами. Були перелякані.

– І що далі? – спитала Понамка.

– Будемо бити зі стін, – сказав Непийпиво. Я закрутив головою. Суперечити паничу не хотів, але й погоджуватися з такою дурістю не міг.

– На стінах нас перестріляють, як зайців. У них же можуть бути гранатомети, – зашепотів Понамці.

Ми сиділи на стіні, виглядали між зубців.

– Що пропонуєш? – спитала вона.

– Вийти з фортеці, залягти у кущах навпроти воріт. Коли бандити підійдуть, перестріляти їх там.

– Покинути фортецю?

– Ворота заблоковані, стіни високі. Фортеця встоїть, а ми зможемо вдарити в спину. Вони цього не чекають.

– Хороший план, – Понамка кивнула і пересунулася до Непийпива. Зашепотіла йому на вухо.

– Полишити фортецю? – скрикнув він. Понамка щось шепотіла далі. Непийпиво підозріло подивився на мене. – Се він таке позмишлив?

– Він, – не стала брехати Понамка. – Але він знає цю справу. Це він запропонував підпалити траву, коли ми билися з дикими.

– Сей? – Непийпиво здивовано подивився на мене, як дивився б я на песика, що забалакав зі мною по-людськи.

– Сей. Крася знається на цьому, і його план дуже хороший. А на стінах нас перестріляють.

Непийпиво замислився, потім виглянув, подивився на дорогу, кущі, де я запропонував залягти, оцінив мою пропозицію.

– Ну добре, напрод!

Ми відступили зі стін. Слугам Непийпиво наказав тримати браму. Прохід у ній був вже забитий возами, навіть якщо знести ворота, то не пройдеш. Я думав, що ми будемо спускатися зі стін на мотузках, але побігли до башти. Виявилося, що з Застави вів підземний хід. Навіть кілька, вони розходилися у різні боки. Ми побігли по одному, куди повів Непийпиво. Вийшли вже у лісі, відчинивши зсередини важкі двері, присипані торішнім листям. Я швидко обрав позицію, щоби було добре видно підхід до брами. Заліг з гвинтівкою. В мене було більше сотні набоїв. Мусило вистачити.

– Пане, – звернувся я до Понамки, бо Непийпиво був поруч і я мусив дотримуватися субординації.

– Що, Красю?

– Треба, щоб нападники не зайшли нам в тил. Якби ви удвох прикривали мене.

– Я буду слугу забороняти? – роздратувався Непийпиво.

– Він буде забороняти нас, а ми приймемо бій у лісі. Ходімо, – Понамка вміла знаходити потрібні формулювання. Вони побігли до лісу.

Я лежав. Озирнувся навколо. Трохи хвилювався, але знав, що робити, бо пройшов через сотні боїв, нехай і в комп’ютері. Завжди обирав снайперську гвинтівку. І вражав ворога здалеку. То знав тактику і стратегію такого бою. Коли почнеться стрілянина, то не можна залишатися на одному місці, бо вирахують і накриють. Перша порція пострілів, потім за тим поваленим деревом переповзти до пенька. Звідти ще стріляти. Потім повернутися. І он невеличким рівчачком пролізти ліворуч. Там буде третя позиція. А потім подивимося. Я приклався до гвинтівки. У грі простіше, береш зброю і стріляєш. А тут треба розібратися. Обдивився, вперся плечем. Головне міцно тримати, щоб не застрибала. Почав хвилюватися, переконував себе, що та ж сама гра, у якій я стільки разів перемагав. Перестріляю тих бандитів, і все закінчиться. Ні, я розумів, що ці хлопці не якісь там дурники, яких вибивати так само легко, як мішені у тирі. Вони озброєні і досвідчені. Хоча, можливо, у реальному бою так само не брали участі, як і я. Чортові бандити, що їм тут треба? Невже прийшли мститися за своїх перерізаних товаришів? Але на бандитів це не схоже, вони не мстяться, для них головне гроші тут і зараз. Гроші? Вони почули про суму, яку заплатили за диченят? Ні, не могли так швидко довідатися. Якісь відносини між Січчю та бандитами були. Можливо, торгівля. Потім бандити вирішили заробляти більше, наїхали на паничів і отримали шаблями по шиї. Тепер приїхали, не мститися, а досягати того, що хотіли.

Нарешті побачив нападників. Вони неквапливо ішли ланцюгом по дорозі. На відстані один від одного, тримали автомати напоготові, озиралися. На стінах всі слуги принишкли. Я узяв на приціл одного з бандитів. Але стріляти ще зарано. Нехай вийдуть усі. Поки тільки рахував. Окрім автоматів, у них були два кулемети, ще у двох за спинами гранатомети. Вісімнадцять. Припливло більше. То частина залишилася на пристані. Мабуть, охороняють корабель. Це погано. Добре б було покласти тут їх усіх.

Ось один зі слуг кинув списа. Дурень, треба було підпустити поближче, а так спис застряг у землі, а бандити почали стріляти по стінах. Слуги тепер і не висовувалися. Один з бандитів присів з гранатометом навпроти брами. Не заважав йому. Краще хай вистрелить у ворота, аніж у мене. Я узяв на приціл другого бійця з гранатометом. Чекав і вистрелив майже у ту саму мить, що і бандит. Граната вибухнула і виламала у воротах велику дірку. Мабуть, у бандитів був план, що кілька залишаються і стріляють по стінах, а інші заходять всередину і добивають залишки гарнізону. Але я збирався завадити цьому плану. У пострілі гранатомета мою гвинтівочку не було чути, а бандит з гранатометом впав. Я цілив у спину, до них не більше 200 метрів, з такої відстані мусило пробити і бронежилет, тим більше ззаду. Бандити побачили товариша, який впав, підбігли до нього, я на це і розраховував. Вони скупчилися і стали чудовою ціллю. Вистреляв всю обойму, трьох-чотирьох вбив точно, ще кількох поранив. Поки міняв магазин, бандити попадали, розповзлися на всі боки, почали стріляти. Не побачили, де я, то просто сікли по кущах. Зі стіни вилетіло кілька списів. То бандити змушені були стріляти і по стінах. Мені було добре видно лебедиків. Ось цілив в одного, ще одного, третього. Якби не бронежилети, я б їх там всіх поклав, а так на деяких доводилося витрачати по кілька пострілів.

Запрацював кулемет. Не міг і голову підняти, кулі сікли гілки наді мною. Поплазував на позицію ліворуч. Змінив план на ходу. Опинився поза зоною обстрілу. Шукав кулеметника. Його треба було прибрати, бо під його прикриттям бандити відступили від стін. Ага, он він, не жалів набоїв. Я прицілився. У голову. Постріл. Не влучив, але він припинив стріляти, мабуть, злякався, куля пролетіла зовсім поруч, принишк до землі. Я вистрелив нижче, ще нижче. Є. Кулеметник навіть не встиг відновити вогонь. Готовченко. І поруч впав ще один бандит, який хотів підхопити кулемет. Ну все, хлопчики, ви мої. До кущів, де б вони могли сховатися, сотня метрів. Вони як на долоні, як би не втискувалися до землі, я збирався вбивати їх по одному.

Тільки встиг відчути смак перемоги, як побачив, що бандити щось кидають у мій бік. Гранати? Та начхати, не докинуть. Вибух далекувато від мене, осколки свистіли, але десь високо. Нічого страшного, але вибухи підняли хмару пилу. Стало погано видно. Стріляв більше навмання. Одного таки підстрелив, судячи з зойку. Ще вибухи і ще. Коли нарешті пісок опав, побачив, що бандити встигли відступити до кущів. Чорт забирай! Стріляв їм услід. Мені спочатку відповідали, а потім припинили. Бандити вирішили відступати. Правильно вирішили. Добив їх поранених, які не змогли втекти. Я не вбивця і не людожер, просто не хотів залишати небезпеку в тилу. Вже коли дострілював, зрозумів, що це ж живі люди. Стало неприємно. Здається, я зробився схожим на паничів, які так само легко вбивали і вважали, що це правильно. Не правильно.

– Ну що тут? – спитала Понамка, я аж злякався, так вона непомітно підійшла.

– Он, постріляв, – показав я. – А залишки відступають до пристані.

– Один, два, три… – Непийпиво, який теж підійшов, рахував. – Ти вбив тринадцятьох!

Він подивився на мене водночас і з підозрою, і з захватом.

– Ти кращий за слугу! Але про це пізніше, зараз треба добити їх!

– Вони озброєні, – намагався вгамувати я панича.

– Вони вабоїли братів наших! Мусять загинути! Напрод! – Непийпиво кинувся бігти з кущів на дорогу, я стрибнув, ледь встиг схопити його за ногу і повалити.

– Ні! Ні! На дорозі нас легко вбити! – закричав я, коли побачив, що Непийпиво заніс наді мною шаблю.

– На дорозі ми дійсно будемо як на долоні. Треба йти кущами, – підтримала мене Понамка.

Непийпиво заричав від люті, але ж розумів, що моя порада слушна.

– Ходімо! І не смій більше чіпати мене! – наказав Непийпиво.

Ми побігли кущами у бік пристані. Якби бандити зробили засідку, то нам би був кінець. Залишалося тільки сподіватися, що вони заклопотані порятунком. До того ж Непийпиво біг попереду і мав прийняти на себе перші кулі. Потім я зупинився. Непийпиво та Понамка зникли у кущах, а я побіг до фортеці. Все ж просто. Бандити спробують втекти на кораблі. І той корабель кулями не візьмеш, потрібно щось серйозніше. Гранатомет! Він лежав зараз перед брамою Застави, серед трупів бандитів. Я мчав кущами, гвинтівка за спиною, у руках тримав пістолет. Про всяк випадок.

Ось лісок закінчився, попереду була Застава. Я зупинився. Лячно було вибігти на відкриту місцину. А що, як хтось з бандитів залишився і чекав? Але вони мусили бігти до свого корабля, а не сидіти тут. Хай йому грець!

Побіг. Тиша, жодних пострілів. Онде бандит з гранатометом. Біля нього трупи товаришів. Я посміхнувся. Добряче їм вмазав. Не любив бандитів, ще з колонії, де мені від них було багато неприємностей. Найгірші були охоронці, а потім блатні, які розповідали всім, які вони круті і незалежні, а самі служили адміністрації. І добре, що їх постріляв! Зняв гранатомет зі вбитого. І відчув погляд. Зі стіни. Хтось із слуг. Я озирнувся і побачив спис, ще летів зі стіни. Ледь встигнув відстрибнути, спис встряв у землю майже там, де стояв я. Ще один спис полетів. Я схопив автомат одного із вбитих і дав чергу.

– Ви що, подуріли? Свого не пізнаєте! – закричав на слуг. – Скаржитимуся моєму пану, самому Набоці, він вас провчить!

Чи постріли вплинули, чи мій крик, але списи більше не летіли зі стін. Я побіг з гранатометом до пристані. Їхати туди верхи було легко та швидко, але бігти з гвинтівкою, гранатометом, пістолетом і набоями важко. Я швидко почав задихатися. З бігу перейшов на ходу, потім і зовсім зупинився, щоб перевести подих, бо серце вистрибувало з грудей, піт заливав очі. Коли почув стрілянину. Спочатку автомати. Один, два, більше. А потім загримів кулемет. Здається, важкий. Я знову кинувся бігти, хоч не мав сил. Ледь-ледь добіг до пагорба, за яким пристань. Поліз на гору.

– Тримайся, Непийпиво, тримайся! – пізнав голос Понамки. Біг до них.

– Понамко, це я! – попередив, щоб не вистрелила.

– Красю, де ти подівся? – кричала вона розлючена.

– Бігав за гранатометом! – хрипів я, нарешті побачив її у кущах. Вона сиділа над скривавленим Непийпивом, намагалася зупинити кров одразу з кількох кульових ран.

– Де бандити? – спитав у неї.

– Вони сіли на корабель і попливли. Ми намагалися їм завадити, вбили кількох, але вони вдарили з кулемета, поранили Непийпиво.

– Вони усі відпливли?

– Так, усі.

– Все одно я буду охороняти тебе, – сказав я, бо з Понамкою було якось затишніше.

– Ні, в тебе гранатомет, потопи їх, щоб не один не втік! – закричала Понамка. І тут я відчув, що в мені розгорівся мисливський азарт. Я хотів добити їх!

– Добре, так і зроблю!

Побіг на берег. Але корабель вже зник за поворотом ріки. Нічого. У джур був пост, де вони чатували наближення човнів та кораблів. До посту мусила вести стежка. Шукав її, знайшов і побіг. При всій зброї. Гранатомет у лівій руці, пістолет – у правій, гвинтівка скакала за спиною. Ось і пост. Зроблений дуже добре, на невеличкому пагорбі, що нависав над річкою. Заплетений диким виноградом, він був геть непомітним. А ось стріляти з нього було зручно. Я прицілився з гранатомета. Тепер залишається тільки чекати. Думав, що чекатиму довго, бо ж бандитів залишилося небагато, а гребти їм проти течії, коли несподівано почув гуркіт двигуна. Ось і корабель виплив на середину річку. Виявляється, бандити встановили двигун та гребний гвинт! Ну мудрагелі! Тепер пливли, самі поховалися у трюмі. Мабуть, боялися обстрілу з берегу. Один з бандитів сховався на носі і кричав куди брати, ліворуч чи праворуч. Пливли не так щоб швидко, бо ж корабель важкий, але легко долали течію.

Я чекав, поки корабель повернеться до мене бортом, якраз навпроти поста. Прицілився і вистрелив. Хотів влучити трохи нижче ватерлінії, а потім злякався, що не вцілю і граната піде у воду, то влупив у кормову частину, де мусив бути двигун. Корабель не броньований, вистачить і цього. Вибух, крики, корабель здригнувся і завмер, а потім на ньому спалахнуло полум’я. Здається, там були баки з паливом. Вибух, і ось вже весь корабель охопило полум’я. Я схопився за гвинтівку. Бандити в палаючому одязі почали стрибати у воду. Спокійно вбивав їх. Це було неважко, бо ж з води стирчали голови, я і бив по них, наче по мішенях у тирі. Один, другий, третій, четвертий. Вони чули постріли, пірнали під воду, щоб сховатися, але дихати-то треба. Виринали і отримували кулю від мене. А ось ще один закричав і пішов під воду, хоч я не встиг у нього вистрелити. Вода завирувала, бандит випірнув, страшно заверещав і знову зник під водою. Чудовиська? Так, якісь річкові чудовиська добивали бандитів. Їх залишився з десяток, але до берега доплив лише один. І того б з’їло чудовисько, але я вбив величезну рибу з гігантськими щелепами, що переслідувала чоловіка. Бандит виліз на берег.

– Здаюся, здаюся! – верещав він. Російською.

– Лізь на гору! – наказав я.

Він поліз. Переляканий, дебелий. Тримав його на прицілі. Ось він виліз.

– Лягай на землю! – наказав я, і якби він не ліг, я б пристрелив його і миті б не вагався. Але він повалився на землю, наче підкошений. – Руки за спину!

Він все виконав. Я вдарив його прикладом гвинтівки по потилиці. План був такий, щоб він знепритомнів, я б зв’язав йому руки, потім би і поговорили. Але бандит був міцний, то тільки застогнав, але не знепритомнів. Зрозумів, чого я хочу.

– Не бий більше! В’яжи руки і все! – він тримав руки за спиною, щоб мені зручно було в’язати.

– Падло, рипнешся, пристрелю! – я приставив пістолет йому до потилиці.

– Не рипнуся, не рипнуся! – запевнив він.

– Тепер зніми ремінь. Тільки лежачи!

Він зняв. Дебелий мужик, накачаний. Звісно, менший, аніж дикі, але серед людей так справжній амбал. Був без бронежилета, мабуть, встиг скинути, бо розумів, що з ним важко пливти.

– Поклади на землю. Лежи, руки за спиною.

Він робив все, що я казав. Зв’язав йому руки міцним ременем. Ось так краще. Ще раз подивився на ріку. Палаючий корабель затонув біля берега, вода вгамувала вогонь. Річкові чудовиська доїдали залишки тіл вбитих. Здається, жоден з бандитів не втік.

– Ходімо, – наказав я. Перезарядив про всяк випадок гвинтівку, бо там залишалося усього два набої. Полонений похапцем піднявся, і ми пішли стежкою.

– А що зі мною буде? – спитав невдовзі бандит.

– Допитають, а потім відпустять, – збрехав я, бо мені не потрібно було, щоб полонений зрозумів, що його пристрелять.

– Брешеш. Не відпустять же, – здогадався бандит.

– А звідки ви тут узялися? – спробував я змінити тему, палець тримав на гачку.

– Відпусти мене, мужик. На фіга я тобі? Скажеш, що всі потонули. Як перевірити?

– Та міг би і відпустити, але звідси ти нікуди не дінешся.

– Дінуся! Ти відпусти, а я вже дінуся!

– Ні. Зараз приведу тебе до мого начальника, а вона вже вирішить.

– Вона? Тобою що, баба керує? – з презирством спитав бандит і розлютив мене.

Я різко вдарив його в спину прикладом, він втратив рівновагу і гепнувся. Я почав бити його ногами. Ледь зупинився. Відійшов.

– Думай, що кажеш. Не баба, а пані Понамка! – крикнув йому. А сам подумав, що влада отруює людину. Ось зараз влада в мене, і як же я легко повалив людину, почав топтати ногами. Мені це навіть сподобалося. Чорт! Відчув огиду до себе. – Вставай!

Бандит важко підвівся, стогнав.

– Чому ви припливли сюди? – спитав я.

– Нас найняли. Сказали, що треба розгромити якихось селюків, що заважають бізнесу.

– Якому бізнесу?

– Я не знаю. Якомусь хорошому бізнесу. Бо нас найняли, купили нам зброю, той корабель, це ж все дорого.

– Хто ти і твої товариші?

– Та різні пацани. Дехто з Ростова, дехто з Кавказу, але більшість з Москви. Бійці з різних бригад.

– І хто вас зібрав?

– Дядя Алім.

– Хто це?

– Ну, одна авторитетна людина.

– Наскільки авторитетна?

– У Москві дуже авторитетна.

– І що він запропонував?

– Він нічого не пропонував, бо він дуже поважна людина, ми його і не бачили. З нами балакали його бригадири, які сказали, що десь на Україні якісь селюки підняли хвіст, прирізали кількох братків, треба поїхати і навести лад. Сказали, що прикриття від влади буде, то можемо місити, не озираючись.

– І який був план?

– Перестріляти місцевих і узяти фортецю.

– Для чого?

– Не знаю. Наказ був узяти фортецю і тримати.

– Хто вами керував у поході?

– Семен Лапа та Ахмед, він звірами керував.

– Що за звірі? – не зрозумів я.

– Та з Кавказу, здебільшого чеченці.

– Скільки вам заплатили?

– По три тисячі авансу, потім обіцяли платити по триста баксів за кожен день плюс по закінченні справи десяточка премії. Слухай, а що це за краї? Ми сюди пливли, навіть хутора не бачили жодного. Наче, мля, Сибір.

– Ваш один загін чи ще пливуть?

– Один начебто. Слухай, відпусти, а? Я ж все тобі розповів і…

– Мужик, ще раз скажеш «відпусти», пристрелю і піду далі, – перервав я його.

Ми були вже неподалік від пристані. У кущі з ним іти не хотів, то наказав лягти на пісок. Зрізав з нього сорочку, зв’язав нею ноги.

– Сіпнешся – пристрелю.

– Та куди мені сіпатися, братішка!

Я пішов у кущі. Там Понамка все поралася біля Непийпива.

– Де ти взяла бинти та йод? – здивувався я.

– У торбі одного з бандюків був санітарний пакет. Що у тебе?

– Корабель потопив. Всіх перестріляв, окрім одного. Його привів, можна буде допитати.

– Молодець.

– А що з ним? – я присів біля Непийпива.

– Дві кулі вийшло, а дві залишилося у тілі. Треба їх видалити, подивитися, що там з внутрішніми органами. Тут лікар потрібен. Щоб операцію зробити, – вона зітхнула.

– Слухай, Понамко… – дещо пригадав я.

– Що? – вона подивилася на мене. – Ну, кажи!

– Здається, лікар був серед полонених, яких ми вранці схопили.

– Що? – Понамка підхопилася.

– Треба його повернути. Звісно, може, він зубник чи психолог, але шанс є.

– Красю, ти впевнений?

– На сто відсотків ні, але, здається, чув, коли їх про фах опитували. Нехай всіх полонених повертають. Серед них цілком може бути лікар, і не один.

– Зараз же мчи до Застави і накажи все зробити!

– Понамко, мене не послухаються, я усього лише слуга. Тільки тебе послухають. Їдь, а я посторожу Непийпиво та полоненого.

– Я швидко, Красю!

Вони побігла.

– Спіймай собі коня, так швидше! – крикнув їй. Вона не відповіла. Я подивився на Непийпива. Одна рана на руці, нічого страшного, одна на плечі, теж можна не рахувати. А ось дві у тулубі. Когось іншого ці рани вбили б, але Непийпиво – міцний. Хрипко дихав, лежав непритомний, будь-що тримався за життя.

Хотів перетягти його з кущів, але подумав, що поранення важкі, краще дарма не тягати. Тихенько пішов до краю кущів. Мій полонений борсався у піску, намагався звільнити руки. Коли почув, що я іду, то застиг. Я присів біля нього. Озирнувся. Весь схил берега був у тілах. Здебільшого паничі та джури, зустрічалися і слуги. Спочатку перший загін, трохи далі другий, який примчав на допомогу з Застави. Он біля самої води кілька вбитих бандитів. Це ті, кого поклали Понамка з Непийпивом. У одного з нападників рука впала у воду. І ту руку почало смикати якесь чудовисько. Я вистрелив, і чудовисько зникло.

– Слухай, відпусти, га, – почав своє ниття бандит. Голомозий, товсторукий, схожий на ведмедя. Такого у бійці голіруч не зупиниш, бо він наче танк.

– Чим ти займався у Москві?

– Та по-різному. Відпусти, на фіг я тобі?

– Що значить по-різному?

– Ну, те і значить. У мене свої справи малися, пацанам допомагав, коли треба було.

– І чому вирішив сюди поїхати?

– Бо мене менти шукали. Там фігня вийшла, я одного лоха притиснув, а у нього родичі в московському уряді. Спустили на мене ментів, довелось ховатися. А тут ця робота. Подумав, що і бабок зароблю, і менти заспокояться. Тим більше, кілька знайомих пацанів теж їхало. І дядя Алім – серйозна людина. Я на нього вже працював, ми кар’єр один захоплювали йому. І заплатив тоді, і від міліції відмазав. Все, як треба. Ось і зараз. Його бригадири сказали, що селюки борзі, але тільки при ножах, навіть рушниць не мають. А у нас автомати, броніки, все, як треба. Думали, покоцаємо їх, і все. А тут ти. Звідки ти такий узявся?

– Скільки ви пливли сюди?

– Вчора зранку вийшли.

– На веслах чи на двигуні?

– На двигуні. На весла вже сьогодні вранці сіли, щоб вас не перелякати.

– А як сюди допливли? Там же русел у річки багато?

– А ми лівого берега завжди трималися. Тільки ліворуч пливли. Ось так і допливли. Слухай, відпусти мене, а я потім за тебе слово скажу.

– Кому?

– Людям дяді Аліма.

– Де ти їх тут знайдеш?

– А ти думаєш, він відступить? Ні, дядя Алім не відступає. Він своє візьме. І якщо тут йому щось знадобилося, то буде його. Це вже не сумнівайся. То відпусти мене. А я потім тобі допоможу.

Я засміявся.

– Слухай, ти ж бандит, – сказав полоненому.

– Я – чесний бродяга, – відповів той гордо.

– А я – лох. І для такого, як ти – справа честі мене обшустати. То не свисти ні про яке слово, стули пельку і не рипайся.

– Слухай, я…

– Ще одне слово або рух, буду бити. Морду в пісок і лежати. Давай!

Бандити добре відчувають настрій, то і цей товариш швиденько уткнувся писком у пісок і замовкнув. Я пішов до Непийпива, той досі був живий. Сидів біля нього, іноді виглядав з кущів, щоб подивитися, як там полонений. За деякий час почув тупіт. Наче цілий загін мчав. Ага, попереду Понамка, за нею слуги на мулах. Їм Понамка наказала зібрати всю зброю, потім тіла загиблих. Окремо паничів та джур, окремо слуг, окремо бандитів. Слуги виконували всі її накази.

– Я сповістила курінь Деркача. Там рабів повернуть і поженуть сюди. Скоро прийде допомога. А поки треба перевезти Непийпива.

– Краще б не чіпати його, бо важкі рани. Нехай лікар спочатку подивиться, – сказав я.

– А якщо дощ?

– Накажи слугам зробити навіс, під навісом стіл, на нього покласти Непийпиво і охороняти. А потім як лікар скаже.

– Правду кажеш, Красю, – вона швидко наказала, що треба зробити. Кілька слуг помчали до Застави по сокири.

Понамка спитала про полоненого. Я підвів її, почала його допитувати. Але він говорив те саме, що і мені. Дивився на Понамку зверхньо. До першого удару правою. Гепнувся і одразу почав поважати. Навіть намагався улещати. Я все одно тримав його під прицілом, бо анітрохи не довіряв. За деякий час прибув загін з хутора Соломахи. Два десятки паничів і до півсотні джур. Паничі з автоматами. Виявилося, що в них на всіх куренях була сучасна зброя. Понамка пішла їм назустріч. Паничі зістрибнули з коней, почали бігати навколо трупів загиблих братів. Аж ричали від гніву. Ледь не вбили полоненого, у мене забрали зброю, бо я ж слуга, а пістолет не можна брати навіть джурам.

До вечора прибули загони з прикордонних башт, куренів Білика, Деркача, Мухи та Горба. Тіла загиблих паничів сховали у прохолодних підвалах Застави. Чекали на паничів зі всієї Січі. Шепотілися, що таких величезних втрат Січ ще не зазнавала. Спочатку битва з дикими, тепер ось ця бійня на Заставі. Я був дуже зморений, спитався у Понамки і пішов спати.

Вночі мені снився бій. Я знову був зі снайперською гвинтівкою. Стріляв, стріляв, стріляв, вибивав бандитів десятками, але їх не меншало, вони лізли і лізли, насувалися все ближче, вони були вже поруч, я стріляв ледь не чергами, а вони все сунули, аж поки я не прокинувся. Переляканий, спітнілий. Заспокоїв себе, що це був просто страшний сон. Далі все буде добре. Мені дуже хотілося у це вірити.

Розділ 10

Суд

Я прокинувся, коли вже було світло. Вийшов з хати, щоб умитися, коли побачив, що за мною ідуть троє слуг з прибулих загонів. Я вмився і пішов до Понамки, щоб дізнатися, чи не хоче вона чогось. Троє слуг пішли за мною. Дивилися не те щоб нахабно, але трохи вороже. Біля дверей до башти паничів стояли джури. Я сказав, що іду до Набоки. Один з джур побіг всередину, згодом повернувся, і мене пропустили. Слуги залишилися на вході, але до Понамки мене повело двоє джур. Біля її кімнати сиділо троє паничів. Я зайшов всередину. Понамка якраз відпрацьовувала удари, розминала ліву руку, синці з якої вже майже зійшли.

– О, Красю, привіт. Якраз подумала, що хочу їсти, – вона була весела та бадьора.

– За мною ходять. Слуги і джури. Що трапилося? – я був стривожений.

– Не знаю, за мною теж. Але то неважливо. Рабів повернули, там виявилося аж троє лікарів, вони прооперували Непийпиво, вийняли кулі. Кажуть, що в нього є шанс вижити. Він міцний, я вірю в нього.

Я хотів спитати, чи виживемо ми, але не став. Такі розмови вести краще у чистому полі, без жодних свідків. Вийшов, джури провели мене до входу, слуги до хати з припасами, там узяв на сніданок Понамці копченої риби, хліба, пива та горішків у меді, з чим повернувся в супроводі конвою. Понамка все швидко з’їла і відпустила мене. Я пішов. У дворі побачив, що тіла паничів виносять з підвалів. Самі паничі і несли тіла вбитих товаришів. За стіною вже нагорнули великий курган з дров, на який складали трупи. Згори паничі, знизу джури, слуг вже закопали просто в полі, та їх серед вбитих було небагато. А ось паничів я нарахував 72 і більше сотні джур. Дуже багато. Між тим до Застави продовжували з’їжджатися загони з куренів. Ці вже були без вогнепальної зброї, лише з шаблями та списами. І взагалі, вогнепальна зброя зовсім зникла, мабуть, її сховали у підвали. З автоматами були тільки паничі та джури, які чергували на ріці. Готові були зустріти нових гостей.

Останнім до Застави прибув загін з фортеці Чорних печер. Усі паничі вийшли з стіни і стали навколо кургану з дров. Біля двох сотень паничів і кілька сотень джур. Вийшов вперед Манжела, отаман фортеці у Поганих землях.

– Була борня, і загинули брати наші. Жоден не звонпив, не згонзив! Всі язвени спереду. Валчили і загинули анімушно, як те і належить козакам славним! Радо зустріне Ісус Кривавий нових козаків свого воїнства янгольського, прийме братів наших Небесна Січ! Слава Ісусу Кривавому!

– Слава! – закричали паничі.

– Жегнайте, браття, нехай шлях до неба вам буде латвий!

Манжела махнув, і кілька паничів підпалили дрова. Вогонь швидко розбігся курганом і за хвилину вже палав у повну міць. Паничі стояли понурим колом поруч, не відходили, хоч жар припікав та й пахло неприємно. Паничі терпляче чекали, поки перегорять дрова і тіла. Потім розвіяли попіл у степу, лісі та на ріці. Після цього, зазвичай, мали би бути поминки, але ніхто не накривав столів і не чутно було, щоб смажили кабанів.

– А тепер слуги нехай йдуть, – наказав Манжела, і всі слуги похапцем побігли до Застави. Я теж. Помітив, що троє слуг так за мною і чатують. Пішов на кухню, спитав чаю. Мені налили кухоль. Відчував погляди. На мене дивилися як на небезпечного чи підозрілого. Не розумів чому. Краєм вуха чув якісь розмови, але коли підходив, то слуги замовкали і розходилися. Намагалися триматися від мене на відстані, окрім тих трьох, що ходили за мною, схопившись за руків’я кинджалів. Сів пити чай, помітив, що частину слуг роззброїли і зігнали всередину двору. Серед них був і Сашко. Поранений у плече, сидів тепер, похнюпивши голову. Так розумію, що це були ті слуги, які поскакали з паничами на пристань, а потім врятувалися від знищення. Мабуть, тепер їх підозрювали у зраді, а це був страшний злочин на Січі. Намагався не думати про їх долю, смакував чай, хоча який там смак, коли тхнуло паленим м’ясом.

– Слухай, а що робиться? – спитав полонений бандит. Він сидів зі зв’язаними руками, весь у синцях. Хтось із паничів добре його побив.

– Закрий рота, – сказав йому, бо не хотів говорити.

– Дарма ти так зі мною, я…

Підняв кулак, і бандит вмить замовк. Я прислухався. З-за стін було чутно, що хтось гучно говорив на зібранні паничів, але слів не розібрати. Можливо, там вирішувалася моя доля, я мусив хвилюватися, про що ж там балакають, але навіть не намагався дослухатися. Будь що буде. Я відчув втому. Господи, я – тихий офісний щур – потрапив у такі ось бувальці, де міг вже купу разів померти, виживав лише дивом, отримував рани та травми, а тепер заморився. Збайдужів. Таке буває. Я бачив у колонії людей, які байдужіли. Вони швидко опускалися на дно, а далі гинули. Бо є такі прокляті місця, де навіть щоб залишатися на поверхні, треба відчайдушно гребти. Так було у колонії, так було тут, на Січі.

Допив чай і пішов у туалет для слуг. Звичайна будка над вигрібною ямою. Цікаво, чи паничі теж ходять у такі, чи для себе зробили щось схоже на каналізацію? З будки почув розмову. Не по-тутешньому, а по-чужинськи, тобто по-нашому. Визирнув, побачив трьох чоловіків у синцях. Сиділи на землі, скуті кайданами. Раби. Що тут роблять раби? А, здається, це лікарі, які оперували Непийпива. Говорили між собою, що, може, і виживе, але шансів небагато.

Я б заговорив з ними, але по мене прибігли двоє джур. Були серйозні і схвильовані. Забрали кинджал і повели. Через браму за Заставу, потім у коло паничів. Вони строго дивилися на мене. Всі ці сотні паничів. Я шукав поглядом Понамку. Он вона. Стояла при шаблі, дивилася грізно. Жива. Потім побачив Яроша, панича з прикордонних башт, який був проти опаничення Понамки. Тепер он стояв роздратований. Між Ярошем та Понамкою стояв Манжела з фортеці Поганих земель.

Я зрозумів, що зараз мене будуть допитувати. Ми не домовлялися з Понамкою, що говорити. То коли спитають, буду говорити правду. Все, як було. Джури поставили мене на коліна. Я присів на п’яти.

– Якщо будеш кламати, будеш вабоєний, – звернувся до мене Манжела. Я схилив голову. – Виповідай, що зранку було?

Я розповів. Все від початку до кінця. Збрехав тільки в одному місці: сказав, що узяти зброю мені наказав Непийпиво. Понамка слухала мене і кивала. Здається, поки говорив все правильно.

– То ти хочеш сказати, що се ти вабоїв усіх цих чужинців? – гнівно спитав Ярош, коли я закінчив. – Десятки братів наших загинули і не змогли вабоїти жодного з чужинців, а якийсь мерзенний слуга самотужки здолав їх! Се кажеш?

– Кажу, що лише слуга я, пане. Пан Непийпиво розсказав мені узяти мушкет, і я узяв. Непийпиво розсказав мені залягти і стріляти, якщо чужинці спробують атакувати фортецю. Я виконав все, що він наказав.

– Чому Непийпиво дуфав тобі мушкет, а не стріляв сам?

– Хіба я можу осягнути задум панича? Моя справа – виконувати, я ж слуга!

– Кламаєш ти, песе брудний!

– Не можу казати супроти панича, – смиренно схилив голову.

– Це не слуга, а змій окрутний! – Ярош вихопив шаблю і кинувся до мене. Я підняв голову і дивився на панича у дивному стані. Наче закляк. Бачив його рухи, Ярош здолав відстань між нами за кілька стрибків, ось вже заніс шаблю.

– Яроше! – гримнув Манжела. – Се слуга брата Набоки.

– Він нам не брат! – заверещав панич.

Понамка вихопила шаблю.

– Образа честі! – закричала моя добра панна у такому гніві, що стала схожа на богиню смерті.

– Се все вона! Вона! Ізрадила Січ чужинцям, ронила братів наших! – відповів Ярош.

– Образа честі! – повторила Понамка і пішла на Яроша. Той повернувся до неї.

– Загамуйтеся! Зараз суд, на суді не можна валчити, – сказав Манжела, але йому довелося ще крикнути. – Загамуйтеся!

Тоді тільки супротивники зупинилися.

– Вона – враз Січі! Потребно розпаничити її і шаблі лишити! – закричав Ярош.

– Цю шаблю мені дав Набока, і я присягнулася не зганьбити його! Хочеш мою шаблю, спробуй забрати! – відповіла Понамка. Ярош несподівано кинувся на неї. Блискавичні удари, вона відбила напад і атакувала сама.

– Переставайте! – крикнув Манжела і став між ними. Шаблі не вихоплював. Але ніхто не наважився рубонути січового суддю. – Той, хто зараз не опустить шаблю, буде вразом Січі!

Подивився на Понамку та Яроша. Важко і розгнівано. Вони опустили шаблі і позадкували, не поверталися один до одного спиною.

– Брате Яроше, твої замьоти зєло нужні. Чи маєш, що приточити? – спитав Манжела, коли побачив, що бійку припинено.

Ярош вийшов у середину кола паничів. Жилавий, сильний, схожий на отруйну змію, що в будь-яку мить здатна завдати смертельного удару.

– Вона – чужинка! Вона прибула сюди на залізній птасі! Що їй тут справувати? Для чого вона стала паничем? Причепилася до брата Непийпива, вандрувала Січчю, жеби вивідати все! А ще слуга сей при ній! – він кивнув у мій бік. – А потім вони приспєлі на Заставу. Вона сповістила чужинців, і ті валчили, вабоївши багатьох братів наших! Опісля сього не угонзнула вона, а залишилася, жеби згладити Січ! Як так могло статися, що загинули всі паничі, опроч неї? Ще є Непийпиво, який язвен барзо. Жодного послуху не залишила! Нужня вона, дуже нужня! Мусимо потребити її, доколя вона не потребить нас!

Ярош повернувся у коло.

– Чи є тобі, що тушити, брате Набоко, – спитав Манжела.

Понамка вийшла на середину кола.

– На брехню важко відповідати, але ще важче відповідати на зухвалу брехню. Те, що сказав він, – Понамка кивнула у бік Яроша, – маячня. І я нічого не буду відповідати на неї, бо слова вони однакові, хоч брехливі, хоч правдиві, вони звучать однаково і вимовляються однаково. То я казатиму не про слова, а про справи. Дехто з вас бачив, як я заслужила право стати паничем на прикордонних баштах. Я чесно вбила чудовиськ. Багато з вас бачили мене під час битви з дикими. Я розповіла вам про те, що відбувалося тут, ви на власні очі бачили наслідки. А тепер кожен з вас зможе зрозуміти, чи є у звинуваченнях Яроша хоч дещиця правди, чи це нахабна брехня слабака.

Понамка повернулася у коло. Манжела озирнувся.

– Що ж, браття. Чи бажає хтось ферувати?

– Я бажаю, – підняв руку один з паничів. Здається, його звали Зубатий, він був теж з прикордонних башт. Вийшов, утер свої розкішні вуса. – Давно вєдаю брата Яроша і трохи брата Набоку. Але серце моє крається, бо після того, що тут пролунало, не бути їм вже братами. Хтось померти має. Але я не знаю, хто. Я вірю словам брата Яроша. Але я бачив, як брат Набока заслужив опаничення. І я бачив, як валчив він з дикими. Якщо він прийшов, жеби згладити Січ, тоді для чого він рятував коругви наші у брані з дикими?

– Він нікого не рятував! Нас рятували наше менство і сила! – закричав Ярош.

– Я був там і я бачив се. Якби Набока не перевидав Непийпиву підпалити степ, не вєдаю, який бі фініс мали! Але вєдаю, що братів наших загинуло б венцей. А Набока потім валчив поруч з Непийпивом, звитяжив файно, вабоїв багатьох диких. Чи може ворог Січі так валчити за Січ? Звонплю я, не вєдаю. Потім Застава. Набока міг легко згонзити альбо добити Непийпива, жеби дійсно не залишити послухів. Але не згонзив, а рятував Непийпиво. Ніхто ж не звонпить у браті Непийпиві?

Зубатий подивився на паничів, ті дружньо закрутили головами. У Непийпиві ніхто не сумнівався.

– Ти щось залецаєш? – спитав Манжела.

– Тако залецаю. Треба зачекати. Коли брат Непийпиво живиться, то ми від нього вєдати будемо, яко тут все було, і тоді вже ферувати почнемо, як бути. Коли ж помре наш брат, тоді нехай шабля ферує, хто правий: чи брат Набока, чи брат Ярош. Шабля ніколи не гулить, бо шаблею водить Ісус Кривавий, Господь наш! Слава Ісусу Кривавому!

– Слава! – крикнули паничі і по-своєму перехрестилися.

– Рацію кажеш, брате Зубатий, – закивав Манжела. – Що скажете, браття?

Він несподівано вихопив шаблю. Інші паничі теж. Окрім Яроша та Понамки. Потім шаблі повернулися у піхви.

– Чи є хтось проти? – спитав Манжела.

Жодної шаблі.

– То нехай буде так. Ми почекаємо у сподіванні, що брат Непийпиво живиться. Нехай ті раби, що рятували його, прислужують йому. У цей час брат Набока буде в самотній вежі у курені Соломахи, а брат Ярош в самотній вежі куреня Деркача. Коли брат Непийпиво зможе говорити, тоді і буде суд. А як не живиться брат Непийпиво, то нехай буде шабельний суд.

Двоє джур, що були неподалік, підбігли до мене.

– А що справовати зі слугами у фортеці? – спитав хтось з паничів.

– А що справують зі слугами, які насмілилися живитися, коли пани їх загинули? – запитав Манжела. – Вабоїти! Всіх! Лише слугу брата Набоки залиште до суду.

Мене потягли до фортеці. Коли ми зайшли до Застави, джури вже дорізали останніх слуг. Кров з розпанаханих горлянок збиралася у калюжі, текла потічками. Жоден з приречених слуг навіть не спробував чинити опір чи хоча б втекти. Тим більше, жоден з інших слуг навіть не спробував допомогти товаришам. Слуги стояли осторонь і перелякано дивилися на різанину. Коли вона закінчиться, слуги приберуть трупи, вимиють кров і будуть радіти, що прирізали не їх. Ми проходили поруч, коли я помітив Сашка. Можливо, мені здалося, але в його очах були не страх чи відчай, а відраза. До цієї клятої Січі.

Загриміли замки, відчинилися двері, мене повели кудись у темряву, яку розрізали два смолоскипи стражників. Ось підвели до дверей, відчинили і штовхнули мене досередини. Двері зачинилися, ще було чутно кроки, а потім тиша. Я прислухався до себе. Наче не відчував чийогось погляду, але про всяк випадок спитав:

– Є тут хто?

Тиша. Нікого. Я витягнув руки, намацав стіну, почав потроху вивчати свою камеру у повній темряві. Камера була маленька, десь півтори метри завширшки і два завдовжки. Під однією зі стін намацав дошки, прибиті до дерев’яних колод. Здається, це було ліжко, скоріше нари. У кутку біля дверей намацав невеличкий глечик, від якого смерділо. Це був мій горщик. Стіни були складені з великих брил каменю, розхитати їх було неможливо. Але я спробував, обмацав усі стіни і підлогу, і стелю. Проте усюди було холодне та слизьке незворушне каміння. Я ще помацав двері, але вони були з товстих дошок, оббитих залізом. Я ліг на нари, скрутився і спробував заснути. Це вдалося, спав, аж поки не гримнули замки на дверях. Відкрилися не самі двері, а невелике віконце посередині.

– Імай! – гримнув хтось. Через віконце пробивалося кой-яке світло, бо у коридорі миготів смолоскип. Я простягнув руки, узяв шматок черствого хліба і миску води. – Давай гімна!

– Порожній, – відповів я.

Віконце зачинилося, залишивши мене у темряві. Почав жувати хліб. Він був твердий. Розмочив у воді, жував. Несмачний, здається, кукурудзяний, майже без солі. Трохи пожував і покинув, випив води та ліг. Заснути не міг.

Не знаю, скільки минуло часу, мабуть, багато, бо в мене вже боки боліли від лежання на голих дошках, коли я почув кроки. Потім замки загриміли.

– Одтворяй, барзей! – по голосу я одразу зрозумів, що це панич, більше тут ніхто не міг так розмовляти.

Двері відчинилися. Я підвівся, бо думав, що мене кудись поведуть, але мене збили з ніг джури. Поставили на коліна, заламали руки і примусили вклонитися паничу, який зайшов до камери.

– Ну що, мерзенний рабе, респектуй, яко все було скутечно! – Панич був молодий, гарячкуватий, я його не знав.

– Я все розповів на суді, пане.

– Ти кламав, правду кажи!

Джури почали заламувати мені руки. Я закричав. Не так вже боляче і було, але я вирішив не чекати.

– Слухай, песе! Ти все одно все виповіси! То краще зараз, аніж після того, як я тебе скалічу! – мені знову заломили руки, я закричав. – Виповідай!

– Я все розповів, пане! – заверещав я. Потім відчув тепло. Побачив, що біля панича поставили цеберко з жаринами. Панич встромив у них кочергу, і я зрозумів, що зараз мене будуть таврувати. З переляку одразу знепритомнів. Мене полили холодною водою, я застогнав, джури зірвали з мене сорочку, а панич приклав тавро до грудей. Я закричав і знову знепритомнів. Мене знову полили водою.

– Кажи, як твій панич пов’язаний з чужинцями! Кажи, що ви тут роззнавали? Кажи! – кричав панич.

Знову припік мене тавром. Не знаю, скільки все тривало, я кілька разів непритомнів, мене били, таврували, кричали. Панич обіцяв зарізати мене і штрикав шаблею. Коли я в черговий раз опритомнів, то вже поруч нікого не було. Тільки темрява і біль. Попечена шкіра дуже боліла. Я лежав на підлозі, на холодному камінні. Ледь здерся на нари. Було дуже боляче. Намагався не рухатися, бо при кожному русі біль від опіків ставав нестерпним. Лежав. Мріяв про те, аби заснути чи хоч знепритомніти. Але де там. І ще було страшно, що панич повернеться.

– Ти живий? – несподівано почув я шепіт. Аж смикнувся і застогнав. – Живий, – зрадів голос.

– Ти хто? – прохрипів я.

– Твій сусід, через стіну. Якщо можеш, підійди до лівого кутка, на висоті десь двадцять сантиметрів буде невеличкий отвір.

– Зараз, – прохрипів я.

Іти не міг, ноги не тримали, то рачкував. Ще подумав, що це може бути провокація, що… Скривився. Гірше все одно вже не буде. Головне не говорити зайвого. Всівся, мацав пальцями стіну. Ось і отвір, скоріше невеличка тріщина.

– Ти тут? – спитав сусід.

– Тут.

– По вимові чую, що ти один з чужинців.

– Ти теж.

– Так, я теж. Мене звати Ілля.

– Як?

– Ілля.

Я згадав, що саме через якогось Іллю опинився тут. Він, не він?

– Як ти сюди потрапив? – спитав я.

– Мене найняли налагодити систему зв’язку. Між куренями і фортецями. Обіцяли добре заплатити, та мене цікавили не гроші.

– А що?

– Ну, я був трохи причарований цими хлопцями. Вони ж круті: міцні, впевнені, з оселедцями, шаблями, розмовляли староукраїнською мовою. А я цікавився холодною зброєю, брав участь в історичних реконструкціях, до того ж був членом кількох націоналістичних організацій. Ми переймалися, що в української ідеї дуже мало прикладів успішного втілення. А тут наші люди, причому не якісь там холуї, як зазвичай, а справжні воїни. Ну, я і поїхав, хотів подивитися, що тут.

– А як опинився у підвалі?

– Так, що вони не визнали мене за свого. Сказали, що я слуга і не більше. Але я не хотів бути слугою!

– І вони не вбили тебе за це? – здивувався я.

– Ні, бо я їм потрібний. Час від часу щось у системі ламається, треба ремонтувати. Окрім мене, нікому. То заперли мене сюди. Коли потрібно, везуть до іншого куреня. Я ремонтую.

Якби не біль, я б вже підхопився і бігав камерою, бо випадково натрапив на того самого хлопця, заради якого ми з Понамкою тут і опинилися. Ось цей Ілля Нетудихата з «Оклунків-зв’язку», якого ми мусили знайти. Тепер знаємо, де він! Але це мене зовсім не радувало. Я застогнав.

– А ти міцний, – сказав Ілля. – Я думав, вони тебе таки зламають.

– Я говорив правду!

– Ти говорив не те, що вони хотіли почути.

– Я не міг брехати на свого пана!

– Бачиш, який ти відданий.

– А куди вони поділися, мої кати? Вони були, потім я знепритомнів, а потім у камері вже не було нікого.

– Прибіг якийсь панич і наказав забиратися та не чіпати тебе. Тобі пощастило.

– Нічого собі, пощастило! Та я схожий на пересмажену котлету! – роздратувався я.

– Говори тихіше, а то нас почують! – нагадав Ілля.

– Добре, вибач, – схаменувся я.

– А як ти сюди потрапив? – поцікавився сусід.

Розповів правду, але не всю. Мовляв, літали подивитися на Райгород, коли поверталися, пілот загинув через напад якогось змія, я ледь посадив літак, наскочили паничі.

– І вас не забрали у рабство? – здивувався він.

– Моя панна виявилася паничем, – розповів Іллі про подвиги Понамки.

– Ніколи не чув про таке! – здивувався він. – Слухай, а що відбувалося нагорі? Я чув постріли, вогнепальна зброя, автомати, кулемети, здається, навіть гармата стріляла. Що це було?

– Припливли якісь бандити. Хотіли захопити Заставу.

– Для чого?

– Не знаю. Але збиралися саме захопити і тримати її. Такий у них був план. Та вони не чекали, що тут є сучасна зброя.

– А вона є? – здивувався Ілля.

– Є. Гвинтівки, автомати, кулемети, гранатомети. Багато набоїв.

– Нічого собі! Жодного разу не бачив!

– Паничі ховають сучасну зброю.

– Чорт! А я думав, що це міліція чи армія прийшли, сподівався, що звільнять! Мені вже набридло сидіти у темряві з ошийником!

Ілля говорив небезпечні речі, то я вирішив помовчати.

– А що ти будеш робити далі? – спитав він.

– Що скажуть.

– Не хочеш звідси вибратися?

– З підвалу?

– Ні, з цієї чортової Січі!

Знову нічого не відповів. Краще мовчати. Бо до мовчання важче причепитися, аніж до слів.

– Ти, дивлюся, обережний, – прошепотів Ілля.

– А отой зв’язок, що ти робив, він накриває всю Січ? – змінив я тему розмови.

– Так, усю. У кожному курені, фортеці чи башті є по радіоточці. Раз на годину чергові виходять в ефір, доповідають, чи все спокійно. Можуть виходити і терміново.

– Дивно, паничі так не люблять нічого нового, але сучасну зброю мають і зв’язок налагодили.

– Мабуть, це на випадок нападу ззовні. Щоб не бігти з шаблею на танк. А зі зв’язком і в повсякденному житті зручно. Раніше доводилося надсилати вершників, а навіть найкращий вершник перелетить Січ не швидше, аніж за добу, і то, якщо мінятиме коней. Зараз же можна миттєво дізнатися, що і де відбувається.

Ну так. Якби не зв’язок, той самий напад диких було б відбити значно важче. Поки б усі дізналися, що відбувається, поки зібрали сили…

– Слухай, а можна тебе попросити, – сказав Ілля.

– Про що?

– Якщо тобі вдасться звідси вибратися, сповісти хоча б моїх родичів. Я працював у компанії «Оклунків-зв’язок», вони знають адресу. Добре?

– Добре, хоч я не уявляю, куди можна податися з Січі.

– Кажуть, є шлях рікою, – ледь чутно прошепотів Ілля.

– Там чудовиська, – зітхнув я.

– Узяти з собою зброю.

– Ну, не знаю, – я подумав, що, окрім зброї, знадобиться ще і корабель. Де його узяти?

Ми ще балакали, потім принесли їжу. Знову сухий хліб і воду. Трохи поїв, потім знову сів біля тріщини. За розмовою не так боліли опіки. Вона відволікала. Наступні дні ми багато балакали з Ільком, який розповів мені про свій таємний план.

– Я ж не так просто сюди приїхав, наче турист. У мене було завдання! – шепотів він у щілину.

– Яке ще завдання? – злякався я.

– Ну, була ідея використати паничів для звільнення України!

– Це ще як? – не зрозумів я.

– Для повалення режиму! Просто зараз пасіонарна спроможність українців дуже слабка. Щоб процес визволення закрутився, потрібні були каталізатори, дріжджі, на яких би забродив рух опору. І чому цими дріжджами не могли стати паничі? Кілька сотень їх з сучасною зброєю могли б почати повстання, яке потім би розгорілося у велику визвольну війну за Україну!

– Дурня! Та в одному тільки Оклункові кілька сотень ментів, вони б пов’язали паничів, і все!

– Ні фіга! Режим видається міцним, бо звик давити неозброєний спротив! Всі ті менти сміливі, поки з кийками і в бронежилетах проти людей з голими руками. А як тільки менти побачать автомати, то одразу розбіжаться! Ніхто з них не буде вмирати за президента чи вертикаль!

– Кілька сотень бійців все одно мало для захоплення влади у багатомільйонній країні! – сумнівався я.

– Цілком достатньо. Головне діяти рішуче і швидко. В нас же був план. Загін паничів випливає з Січі, висаджується на пристані і потім робить марш-кидок до Оклункова, бере під контроль арсенали танкового полку та колишньої тилової бази. Там десятки тисяч одиниць стрілецької зброї, мільйони набоїв. Ми беремо владу в Оклункові, арештовуємо губернатора, мера та керівників правоохоронних органів, оголошуємо набір у народні дружини і продовжуємо наступ. Не розпиляємося, головний удар на Київ.

– Вас розбомблять по дорозі.

– Ні. Режим не вміє реагувати швидко і рішуче. Застосувати військову авіацію всередині країни? Щоб потім стати міжнародними злочинцями? Навіть якщо такий наказ буде, його не виконають льотчики. Бо вони розуміють, кому доведеться сидіти за бомбування власної землі. Ми захопимо Київ. Не весь Київ, вистачить і Печерських пагорбів. Для цього потрібно не більше тисячі добре озброєних і підготовлених людей.

– Де б ви її взяли?

– Кілька сотень паничів, а інші – добровольці з патріотичних організацій. Ми вже кілька років готували їх, проводили вишкіли, літні табори. Нас небагато, але до тисячі набереться, це вже повір. Головне – захопити Печерськ, арештувати президента і верхівку. Після цього влада в країні буде наша.

– Не впевнений.

– А я впевнений. Вертикаль побудована так, що може тільки виконувати накази, але не здатна діяти самостійно. Невеликими загонами ми візьмемо владу у всіх регіонах, змінимо керівництво, арештуємо найбільш заплямованих псів режиму, проведемо низку судових процесів, почнемо будувати нову країну. Ось такий був план. Він виглядає наївним, але він мав шанс на здійснення, мав!

– Що ж завадило?

– Паничі відмовилися залишати Січ. Я ж не просив, щоб усі їхали. Лише загін, триста-чотириста бійців, які потім би повернулися. Україна б могла на знак вдячності забезпечувати Січ усім. Але паничі злякалися.

– Щось я сумніваюся, що вони вміють лякатися.

– Злякалися, злякалися! Так розумію, що невдовзі перед моїм приїздом їх бомбували.

– Що? – здивувався я.

– Так, показово знищили одну з башт Застави і пошкодили стіни кількох куренів.

– Я нічого не помітив ані на Заставі, ані у куренях.

– Башту швидко відновили, мури куренів теж. Паничі пильно стежать за своїми фортецями.

– Але хто бомбив?

– Думаю, що американці. Принаймні я бачив кілька шматків ракет, на яких залишилися написи англійською.

– Господи, і що американцям тут було потрібно?

– Можу тільки здогадуватися. Думаю, що Січ почали використовувати якісь ворожі американцям елементи.

– Як можна використовувати Січ?

– Неподалік Застави є залишки аеродрому, який американці повністю знищили. Можливо, якісь терористи возили через той аеродром зброю, а можливо, мафія – наркотики. Головне, що американці вимагали це припинити. Думаю, що паничі їх послали. Тоді американці відповіли. Після чого паничі вирішили зменшити контакти з чужинцями. Чужинці були проти, та й деякі паничі теж. Тут ледь не почалася громадянська війна, бо деякі паничі наполягали на необхідності побільше торгувати з чужинцями. Але більшість була проти контактів із зовнішнім світом, Рабськими краями, як вони їх називають. Перемогли саме ізоляціоністи. Так розумію, що деяких паничів, із числа тих, хто хотів торгувати і піддався спокусам чужинців, стратили, іншим дозволили виїхати до чудовиськ.

Я згадав розповідь слуги Федьки, який раніше служив паничу Білану, аж поки того не стратили. Цей факт добре поєднувався з тим, що розповідав Ілля.

– А ти тут не втрачав часу дарма, – я віддав йому належне.

– Це ж дуже важлива справа, від якої залежить майбутнє України. Я вважаю, що без втручання паничів режим не здолати. То я мусив дізнатися якомога більше про них, щоб переконати.

– А твоє керівництво на роботі знало про твої плани?

– Звісно, ні! Все відбувалося таємно, можеш повірити, ми знаємося на конспірації!

– То паничі не схотіли воювати?

– Ні. А ще замкнули мене тут. Бо я відмовився бути слугою. Я не слуга! Вони дали мені шаблю, щоб перевірити! Але я і не готувався воювати з шаблею у руках! Я вмію стріляти, і досить непогано, з майже всіх видів стрілецької зброї плюс гранатомет, можу повести танк, наводити гармату! Навіщо мені вміти битися на шаблях? Дурниці! Вони застрягли у минулому і не хочуть звідти виповзати!

– Може, завдяки минулому вони і збереглися?

– Може, раніше це і спрацьовувало, але зараз у них був шанс зіграти велику гру! А вони відмовилися! Начхавши не тільки на своє майбутнє, але й на Україну!

Я подумав, що не хотів би бачити паничів в Оклункові. Хай тут сидять і не вилазять.

– А твої товариші не намагалися врятувати тебе?

– Намагалися. Припливли на байдарках. Але вони були занадто добре налаштовані до паничів, сприймали їх як своїх братів-українців. А паничі напали, частину перерізали на місці, бо хлопці ж намагалися чинити опір, а інших відправили до Чорних печер видобувати вугілля. Там вони і загинули. Швидко, бо раби у Чорних печерах довго не живуть. Ось так. І не подіяло ані те, що хлопці були у вишиванках, ані те, що з оселедцями, що співали українські пісні. Їх так само перетворили на рабів, як і москалів, що припливають сюди.

– Слухай, – спитав я згодом. – А в тебе ж є доступ до рацій. Ти не намагався передати якийсь сигнал своїм товаришам?

– Звісно, намагався. Але тут якась аномалія. Сюди не доходять радіохвилі з Великої землі і звідси не виходять. Я намагався тут послухати радіо з Великої землі, але де там. Ефір мовчить, наче після ядерної війни. Не розумію, як так могло статися. Якесь диво, цього не повинно бути, але так є.

– Але ж всередині Січі рації працюють?

– Так, всередині працює. Але ззовні хвилі не потрапляють сюди.

– Що це за край такий? – розгублено спитав я.

– Не знаю, дивний край.

Ми і далі спілкувалися з Іллею, можна сказати, що встигли потоваришувати. А потім мене забрали. Ми сиділи і шепотілися, коли почули кроки. Я переліз на нари, загримотіли замки до моєї камери. Злякався, що знову будуть катувати, але цього разу мене просто забрали. Я спочатку зрадів, але стусани джур швидко зігнали мою радість. Якби Непийпиво отямився, так би зі мною не поводилися. Мене вигнали у двір. Я замружився, бо світило сонце, якого не бачив вже давно. Мене штовхнули, я впав, знову отримав стусанів, підвівся, мене поставили кудись і поклали щось на шию. Потім почали в’язати руки. Я примружився і побачив, що мені на шию одягли ярмо, яке одягали на рабів, коли переганяли їх. Деревина міцно схопила мене.

– Цього довести до Торжища живо і продати нижлі чорним чаклунам! Зрозумів? – я почув голос того панича, який мене катував. Не бачив, до кого він звертався, але так панич міг розмовляти лише зі слугою.

– Так, пане!

– Я перевірю! Спробуй тільки изманити! Живо! І нижлі чорним чаклунам!

– Буде зроблено! Напрод!

Слуга нагнав коня, у ту ж мить ярмо боляче вдарило мене по шиї і потягнуло вперед. Я побіг, намагаючись не впасти. Не було часу навіть злякатися, що мене чекали чергові тортури.

Розділ 11

На Торжищі

Це був один з найважчих днів у моєму житті. Бо бігти довелося довго, по спеці, ноги стерлися до крові і страшенно боліли. Жодного перепочинку, жодної води. Слуги верхи попереду, міцна мотузка від сідла до ярма, в якому стирчала моя голова і когось ще. Я ледь озирнувся, щоб подивитися, кого саме. Ага, звичайні земляні раби. Їм було легше, бо вони звикли до спеки, до виснажливої праці, їх ноги не знали взуття. Вони бігли і бігли собі, дрібні, худі, в драному одязі. Їх було не виснажити. А ось я швидко вибився з сил. Спочатку нічим стало дихати, потім запаморочилося в голові. Далі я не втримався на ногах і почав падати, але не впав, бо ярмо тримало мене і мотузка, прив’язана до ярма, теж. Я встояв і примушений був бігти далі, бо тягтися по землі було страшно боляче. Застава давно вже залишилася позаду, ми бігли дорогою, ліворуч були поля, праворуч стіна лісу, з-за якого інколи ставало видно річку. Пити, хотілося пити, горлянка наче скам’яніла від спраги та пилу. Але води не було. Спека, канчуки слуг, якими вони щедро пригощали нас, ярмо, що не відпускало, швидкий біг коня.

Я кілька разів непритомнів прямо на ходу, але мене швидко приводили до тями удари ніг раба, що був у ярмі позаду і не збирався тягти мене. У нього, як і в мене, були зв’язані руки, то він міг вдарити лише ногами і бив ними, дуже боляче бив, то я опритомнював і вимушений був бігти далі. Вже не бачив нічого навколо, наче біг у якійсь щілині чи норі. Тільки встояти, витримати, не впасти. Я тримався, скільки міг, а потім знепритомнів. Мабуть, раб знову бив мене, але я нічого не відчував.

Не знаю, що було далі. Здається, слуга помітив, що я впав і почав валити все своє ярмо. Мабуть, він бив мене канчуком. Але я і цього не відчував. То слуга вимушений був зупинитися. Якби на моєму місці був звичайний раб, слуга б просто перерізав мені горлянку, відв’язав від ярма і залишив би. Але мене треба було довести до Торжища живим, як наказав панич. То мене не добили.

Коли я опритомнів, то сонце стояло вже високо. А ми ж почали бігти ще вранці. Я витримав досить довго, навіть не думав, що здатен на таке. Слуга плескав мене по щоках і поливав водою, яку я одразу спробував хапати ротом. Слуга дуже зрадів, коли я відкрив очі.

– Аже не мнімай згонзити! – він наказав мені не помирати, я щось прохрипів у відповідь. Слуга сказав, щоб я відпочивав.

Мені було дуже погано. Я відчував себе так, наче ось-ось помру. В очах було темно, серце вистрибувало з грудей, ноги пекли пеком. Хотілося десь сховатися, заповзти у щілину і там померти, щоб ніхто мене не чіпав. Лише коли трохи вгамував подих, зміг роздивитися, де я.

Слуги сіли поснідати в затінку, а нас кинули на сонці. Ані води, ані їжі. Нічого. Раби ховали обличчя від сонця і спокійно лежали, відпочивали. Здається, зовсім не здивувалися такому поводженню. Слуг було четверо, і кожен з них вів за собою ярмо з п’ятіркою рабів. Зараз слуги хрумтіли курячими кістками, потім двоє пішли в кущі і невдовзі повернулися з бурдюками води. Пили, обливали голови, на нас і не дивилися. Це було нестерпно. Я ще з колонії знав, що краще нічого не просити, але я був геть виснажений. Нас не збиралися напувати, без води я не витримав би.

– Дай води, будь ласка, – прохрипів я до одного зі слуг. Вони здивовано перезирнулися. – Я здохну без води, не дійду.

– Ну і здихай! – відповів наймолодший зі слуг.

– А наказ довести мене до Торжища? Не виконаєте слово панича?

Молодий слуга закричав, щоб я не вказував йому, що робити, потім підбіг і вдарив мене ногою. Мабуть, це мусило бути боляче, але я нічого не відчув. У мені вже було занадто багато болю, то лишок просто переливався і не залишався. Молодий слуга ще вдарив кілька разів, поки його відтягли старші товариші.

– Вгамуйси! Коли вабоїш його, сам вабоєний будеш! Бо був розсказ! – крикнув старший зі слуг. Підніс мені бурдюк з водою. – Пий.

Він не хотів, щоб я торкався своїми брудними губами бурдюка. То налив води мені у рота. Я захлинався, жадібно ковтав. Слуга відійшов. Разом з товаришами влігся у затінку відпочити і перечекати спеку. Нас з сонця не прибрали. Але після води стало трохи легше. Ми лежали, я закрив очі, а потім удар і різкий біль. Я закричав і відчув, як мене топчуть. Це був раб з іншої п’ятірки, разом з товаришами він підійшов до мене. В нього були зв’язані руки, то він вирішив просто затоптати мене. Стрибав на мені. Але всі земляні раби були худі. Ось і цей важив кілограмів сорок, не більше. Якби стрибав хтось з паничів, він би розтрощив мені грудну клітину і вбив, а так я почав сіпатися і кричати. Раб намагався вдарити мене ногою в обличчя, щоб зламати щелепу, примусити замовкнути, але я відвертався і кричав, аж поки не прибігли слуги. Вони відтягнули рабів, а тому, хто топтав мене, відрізали вуха.

– Якщо хтось ще валчитиме його, зітну голову! – заволав старший слуга.

Я відчував з боку рабів погляди повні ненависті. Але більше вони не нападали. За що вони ненавиділи мене? Що я їм зробив? Просто ненавиділи всіх слуг? Чи заздрили, що мені дали води?

Часу подумати про це не було, бо невдовзі нас знову погнали. Розбиті ступні дуже боліли, перші кроки були такі, наче я біг розпеченою сковородою, але потім почало боліти все тіло: боки, шия, спина, голова, то на ступні вже не звертав уваги. Біг. Слуги гнали коней вже не так швидко. Ми бігли тією самою дорогою, що і раніше. Ліворуч – степ, праворуч – смужка лісу і річка. Ми бігли до вечора. Я вибився з сил, кілька разів падав, однак все одно біг. Перепочинок був лише двічі, коли нас перестрівали невеликі загони паничів. Побачивши нас, вони щосили мчали назустріч. Слуги зупинялися і схилялися у поклоні, старший вклонявся паничам і подавав якусь цидулку. Паничі вивчали її і пропускали далі. Обидва рази питали про мене. Здається, слуг тут не було заведено продавати. Їх просто вбивали, коли було за що. Старший говорив про наказ. Мене уважно роздивлялися, а потім нас пропускали.

Вже коли почало сутеніти, ми добігли до невеличкої фортеці. Схоже, це була одна з прикордонних башт. Тут нам дозволили лягти. Потім розв’язали руки, що аж посиніли, я їх не відчував. Згодом дали варива, яким завжди годували рабів: нечищена картопля та дерть з дрібкою солі. Воно було несмачне і гаряче, але я примусив себе їсти.

Боявся, що раби знову нападуть на мене, то збирався не спати всю ніч. Але дуже заморився і майже одразу заснув. Піклуватися про безпеку не було сил. Прокинувся вже вранці від стусанів слуг. Нас погнали далі. Тепер разом з нами поїхав загін вершників. Троє паничів і одинадцятеро джур. У шоломах та обладунках, з шаблями, списами та щитами. Здається, вони охороняли нас від когось. Ріка залишилася праворуч, ми бігли від неї. Спочатку голим степом, потім з’явилися острівці лісу. З одного в нас полетіли стріли, вискочило кілька десятків одноногів, які колись напали на нас з Понамкою. Знову атакували, стрибали на нас з дикими криками і стріляли з луків. Раби одразу попадали на землю, слуги вихопили кинджали, а паничі та джури прикрилися щитами, вишикувалися клином і помчали вперед. Одноноги верещали і дуже швидко стріляли, вихоплюючи стріли з-за плеча. Одного з джур було вбито, ще у двох впали поранені коні, але інші домчалися до чудовиськ, які у ближньому бої були геть безпорадні. Удари списами та шаблями збивали одноногів на землю, ті з чудовиськ, хто вцілів, кинулися тікати, намагалися огризатися стрілами, поранили панича та джуру і ще двох коней, після чого остаточно зникли у кущах, залишивши трупи вбитих товаришів напризволяще. Джури відрізали у трупів носи та вуха, зламали всі луки зі стрілами. Одноноги у цей час кричали з кущів, але висунутися не наважувалися.

Ми ж вирушили далі. Вже десь по обіді побачили на дорозі ворота. Просто посеред поля досить великі ворота, ціла брама. Біля неї стояли на задніх лапах ведмеді в червоних одностроях і з сокирами. Дебелі такі, на голову вищі навіть від паничів, що там казати вже про мене чи рабів. Побачивши нас, ведмеді почали ричати і погрозливо розмахувати зброєю. Загін паничів та джур, що нас охороняв, зупинився, слуги ж погнали рабів далі. Паничі почекали, поки ми доїдемо до воріт, а потім поїхали назад, до Січі. Ведмеді пропустили нас, забравши кинджали у слуг. Канчуки залишили.

Слуги погнали нас швидше, мабуть, щоб не залишити сил на спротив. Бігти доводилося на високий пагорб, і це було дуже важке завдання, бо сил вже не залишилося. Не знаю, як вибіг нагору, стало чутно гомін, який буває на велелюдному базарі, але в мене сил не було дивитися, я ледь совгав ногами. Бачив тільки ярмо і ноги раба, що був попереду. Біг, біг, біг, треба було добігти, бо це ж смішно, стільки витримати і впасти зараз.

Коли слуги зупинили коней, то всі раби і я разом з ними попадали на землю. Хекали, хапали ротами повітря. Мені паморочилося.

– Пане, ясир пригнали! – доповів комусь старший.

– А чому жаден панич не приїхав? – по голосу я одразу впізнав панича, ніхто так більше розмовляти не міг.

– Не можу знати. Мені розсказ був їхати так. Ось цидулка.

Панич почав щось бурмотіти, мабуть, читав цидулку.

– Що це там за борня була? – спитав невдоволено панич.

– З чужинцями.

– З тими, що на залізних птахах, з мушкетами?

– Ні, ті навою припливли. Борня кривава була, багато паничів і джур загинуло, але Заставу чужинці не імали і всі вабоєні були.

– То багато нашого брата загинуло?

– Багато, – старший аж зітхнув.

– Ох ти ж, Господи. То дикі, то ця напасть. Ну нічого, Січ все витримає, бо вічна вона, і з нами Ісус Кривавий, – панич чутно вдарив себе ребром долоні по лобу, перехрестився. – Так, що ви тут привезли?

Ходив панич між ярмами, роздивлявся.

– Якісь задохлики, що я за них вторгую. О, а се хто?

Мене боляче вдарила нога у чоботі. Я застогнав, але ані підніматися, ані дивитися, що відбувається, сил не було.

– Це слуга абшитований.

– Та зочив я, що не раб. А що він тут робить?

– Розсказ був продати. Нижлі чорним чаклунам.

– Хто розказав?

– Пан Сокіл.

– Дивно се. Коли слуга завинив, його страчують, якщо ні, тримають при службі. А тут продавати пригнали…

– Що мені розсказано було, те я і передав, – сумирно пояснив старший.

– Овшем. Але все одно дивно якось. Ти курінний слуга чи комусь служив? – панич ще раз вдарив мене носаком.

Я хотів відповісти, та тільки захрипів, бо горло так пересохло, що язик до піднебіння приклеївся.

– Чому він хрипить? Німий, чи що? – спитав панич.

– Води хоче. Зараз, – старший полив мені в рот трохи води з бурдюка. Я ковтнув жадібно, трохи промочив горлянку.

– Я пана Набоки слуга, – зміг прохрипіти.

– Набоки? Того самого? – здивувався панич. – Який звитяжив у борні з дикими?

– Того самого, – кивнув я.

– А де ж твій пан зараз?

– У башті самотності. Чекає, коли прийде до тями пан Непийпиво і розповість все, як було.

Я відповідав, а панич на мене дивився уважно.

– Відв’яжіть його, залиште тут, а рабів на продаж, – наказав нарешті.

Мені розв’язали руки, зняли ярмо. Я вже було зрадів, коли панич наказав одягти на мене ошийник. Важкий, залізний, з довгим ланцюгом, припнутим до залізного кілка, вбитого в землю.

– Лежи і аже не посягни згонзити, бо за це тут карають страшно.

– Слухаюсь, – поспіхом прохрипів я.

– Напрод! – крикнув панич і поїхав разом зі слугами та рабами.

Я лежав на землі і сил не мав підвестися. Ноги тремтіли, слабкість по всьому тілу, серце аж заходилося. Пролежав досить довго, почали пекти ноги.

– Які люди! Оце так зустріч! – несподівано почув я знайомий голос, який пізнав одразу. Відкрив очі і побачив його! Того клятого Бар-Кончалабу, через якого ми з Понамкою опинилися на Січі! І от лежав я труп трупом, наче оклунок з дертю, а як побачив цього негідника, то одразу підхопився і з кулаками кинувся на нього. Хотів збити його з ніг і душити, гризти, бити за всі ті біди, які довелося тут пережити. – Спокійно, доходяго!

Я був виснажений дводенним бігом, то Бар-Кончалаба легко ухилився від моїх кулаків, вдарив ногою в живіт, потім звалив мене на землю долілиць, натиснув коліном в хребет, та так, що не міг я і сіпнутися.

– Лежи! Диви, який забіяка!

– Падло, я тебе урию, я тобі голову скручу, горлянку перегризу! Тобі не жити, не жити! – стогнав я, а Бар-Кончалаба все міцніше натискував своїм коліном. Здавалося, що хребет ось-ось зламається. – Припини! Припини! – заблагав я.

– А ти зайвого не свисти! – повчально сказав Бар-Кончалаба, та коліна не прибрав.

– Не буду, не буду!

– Ось так краще, – тиснути він припинив, але коліно не прибрав. – О, та ти, дивлюся, кар’єру зробив! У слуги вибився! Як це тобі вдалося? Я думав, що ти десь у Чорних печерах доходиш.

У відповідь я тільки стогнав, бо було дуже боляче. Нарешті Бар-Кончалаба вирішив, що урок може бути закінчено, і коліно прибрав.

– Ну, так що за диво тебе врятувало? – поцікавився він.

– Та диво. А ти чого ж не в Райгороді, чи куди ти там потрапити хотів? – спитав я, коли трохи відійшов від болі у хребті.

– Красю, тебе ж Красею звати? Так от, Красю, Райгород виявився складнішою справою, аніж я вважав. Хотів же на шарка туди потрапити, а виявилося, що дзуськи.

– А чого ж фіг, коли зовсім поруч були? Ми ж його бачили! – здивувався я. Хотів розмовами відволікти Бар-Кончалабу, а потім напасти і бити, аж поки дихатиме. Дуже вже я його ненавидів.

– Бачили, та тільки що саме? Не Райгород то був, а марево. Приземлився я добре, стропи перерізав і побіг до міста. Ось же він, омріяний Райгород, переді мною був. Добіг, а там ніякого Райгорода, кущі та болото. Марево звичайне. На яке ось таких дурників, як я, ловлять. Схопили мене і доправили сюди, на Торжище. Ось так. А ви чого ж не полетіли назад? – поцікавився Бар-Кончалаба.

– Та полетіли. Тільки дракон на нас напав. Пілота вбив, літак пошкодив, пальне стало витікати. Добре, що я на комп’ютерах багацько налітав, второпав, що і як, зміг дотягнули до кінця лісу. Сяк-так сіли у полі. Літак ущент, але ми більше-менш цілі. Коли паничі наскочили.

– Шефиню твою, мабуть, одразу в рабині? Гарна ж баба, білявка.

– Ні, Понамка в паничі вибилася.

– Та не бреши! Не може такого бути! – Бар-Кончалаба всадив мене на землю, зазирнув в очі.

– Може, бо як би я інакше слугою став? – посміхнувся я переможно.

– Паничем просто так не станеш!

– А хто сказав, що просто так? Вона, виявляється, кандидат спорту з фехтування була, на шаблях битися вміла дуже добре. І верхи їздити. Слуги її хотіли схопити, вона їх поклала. Джур теж, навіть кількох паничів. Інші здивувалися, більше не лізли, повезли нас до прикордонних башт, там подивилися, зарахували Понамку в джури і відправили на чудовиськ полювати. Ми там вбили кількох, навіть одного невидимого.

– Як це невидимого? – підозріло спитав Бар-Кончалаба.

– А так, що ото поруч він може бути, а ти його не побачиш. Тільки якщо кров присне, твоя чи його, тоді тільки чудовисько і видно. А ще в нього крила є, літає воно, може згори напасти, – розповів я.

– Господи, та це ж невидимець! – аж скрикнув Бар-Кончалаба, зблід і страшенно розхвилювався. – Не бреши! Невидимця неможливо вбити!

– Та чого ж, можливо. Ми ось вбили. Точніше, Понамка. Шишку з хвоста зрізали і принесли паничам. Ті здивувалися і після цього Понамку опаничили. Стала вона братом Набокою, а я при ній слугою.

– Нічого собі! – Бар-Кончалаба сплеснув у долоні. – Жодного разу не чув, щоб чужинці таку кар’єру на Січі зробили! А як же ти тут опинився? Невже прогнівав чимось?

Довелося розповісти про те, що на Заставі сталося.

– Ось так. Ми всіх нападників перебили, а нас під підозру, – поскаржився я.

– Ну, це ще добре, що не стратили, – заспокоїв мене Бар-Кончалаба. – На Січі з цим легко.

– Та легко… – кивнув я.

– То кажеш, бандити припливали?

– Ну, схожі принаймні. Хоч і в камуфляжі, але морди нахабні, у декого татуювання, і дебелі всі, накачані. Що їм треба було на Січі?

– Не знаю, – замислився Бар-Кончалаба. – Я чув, що якісь бандити з Москви змогли домовитися з паничами, щоб побудувати на Січі злітну смугу.

– Для чого?

– Варіантів небагато: або щоб зброєю торгувати, або наркотиками. Скоріше за все, для наркоти. Літаком з Азії сюди привозять, а потім звідси переправляють до Європи. Нічийна територія, що ще треба?

– Але якщо домовилися, навіщо воювати? – спитав я, наче вперше про все це чув.

– Не знаю. Були чутки, що американці невдоволені тим, що відбувається. Вони підозрювали, що частина грошей з наркотрафіку може піти терористам…

– Чекай, американці що про цю херню, ну Січ, теж знають?

– Про Січ? Звісно знають! – Бар-Кончалаба аж розсміявся.

– І не чіпають?

– Ні. А як зачепиш?

– Ну, захопити.

Бар-Кончалаба знову зареготав.

– По-перше, Росія почне волати. По-друге, навіщо американцям ці краї, де повно чудовиськ? Як вони будуть пояснювати пересічним виборцям, чому американські хлопці мусять гинути в битвах з жахливими тварями та дикунами? То американці намагаються сюди не лізти. Тільки коли місцеві починають лізти назовні. Можливо, американці натиснули на паничів…

– Паничі не дозволять на себе тиснути! – запевнив я.

– Ну, слугам чи рабам не дозволять. А коли побачать перевагу в озброєнні, то не полізуть на роги, вони ж не дурні. Але що дійсно відбулося, я не знаю. Просто найбільш вірогідний варіант, що американці натиснули, паничі відмовили бандитам, а ті спробували вирішити проблему просто. Дурні, думали ж, що у паничів лише шаблі та списи, не знали про арсенали. От їх і покришили, – Бар-Кончалаба закрутив головою, щось думав.

– Слухай, а що це взагалі за Січ? Звідки вона узялася? Оці паничі, раби, слуги? – спитав я. Ненавидів Бар-Кончалабу так само, але відчував слабкість, що не подолаю його у бійці. То вирішив розпитати. Виглядало так, що знав він багато.

– О, Січ ця з історією! – письменник посміхнувся

Я озирнувся навколо. Рабів відвели, слуг не було видно, паничів теж. Сиділи ми у якомусь закапелку, десь за стіною шуміло Торжище, то важко було нас підслухати.

– То розкажи, – попросив я Бар-Кончалабу.

– Ну, почалося все з старовинного роду російських дворян Травіних, які ще з часів перших Романових мали великі маєтки на Брянщині. До двадцяти тисяч кріпаків, які працювали на господарів своїх день і ніч. Грізні були ці Травіни. За найменшу провину годували щедро батогом, могли в рекрути віддати або й просто вбити. І ніхто не поскаржиться, бо ж залякані селяни були. Щоби тримати їх у покорі, завів ще дід Травіна пару сотень дворових людей. А щоб між дворовими і кріпаками не було змови, то набрав той дід на службу собі козаків запорізьких, які поневірялися по світу після того, як Катерина Друга Січ зруйнувала. Радо пішли на службу козаки, тим більше, що Травіни дозволяли їм у козацькому одязі ходити, оселедці носити та своєю мовою розмовляти, навіть стародруків українських купили, щоб говірки своєї козаки трималися. Робили це Травіни не з любові до мови української, а щоб двірня кріпакам чужа була і віддана лише пану. Розуміли козачки, що дай мужикам волю, одразу їх на вила піднімуть. То служили Травіним ревно, кріпаків не берегли, будь-які накази виконували.

Так воно тривало, аж поки пішли чутки, що збирається государ волю мужикам дати. Тоді володів маєтками Петро Травін, їздив він до самого Петербурга дізнаватися, і сказали йому там, що рішення прийнято Олександром Другим остаточно і нічого вже не змінити. Але були всі Травіни характером різкі, підкорятися не любили. Були кріпаки їхнім майном, і просто так віддавати його вони не бажали, хоч царю, а хоч і самому Господу Богу. Хотів Травін заколот дворянський влаштувати, щоб царя скинути, поставити іншого, який би волю мужикам не давав. Та дворяни скаржилися на волю мужицьку залюбки, а як до справи, то протидіяти государю і подумати боялися. Зрозумів Травін, що рятуватися самому доведеться. Спочатку хотів виїхати кудись. Але як на Захід, до Європи, так там вже ніде рабів не залишилося, давно бидлу волю дали. А як на Схід, то і далеко, і агаряни дикі. Коли почув Травін про те, що у землях колишнього Стародубського полку є дивна ріка Снів, якщо нею поплисти, то можна дістатися земель вільних, які нікому не належать.

Зацікавився Травін, поплив туди сам з вірними козаками, які зробили для походу кілька справжніх чайок запорізьких. По дорозі нападали на них чудовиська, але у двірні і рушниці були, і гарматки дві невеличкі, списи та шаблі, то одбилися. Припливли і побачили, що дійсно є землі. Не те, щоб вільні, але жили на них дикуни, на яких уваги можна було не звертати.

– Дикуни? Які дикуни? – зацікавився я. Ледь живий, а оце слухав, запитував.

– А такі, що у шкірах ходять, заліза не знають, живуть у барлогах. Сильні, наче ведмеді, не одну кулю доводилося витратити, щоб вбити велетнів цих.

– На диких схоже, – сказав я.

– А ти і про диких знаєш? – здивувався Бар-Кончалаба.

– Та звісно знаю. Битва ж з ними була!

– Битва? Ану розкажи! – письменник дуже зацікавився.

– Ні, давай ти спочатку про історію, а потім вже я.

– Ну добре. Ото, значить, побачив Травін, що як ліси звести, то буде земелька, де кріпаків поселити і жити в краях тих, які зовсім нікому не належали. Але треба було туди людей перевезти. То Травін вигадав історію, що наче купив кілька тисяч десятин у Тавриді, де земля родюча, і хоче туди переселити бидло своє. Уряд заселення півдня підтримував, то питань не виникло, і відправив Травін першу партію кріпаків, потім другу і так далі. Цілий рік переселення тривало, аж поки почали ходити підозрілі чутки, що дурить пан. Бо ні про які нові поселення у Тавриді не чули, а потім і взагалі виявилося, що Травін жодних земель там не купував. Тут ще донос хтось написав, що Травін кріпаків своїх вантажить на плоти і везе по ріці Снів бозна-куди. Послано було поліцію з наказом пана арештувати і доправити в Орел для слідства. Але козаки Травіна не віддали, поліцію роззброїли, зачинили в будинку панському, який сам Травін і підпалив, щоб не залишати нічого ненависному уряду. Після чого з залишками кріпаків і сам відбув до ріки Снів. Відправили за ним погоню, роту солдат на човнах, але з тієї роти ніхто не повернувся. Тут якраз волю імператор дарував, то про Травіна та кріпаків його швидко забули.

А Травін у новому місці побудував фортецю, в якій з двірнею жити почав. Потроху вибив дикунів, поселив кріпаків, які ліси рубали, поля розорювали. Аж тут полізли чудовиська людей красти. Раніше їх дикі стримували, бо були сильними та хижими. А неозброєного селянина чудовиська жерли запросто, то полізли на доступну дичину цілі орди різноманітних тварюк. Довелося Травіну будувати вартові башти на кордонах його земель. Тими баштами відгородився від чудовиськ. З півночі башти та болота, зі сходу ріка Снів, з півдня Великий ліс, із заходу гори, де Чорні печери та степ. У перші роки багато кріпаків загинуло, поки чудовиська їх їли та неврожаї були. А потім чудовиськ майже не стало, ріллю легше орати, аніж пеньки корчувати, то почали кріпаки множитися. А ще Травін у походи ходив до Поганих земель.

– А що там брати? Ліси одні, – зауважив я.

– Ти і там був? – здивувався Бар-Кончалаба.

– Був.

Він аж заглянув мені в очі.

– А Мару бачив?

– Так, ледь не зачепила. Дивом врятувався.

– Нічого собі! А трупаків, трупаків бачив? – спитав письменник.

– Ні, тільки чув про них.

– Чути то фігня, ось би побачити! – мрійливо зітхнув Бар-Кончалаба.

– Ти продовжуй, продовжуй, навіщо той Травін ходив до Поганих земель?

– За рабами. Він спробував спочатку брати у полон диких, але ті билися до останнього, а навіть якщо вдавалося їх схопити, то швидко гинули, бо не могли призвичаїтися до неволі. А ось у Поганих землях жили люди.

– Звідки вони там узялися?

– З ріки Снів. Ті, кого не вбили чудовиська, хто зміг з Торжища втекти чи ще якось вибратися, оселялися там і жили. Було там кілька поселень. Травін зі своїми козаками їх знищив, а людей забрав у рабство. Він був ще не дуже старий, але гнівливий, і одного разу з ним трапився напад. У Травіна відібрало ліву частину тіла, говорити майже не міг. Про це дізналися кріпаки. Звістка про хворобу пана швидко рознеслася по селах, і люди вирушили до фортеці, вимагати волю, як на Великій землі. Якби Травін був здоровий, ніхто б не наважився, але коли дізналися, що він напівтруп, то вирішили, що час настав. Під фортецею зібралося кілька тисяч кріпаків. Вони прийшли, озброєні вилами, косами та сокирами. Їх було значно більше, аніж козаків, але у фортеці була артилерія і рушниці, багато набоїв, запас води та їжі. Треба було вичекати, поки селяни розійдуться, а потім вдарити і потрощити їх окремими селами. Але син Травіна був молодий та гарячкуватий. У Травіна було багато синів від різних рабинь, яких у нього був цілий гарем. Але коли сини виростали, Травін їх вбивав, щоб ті не піднялися проти батька. Вбив би і цього, але він був ще занадто молодий, підліток. Травін намагався щось наказати, але не міг вимовити і слова. Тоді підліток зарізав батька і проголосив себе новим паном. Після чого наказав відкрити ворота фортеці і атакувати кріпаків. Був впевнений, що раби розбіжаться, як розбігалися завжди, коли бачили озброєних козаків. Але мужики не побігли, загін козаків врубався у натовп і загруз. Козаки побачили, що треба відступати, але молодий панич бісився і лізу далі. Тоді козаки покинули його і відступили. Не до фортеці, а в бік прикордонних башт, де стояли невеличкі сторожові загони. Фортеця ж залишилася майже без охорони. То кріпаки невдовзі узяли її. Перебили всіх, хто там був, у тому числі і гарем Травіна. А потім знайшли у підвалах запаси вина і перепилися. У цей час отамани всіх чотирнадцяти прикордонних башт зібралися на раду. Вирішили вдарити по бидлу, придушити повстання, а потім вже думати, що і як.

Козаки атакували несподівано, у той момент, коли кріпаки спали з перепою. Багатьох убили одразу, інших катували і вбили пізніше. Кріпаки намагалися битися, але були розпорошені по селах та хутірцях, тоді як козаки діяли одним кулаком. Невдовзі знищили всіх, хто чинив опір. Потім вирішили, що без пана буде краще, поділили всю землю і всіх кріпаків на чотирнадцять частин і кожен з отаманів заснував свій курінь.

– То ото всі курені Мухи, Деркача, Яреми це на честь тих отаманів?

– Так. Ці отамани стали називати себе паничами і тримали всю владу на Січі. Щоб кріпаки більше не повстали, їх перетворили на рабів. Спочатку забрали землю, а потім зруйнували хати і побудували сараї, куди зігнали бидло. У тих не залишилося ніякого майна, всю їжу давали господарі, вимагаючи за це працювати на панщині. Виникла така химерна суміш рабовласництва і казарменого комунізму. Але вона виявилася досить живучою. Вже скільки років минуло, а Січ така сама.

– Але паничів стало значно більше, аніж чотирнадцять, – зауважив я.

– Так. Це вже наслідки так званого Хрущовського походу.

– Хрущовського? – здивувався я.

– Ага. Микита Сергійович, ще коли був керівником СРСР, якось почув про існування Січі і обурився, що всередині Країни Рад існує ось така рабовласницька пляма.

– Але як він дізнався?

– Радянська влада знала про Січ. Ще у тридцяті сюди був спрямований полк червоної кавалерії, щоб завадити масовій втечі селян, які тікали від колективізації. Полк мусив швидко захопити Січ, але спочатку зазнав великих втрат у зіткненнях з чудовиськами, а потім вдарили і козаки, які під час визвольних змагань змогли закупити достатньо сучасної зброї у батька Махна. Потім та зброя була використана проти червоних кавалеристів, які були розтрощені і здебільшого знищені. Залишки полку втекли. Доповідати про таку ганебну поразку Сталіну злякалися і зробили вигляд, що нічого не трапилося. Мовляв, полк був розформований, а ніякої Січі немає.

Однак якісь чутки про неї ходили, і Хрущов, який працював в Україні, чув про них. Вже наприкінці свого правління згадав про Січ і вирішив її підкорити. До ріки Снів були відправлені війська, щоб навернути тамтешні землі до радянської влади. Але отамани з козаками чинили відчайдушний опір. Хоч у них не було авіації та артилерії, але вони дуже добре знали свою землю, то діяли невеличким партизанськими групами, які завдавали болючих ударів загарбникам. Звісно, Січ не могла довго протистояти всьому СРСР, то за рік чи два війська, що мали авіацію та артилерію, знищили б останніх козаків, озброєних лише гвинтівками та кулеметами. Але тут у Москві трапився заколот, Хрущов був знятий з посади, а всі його починання згорнули. Війська, яким залишалося зовсім трохи до знищення козаків, були відкликані, завоювання Січі визнано непотрібним. Війська забрали з собою більшу частину рабів. То на Січі залишилося всього пара отаманів, до сотні козаків і кілька сотень рабів. Тоді отамани прирівняли козаків до себе, назвали їх паничами і вирішили правити Січчю всім товариством. Почали полювати на ріці Снів, якою пливло багато люду, що чули про Райгород і хотіли туди потрапити. Жінок паничі робили своїми наложницями, а чоловіків перетворювали на рабів. Жінки народжували багато дітей, то невдовзі кількість паничів значно збільшилася. Відбулося б перенаселення Січі, але цьому заважає висока смертність. Багато паничів та джур гине у боях, а багато рабів гине від хвороб, поганого харчування, важкої роботи та тортур. То встановилася своєрідна рівновага, яка старанно підтримується. Зараз Січ сильна, як ніколи. Ось така історія.

– А чому паничі та раби розмовляють по-різному?

– Щоб відрізнятися. Бачиш же, паничі хочуть у всьому відрізнятися від рабів. Вони виглядають інакше, їдять інше, у них оселедці, вони їздять на конях і так далі. Логічно, що і розмовляти вони хочуть не так, як раби, яких вони зневажають. Тим більше, що є ж і історичні передумови для того, щоб панівна верхівка Січі балакала не так, як підкорена більшість. Бо ж паничі походять від запорізьких козаків і досі зберегли українську говірку вісімнадцятого сторіччя, дебело пересипану словами зі стародруків. Ну, тобто як зберегли. Будь-яка мова не може зберігатися без змін, вона розвивається, то паничі зараз балакають інакше, аніж їх предки. Але вони пильно стежать, щоб до їх мови не потрапили слова рабів, які походять від кріпаків, що були російськомовними. Але і вони зараз розмовляють не російською, а вже окремою говіркою, досить примітивною, до речі.

– Вони якісь забиті. Дрібні, худі.

– Ну, це ж цілеспрямована політика паничів. Тримати рабів у чорному тілі. Залякувати, погано годувати і виснажувати на роботі. І так з покоління у покоління. Мова рабів в умовах постійного перебування на межі виживання дуже спростилася. Вона примітивна, у ній, наприклад, зник майбутній час.

– Як зник? – не повірив я.

– А так, його немає. Залишки минулого часу є, але головний час – теперішній. Майбутнього ж зовсім немає. Думаю, через те, що рабам нічого не треба планувати, та вони і змоги такої не мають. Кожен день вони виконують те, що їм наказують. У такій ситуації для чого потрібен майбутній час? У них же немає майбутнього. Для них головне вижити тут і зараз. Буття дуже впливає на мову. Через те, що життя рабів дуже неповноцінне, і мова їх виглядає вкрай примітивним діалектом. Бо для дуже багатьох речей та понять у рабів просто немає слів. Вони їх не помічають.

– А чого вони такі дрібні?

– А яким ти будеш, коли з дитинства голодуєш і важко працюєш? Природний відбір багато поколінь заточував рабів виживати в екстремальних умовах. При мінімумі харчів і максимумі роботи. Найбільш пристосованими для цього виявилися невеличкі та худі особи. Думаю, антропологам було б цікаво дослідити зміну фенотипу рабів. Зменшення середньої ваги та зросту, можливо, воно триває і досі. А можливо, зупинилося, бо ж паничі вбивають занадто дрібних, не здатних для важкої роботи, рабів.

– У них навіть родин немає, – вжахнувся я, хоча в мене теж не було сім’ї.

– Інститут родини цілком зруйнований на Січі, то це суспільство можна розглядати як дуже цікавий експеримент. Родин же немає не тільки у рабів, але й у слуг та паничів. І це принципова настанова. Вважається, що для правлячих класів єдина родина то Січ, в якій всі паничі брати один одному. Ось чому там зруйнований інститут батьківства. Щоб не залишилося жодних вертикальних зв’язків, лише горизонтальні. Брат і брат, суцільне братство. Тому паничі не заводять родин, злягаються з жінками, щоб їх запліднити, але не створюють якихось тривалих стосунків. Щоб ті стосунки не заважали Січі. Бо вона – головне. Тому і розподіл на курені носить умовний характер. Панич може за життя змінити кілька куренів. І він ніколи не поставить курінь вище Січі, яка, по суті, є ортодоксальним комуністичним експериментом. Бо ж сам подивися, у паничів немає майна. Ну, окрім зброї та якось особистого дріб’язку. Немає родини та дітей, для яких варто те майно накопичувати. Все майно – загальне, всі жінки – теж. Немає багатих та бідних.

– Комунізм, зазвичай, не може існувати довго. Навернеться, – нагадав я.

– У звичайних умовах – так. Але ж паничі створили умови постійного напруження, мобілізації, перебування на передньому краї війни. Вони знають, що варто тільки розслабитися, як раби повстануть та знищать їх. Паничі відчувають себе, наче у фортеці, оточеній ворогами, вони мусять постійно битися, і це надає сили їх системі.

– А для чого вони бавляться з шаблями та списами? У них є вогнепальна зброя, якою вони можуть здолати будь-якого ворога, хоч рабів, хоч чудовиськ, хоч диких. Але вони обирають шаблі. Що за дурня?

– Ну, дурня б була, якби вони обирали лише шаблі. Але ні, паничі мають запаси і вогнепальної зброї. На випадок вторгнення ззовні. А внутрішні проблеми вони вирішують шаблями, забезпечуючи собі таким чином надійний відбір.

– Який відбір?

– Природний відбір, що вибраковує слабких та боягузів із лав паничів. Жоден з такими вадами не вийде з джур, загине ще задовго до опаничення. Паничами стають, і таким чином отримують доступ до жінок, лише найкращі. У популяції закріплюється саме такий генотип. Ти ж бачив паничів. Вони всі виглядають, як атлети, вони сильні і витривалі, вони нічого не бояться, померти теж. Найкращі воїни, справжні машини для вбивства! А ще вони розумні. Бо стати паничем неможливо без гострого розуму, без того, щоб застосувати хитрість у бою. Також треба вміти писати та рахувати. Це теж відбір, який закріплює ці якості з покоління у покоління. В середньому паничі не тільки значно сильніші від своїх рабів, але й значно розумніші за них. Бо природний відбір у рабів спрямований на виживання при мінімумі їжі і максимумі роботи, тоді як серед паничів відбирають найсміливіших і найрозумніших.

– А як їх відбирають по розуму? – спитав я, хоч вже дещо чув про це.

– Паничем неможливо стати без грамоти. Кожен панич вміє читати, писати та рахувати. Ще з джур їх вчать бути самостійними й приймати рішення. Причому вітається хитрість, але хитрість лише стосовно ворогів. Джур не вчать кидатися голіруч на чудовиськ, ні, їх вчать усе обмірковувати і нападати так, щоб перемогти. Тупий не вийде з джур, тільки сильний та розумний стане паничем.

– Але при всіх цих здібностях вони зазнають величезних втрат!

– Для Січі це непогано. Примітивні технології обробітку землі не дозволяють прогодувати багато паничів, то їхня кількість мусить бути сталою. Жінки ж народжують регулярно, якби не висока смертність, за десять-двадцять років паничів би стало забагато і тоді їм би довелося воювати між собою за ресурси. Паничі ж воліють воювати лише з ворогами і таким чином контролюють свою чисельність.

– Під час битви з дикими вони ледь не програли і втратили дуже багатьох своїх товаришів, – засумнівався я.

– За кілька років нові покоління джур легко замінять тих, хто загинув. Слухай, а ти сам брав участь у битві з дикими?

– Брав, навіть убив кількох.

– Не бреши! – Бар-Кончалаба аж підхопився. – Паничу важко вбити дикого, а ти слабкий та дрібний, якийсь слуга!

– Головне не підпускати диких впритул. Я кидав здалеку списи. Дикі дуже сильні, але вони заважкі. Не вміють швидко бігати і ухилятися. Я кидав списи, вичікував, поки чудовисько заслабне, а потім стрибав і добивав кинджалом у горло. Головне було не потрапити під їх кам’яні сокири та палиці, якими вони трощили навіть щити паничів.

Бар-Кончалаба подивився на мене.

– То ти дійсно брав участь у битві з дикими?

– Моя панна Понамка билася попереду, хіба я міг бути осторонь?

– О, ану почекай, я зараз!

Бар-Кончалаба побіг кудись, гукав: «Славку! Славку!» Я підвівся. Був слабкий, ноги ледь тримали, підошви пекло, наче вогнем. Ледь дотеліпав до огорожі, ланцюга з ошийника якраз вистачило. Визирнув у щілину на вулицю. Там вирувало Торжище. Я навіть на Барабашово був, то думав, що торжищем мене вже не здивуєш, але тут… У мене аж щелепа відпала. Бо вулицею, яка була від мене відгороджена тонким парканом, плив натовп покупців. І натовп цей складався з різноманітних чудовиськ. Тільки поодинокі люди, а то все чудовиська, чудовиська, чудовиська. Деяких я бачив під час полювання з Понамкою, але більшість зустрічав вперше. Літаючі, повзаючі, навіть такі, що котилися. Сотні чудовиськ, які пересувалися собі у справах, спілкувалися між собою, підтримуючи рівний та густий шум. Поміж чудовиськ їздили воїни у блискучих обладунках. Вони сиділи верхи на величезних птахах, схожих на страусів, тільки значно більших. Ще воїни мали шість рук, в яких тримали купу зброї. Шестируких воїнів дуже поважали, вступали дорогу, мабуть, ці чудовиська відповідали на Торжищі за порядок.

– Красю, знайомся, це Славко, – почув я голос Бар-Кончалаби. Відірвався від щілини у паркані і побачив поруч з письменником дебелого дикого. Нехай він був у людському одязі, але оце грубе обличчя, надбрівні дуги, товстезні руки, міцний, схожий на діжку тулуб. Я злякався, бо згадав, які вони страшні, ці чудовиська. А дикий, наче у підтвердження мого переляку, зненацька з ненавистю подивився на мене і кинувся вбивати. Що саме вбивати, у мене не було жодного сумніву. І він би убив, був дуже сильний, але я схитрував. Кинувся на землю. Схопив жменю піску, потім кинувся вбік, а сам поцілив піском прямо в очі. Цей прийом підгледів у Понамки. Дикий заревів, я хотів прослизнути повз нього, але в чудовиська був занадто добрий нюх. Наосліп він схопив мене і повалив, щоб таки вбити.

– Славку, припини, він бачив битву і може розповісти! – зашепотів йому на вухо Бар-Кончалаба і спробував прибрати руки дикуна з моєї шиї. Нічого б він не прибрав, бо дикий був набагато сильніший, але Бар-Кончалаба знав, що шепотіти: – Він бачив твоїх, він розповість! Він бачив!

Це подіяло, і дикий мене відпустив. Я залишився кахкати на землі. Сам він протирав очі.

– Не бійся. Це він розлютився, бо побачив твою голомозу голову. Славік і його одноплемінники не люблять ані слуг, ані паничів, – пояснив Бар-Кончалаба.

– Якого ж хера ти його привів? – хотів я спитати, але з горлянки моєї виривалися тільки хрипи.

– Що ти бачив? – спитав Славко. Говорив він майже як людина, та ще й українською, чим дуже здивував мене. – Чого вирячився?

– Ти вмієш розмовляти? – чесно спитав я. Славко заревів і спробував вдарити мене кулаком, але на руці у нього повис Бар-Кончалаба, то удару не вийшло.

– Він уміє розмовляти і грамоту знає! Він нічим не відрізняється від людей, нічим, окрім того, що належить до іншого виду, – зашепотів Бар-Кончалаба, схопивши обома руками кулак велетня.

– Розповідай про битву! – заричав Славко.

Я розповів. Про напад диких, про те, як паничі зібрали військо і оточили фортецю біля Чорних печер, як чекали нас у засідці в горах, а Непийпиво розгадав цей план і вдарив з тилу. Як паничі знищили кілька стійбищ диких і виманили їх з гір, а Понамка здогадалася підпалити траву і вогонь допоміг паничам перемогти. Славко слухав це, а потім застогнав.

– Кляті, жалюгідні карлики! Ви тільки і можете, що перемагати завдяки хитрощам! – заверещав дикий.

– Славку, я ж тобі казав, що ти теж мусиш стати хитрим, інакше вас знищать! – говорив йому Бар-Кончалаба.

– Скільки загинуло наших? – спитав Славко.

– Багато. Сотні і сотні. А ще ж частину потім вбивали у горах, за допомогою псів, які знаходили їх.

– У, кляті потвори! – Славко гупнув кулаком по землі, і там утворилася глибоченька ямка. Він був дуже сильний. – Жалюгідні карлики, ви ні на що не здатні без залізної зброї, без псів, без брехні!

– Але дехто зміг втекти. Їх не переслідували, бо паничі дуже заморилися, – заспокоїв я.

– Тепер буде голод. Бо нікому буде ходити на полювання, нікому годувати численних сиріт! – Славко схопився за голову.

– Бачиш, а якби у твоїх братів було залізо, вони б перемогли! – говорив Бар-Кончалаба. – Не кам’яні сокири і загострені у вогні стовбури, а шаблі та списи, а ще щити, паничі б не встояли!

– Мої браття не схочуть добувати залізо! І не будуть обробляти землю! – закричав дикий. – Вони пам’ятають, що сталося з тими з наших, хто це робив. Їх убили, бо вони знищили ліс заради полів. А тільки ліс може захистити нас, ліс, у якому ми можемо здолати будь-кого! Мені потрібно повертатися додому!

– Ні, не потрібно. Що ти там будеш робити? – спитав Бар-Кончалаба. – Воїнів залишилося мало. Краще почекати, коли виростуть нові, а тоді ти повернешся і очолиш їх. Але без заліза вам не перемогти паничів.

– Я потрібен своєму народу зараз!

– Якщо ти підеш зараз, то пропадеш. Сам подумай. Спочатку чудовиська, потім Погані землі, Мара, башта паничів, їх курені. Як ти все це здолаєш?

– Здолаю!

– І з чим ти прийдеш до своїх? З чим? Ти мусиш змінити життя свого народу, але поки що зарано!

Я з подивом слухав цю розмову Бар-Кончалаби та Славка, не дуже розумів, про що йшлося. Славко несамовитів поруч. Який же він був величезний!

– Слухай, а правда, що твої брати їдять людей? – спитав я в нього. Він аж скривився.

– Хіба можна їсти потвор? Та навіть якщо я вмиратиму з голоду, то не буду їсти таку гидоту, як карлики!

– А навіщо твої брати відрубали голови полоненим і вбитим?

– Щоби віднести до могил предків. Душі предків радіють, коли бачать голови карликів.

Я хотів сказати, що це дикість, а потім згадав перерізані горлянки, трупи, згодовані собакам, і багато чого іншого, що бачив на Січі. Промовчав.

– Піду принесу жертву загиблим, – сказав дикий і пішов.

Я потирав шию, яка ще відчувала його залізні стискання.

– Хто такі ці дикі? Чому вони такі сильні? – спитав у Бар-Кончалаби.

– Це неандертальці, а вони ж завжди були дуже фізично розвинутими.

– Хто? – здивувався я і згадав щось зі школи, якихось примітивних дикунів.

– Неандертальці. Чув про таких?

– Хіба вони не вимерли? – ніяково спитав я, бо щось чув, але все вже забув.

– Усюди – вимерли, але на ріці Снів змогла вберегтися досить велика популяція, – пояснив Бар-Кончалаба. – Вони багато років були господарями цих країв, досить ефективно протистояли чудовиськам. До речі, дикі теж розвивалися ці тисячі років в ізоляції. Частина з них перейшла до землеробства, нехай і примітивного, робила кераміку, було навіть щось схоже на писемність, теж примітивну. Думаю, що згодом би ці дикі створили якесь альтернативне людство з нічим не гіршою культурою, та раптом на ріку Снів прийшов Травін зі своїми козаками. Проти кінноти та вогнепальної зброї неандертальці, що жили землею, встояти не могли і були винищені. Вціліли лише ті найбільш відсталі групи, що жили у лісах і займалися полюванням. Багато культурних надбань було втрачено, неандертальці перетворилися на тих дикунів, яких ти бачив. Землеробство забуто, як і кераміка, про писемність годі й казати, зброя з каменю або кісток, ну, хоч вогнем користуються, хоча тепер не знають, як його добувати, і змушені підтримувати на своїх стоянках. Такий ось прикрий розвиток подій, але я маю надію його виправити.

– Яким чином?

– Ну, є кілька можливостей. Перша це зробити диких конкурентноздатними. Ось я готую зі Славика ватажка для диких. Лідера, який би навчив їх виготовляти залізо і займатися землеробством. Завдяки цьому вони б змогли за покоління-два наростити чисельність і атакувати Січ.

– У паничів є сучасна зброя, тож залізо нічого не вирішить.

– У паничів є ще раби і чудовиська, з якими теж треба воювати. Так, я припускаю, що та авантюра не завершиться успіхом, але було б цікаво спробувати. Тим більше, що є і другий план.

– Який? – спитав я. Вже зрозумів, що підтримую розмову, щоб втекти від болю, сховатися від нього у словах.

– Нацькувати на Січ могутнього ворога, який би знищив її і звільнив місце для диких.

– Бандитів?

– Бандити – це не ворог, бо вони не вміють діяти системно. Ось так, як ти розповідав, наскочити, постріляти, отримати по сраці та втекти, вони можуть. Але так Січ не візьмеш. Щоб перемогти паничів, треба готуватися.

– Тоді які ще вороги? Чудовиська?

– Ні, до чудовиськ паничі звикли і готові їх знищувати.

– Тоді хто?

– Росіяни, – Бар-Кончалаба переможно посміхнувся.

– Що? До чого тут росіяни?

– Я закинув в їх націоналістичні круги кілька описів Січі. Звісно, довелося дещо спростити картину, довести до чорно-білого стану, щоб стверджувати, що існує таке невеличке державне утворення, де українці є панівною нацією, а руські – рабами, які піддаються дуже жорстокій експлуатації. Звісно, що з наукової точку зору ані паничі не є українцями, ані раби не є росіянами. Принаймні ані ті, ані інші так себе не ідентифікують і розмовляють своїми говірками, відмінними і від української, і від російської. Але коли потрібен результат – правда не має значення. То я змалював вкрай обурливу для великороської свідомості ситуацію: хохли-рабовласники, що знущаються і експлуатують руських людей. Звісно, що змиритися з таким російські націоналісти не змогли. Спочатку хотіли вплинути на ситуацію самотужки. По ріці Снів відправилося кілька загонів російських націоналістів, які хотіли напасти на Січ та здійснити там переворот: щоб була владна російська верхівка і раби з хохлів. Та паничі дуже добрі бійці, а російські націоналісти значно краще дудлили горілку, аніж воювали. То загони були знищені, а ті з прибульців, кого не вбили, швидко потім сконали в Чорних печерах, добуваючи для Січі вугілля. Це був абсолютний програш, пов’язаний з тим, що російські націоналісти майже не мають впливу в Росії. Але вплив має Федеральна служба безпеки, ФСБ, наступники КДБ. Саме їх я планував задіяти проти Січі.

– А ФСБ тут до чого? – зацікавився я, бо згадав чоловіка на пристані, де паничі вбили багатьох бандитів. Він казав, що з ФСБ. І слід його взуття був такий самий, як і слід невідомих гостей, що прилітали на Січ і викрадали там рабів.

– Я запропонував ФСБ маленьку переможну війну з поваленням расистського українського уряду на Січі і встановленням уряду проросійського, з тим, щоби потім нові господарі Січі стали впливовим фактором у внутрішній українській політиці.

– Що ти маєш на увазі? – тупив я, а Бар-Кончалаба переможно зареготав.

– Маю на увазі те, що ФСБ могло б добре заробити. Це єдине, що зараз цікавить цих хлопців.

– Заробити? – я тупив далі.

– Заробити! Уяви, спочатку операція з повалення Січі та знищення паничів, потім створення якогось маріонеточного уряду Республіки ріки Снів, його підтримка, щоб він був впливовим гравцем на українській політичній сцені, заважав іти до НАТО і Євросоюзу. Дуже спокусливий план!

– Я не розумію, як Січ може комусь заважати?

– Та як, просто! Україну б не взяли до Євросоюзу, бо туди не приймають держав, на території яких є рабство! А рабство на Січі залишилося б, просто раби та господарі помінялися б місцями! Уряд, під тиском Європи, спробував би заборонити тут рабство, його б послали, почалися б зіткнення. ФСБ допомогло б зброєю і грошима, та тут можна було зробити чудовий чиряк на сраці для України!

– Ну ти і покидьок! – крикнув я.

– Красю, треба дивитися на світ ширше! Знаєш, як приємно бути деміургом, вирішувати долю світу, нехай і такого невеличкого, як Січ! До того ж знищити паничів ФСБ ще б змогло, але протистояти чудовиськам – ні, вони б максимум залишили невелику залогу і пішли, а землі Січі заселили б дикі, що було б дуже корисно для науки.

– Чим корисно?

– Ну, тут же мається унікальна можливість спостерігати за розвитком культури, альтернативної до людської.

– Яка культура, вони ж дикуни!

– Вони дикуни, бо їх загнали у непролазні ліси. Це так само можна і рабів звинувачувати у дикунстві за те, що вони обходяться мовою у двісті слів, майже не мають міфології та релігійних вірувань.

– Не мають?

– Звісно, ні! Все їх життя від самого дитинства то важка праця і суцільне виживання. Цілий день вони вбиваються у полях, а потім приходять і падають спати. Вони і вночі між собою спілкуються дуже мало. Бо думають лише про їжу.

– А чому в рабів такі примітивні знаряддя?

– Щоб побільше виснажувалися. Це ж політика паничів така – побільше важкої, примітивної праці, щоб не було сил на повстання.

– Але раби могли б виробляти більше!

– І що з тим «більше» робити, Красю? Навіть така малопродуктивна праця, завдячуючи безжальній щоденній експлуатації, виробляє необхідний для Січі продукт, можливо, навіть із надлишком.

– То вони продають той надлишок тут? – здогадався я.

– Ні, паничі не дуже люблять торгувати. І тут вони не дуже торгують. Скоріше, просто хочуть бути присутні, бо Торжище це ж важливе місце ріки Снів, тут можна багато про що дізнатися. То цей панич, який тут, він радше дипломат, аніж торгівець. Так, інколи продасть кілька десятків рабів, щоб вистачало на утримання місії, і все.

– А хто купує рабів? – спитав я.

– Чудовиська, тут, окрім чудовиськ, більше нікого і немає.

– Для чого раби чудовиськам?

– Для різних цілей. Комусь потрібні слуги, а хтось любить їсти людей.

– Жах який! – злякався я.

– Ну, я думаю, ти вже помітив, що тут багато жаху і людське життя коштує копійки.

– А де твій господар?

– Я сам собі господар! – похвалився Бар-Кончалаба.

– Хіба тебе не взяли у полон біля фальшивого Райгорода?

– Узяли. Мене купив один місцевий торгаш, хотів продати кудись у рабство, але я переконав його, що мене вигідніше залишити тут. Оце ходжу, заробляю грошики.

– Чим?

– Акторством.

– А Славко?

– Славко служить при місцевому міняйлі.

– Дикі ж не терплять рабства, я сам бачив.

– У Славка не рабство, а служба. А що ти бачив?

Розповів про диченят, яких віз.

– І куди ти їх подів? – Бар-Кончалаба знову дуже зацікавився.

– Прилетіли якісь люди на гелікоптері, відвалили купу бабла, цілу валізу доларів, там мільйони були. Не розумію, для чого комусь знадобилися ті диченята, у цирку їх будуть показувати, чи що?

– Краснодаре! Та це ж були вчені! Ти уявляєш, який це успіх, знайти живих неандертальців? Та ще дітей, за зростанням яких можна буде слідкувати, вивчати!

– Для чого?

– Для розвитку антропології! Це ж серйозна наука, з серйозним фінансуванням, якщо брати в світовому розрізі. Не дуже розумію, щоправда, як вчені легалізують свої спостереження.

– Як це, легалізують?

– Ну, всім відомо, що неандертальці вимерли. А тут на тобі, живі. Це ж буде скандал. Бо доведеться розкривати, де їх узяли. А відомості про ріку Снів це ще більший скандал!

– Чому?

– Красю, ти коли-небудь мапу України дивився?

– Ну, дивився. У школі.

– Бачив там ріку Снів і всі ці краї, в яких побував?

– Ні. Не бачив і не чув про них ніколи.

– А чому? Як могло статися, що люди дослідили вже Антарктиду, джунглі Амазонки, Тибет, Сибір, стерли всі білі плями з мап, а ось тут, майже у центрі Європи, залишили?

– І як це сталося?

– А так, що оці краї, вони не схожі на інші.

– Ну, я це помітив. То чудовиська, то дикуни.

– Не в тому сенсі, тут інша будова простору. Я не фізик, не можу науково пояснити, але тут щось схоже на складку в просторі, потрапити в яку непросто. Ось ми летіли зі сходу на захід, трималися ріки Снів. А якщо б летіли з іншого боку, то опинилися б у Росії і цих місць не побачили.

– Як таке може бути?

– Питання не до мене, кажу ж, я не фізик. Аномалія якась, мабуть.

– Так а чим закінчилися твої справи з ФСБ?

– Тим, що прийшли ви і я звабився ідеєю легко потрапити до Райгорода. Опинився тут, що там відбувалося далі, не знаю.

– А цей Райгород, чим він приваблює, що ти до нього полетів?

– Красю, а чим може приваблювати рай? Вічним життям!

– Ти це серйозно?

– Так. Райгород, справжній Райгород – місто героїв, де вони отримують вічне життя у ідеальних тілах.

– Яких тілах?

– У ідеальних, у власних тілах у момент розквіту. І живуть у них вічно, бо не знають ані старості, ані хвороб.

– Що за маячня? – скривився я.

– Не маячня, Красю, зовсім не маячня, – зітхнув Бар-Кончалаба і посумнішав. – Тому до Райгорода і намагаються дістатися тисячі людей щороку.

– Як дістатися?

– Здебільшого пливуть рікою Снів. Сам подумай, чого це паничам довелося робити окрему Заставу на ріці? Бо дуже багато подорожніх. Вони пливуть до Райгорода на спеціально побудованих кораблях чи просто на байдарках. До Застави потрапляють далеко не всі, бо ріка Снів розбивається на купу проток та річищ, значна частина минає Заставу.

– І що далі?

– Далі на тих, хто пливе, нападають чудовиська. Вся ріка Снів живиться з тих подорожніх.

– І навіщо ж плисти до Райгорода, коли тебе все одно з’їдять по дорозі?

– Не все одно, Красю, не все одно! Героїв, тих, хто переможе чудовиськ у численних битвах, хто не злякається і не схибить, течія винесе до Райгорода, і вони потраплять у це чарівне місто. Їх рани загояться, їх тіла повернуться у стан розквіту, всі хвороби відступлять, і почнеться вічне життя у блаженстві!

Бар-Кончалаба аж очі закрив і закрутив головою у захваті.

– І ти віриш у цю маячню? – необережно спитав я, бо немає нічого гіршого, аніж розбивати мрії людей.

– Це не маячня! Не маячня! – заверещав Бар-Кончалаба. – Не маячня! Так і є!

– Добре, добре, нехай так і буде! – погодився я.

– Цікаво, а чого це тебе досі не ведуть на Торжище? – Бар-Кончалаба підозріло подивився на мене. – Рабів, яких з тобою пригнали, вже вивели, а тебе ні?

– Мене наказано продати якимось чорним чаклунам… – я хотів спитати у Бар-Кончалаби, хто це такі, але він підхопився, наче на розпечену сковороду сів, і побіг, мовби за ним сто чортів гналося. – Стій, ти куди?

Я озирнувся навколо, щоб побачити, що ж так налякало письменника, але нічого страшного не помітив. Здається, Бар-Кончалаба чкурнув через те, що почув про чорних чаклунів, і це навіювало погані думки. Я знову підійшов до огорожі, визирнув до Торжища. Там вирував потік чудовиськ. Я побачив, як повели раба. Мабуть, з тих, що пригнали зі мною, я не встиг їх роздивитися краще, та й вони були схожі один на одного. Раба тягнуло на мотузці страшне чудовисько, схоже на величезного рака. Одна з клешень цього рака була в крові, і паща теж. Здається, саме таку істоту вбив Набока, ще той, старий, який віддав своє ім’я Понамці. Я перелякано дивився, коли несподівано в щілині з’явилось чиєсь око. Величезне, як яблуко, воно дивилось на мене, а потім я побачив у ньому зміну, яка буває у погляді хижака, що відчув здобич. Я кинувся геть, позаду почувся рев. Потужний удар пробив огорожу, я перечепився і впав, за мною тягнувся ланцюг, щось смикнуло мене і поволокло, я хапався руками за землю, та де там, коли почулися свистки і крики. Щось грізно заревіло і мене відпустило. Це набігли шестирукі на птахах. Вони відігнали чудовисько, поставили на місце звалений паркан, на мене не звернули уваги. Я відповз під хату і там лежав. Не бачив, хто на мене нападав, і не хотів бачити. Дякував богові, що на Торжищі підтримувався порядок.

Я лежав і тремтів досить довго. Згодом відійшов від переляку. Хотілося пити. Спробував заснути, щоб час спливав швидше. Прокинувся від того, що мене штовхнув панич. Так розумію, що всіх рабів він продав, повернувся задоволений.

– Ну що, ходімо розповіси, як ти тут опинився, – сказав він. Розмовляв українською, майже без акценту.

Я озирнувся.

– А де слуги? – спитав і тут же подумав, що зробив помилку, бо слуга мусить тільки відповідати.

– Відправив їх на Січ з возом товару, – панич і не думав бити мене у відповідь. – Заходь.

Відчинив двері у невелику, складену з каменю хату, запросив мене. Я вказав на ланцюг від ошийника. Панич зняв ланцюг. У хаті тій було прохолодно та темно. Панич зачинив двері, запалив свічку, сказав мені сісти на підлогу.

– Їсти, пити хочеш? – несподівано поцікавився він.

– Так, пане.

Він кинув мені на підлогу шматок хліба, сушену тараню, поставив кухоль води. Почекав, поки я поїм та нап’юся.

– Ну, тепер розповідай, що там трапилося.

Я розповів. І про бій на Заставі, і про суд.

– Якщо тобі присудили чекати, що з братом Непийпивом буде, то чого на Торжище прислали? – спитав панич, коли я закінчив.

– Не знаю. Але вирок свій я чув, як і всі чули. А чому мене продати наказали, то мені не відомо. Але ж дивно це. Якщо винний я, то стратити мене потрібно. Якщо невинний, то залишити. А мене продають, наче раба.

– Тебе наказано чорним чаклунам віддати, а це ще гірше, аніж страта, – зітхнув панич.

– Що за чорні чаклуни? Чого їх так бояться?

– Побачиш, чого, – кивнув панич і скривився. – Не подобається мені це все. Непийпиво виживе, приїде твій господар, грізний Набока, до мене, а що я скажу?

– То не віддавайте мене чорним чаклунам, почекайте, – смиренно попросив я.

– А як не віддам, то наказ порушу. Передано ж мені, що треба з тобою зробити.

– Слугою передано, а не паничем. А що, як слуга зрозумів щось невірно, розумом своїм миршавим?

Панич посміхнувся.

– А ти, дивлюся, хитрий дуже, – він дивився на мене, я дивився у підлогу. – Я зроблю так, як мені наказали. Приїдуть чорні чаклуни, віддам їм тебе, і все.

– А якщо…

– Ніяких якщо!

– Слухаюсь, пане.

– Ходімо.

Він вивів мене з хати, відвів до невеличкого сараю, зачинив там, припнувши ланцюгом до стіни. Сарай теж складений з каменю і теж без вікон, як і хата. Тут було темно і смерділо. Я знайшов купу соломи у кутку. Влігся на неї. Поправив ошийник, щоб не давив. Лежав. Лежати краще, аніж бігти по спеці з ярмом на шиї за конем. Думав про те, коли ж закінчаться мої пригоди. Мені стільки разів щастило, стільки разів я виживав там, де мусив загинути. Невже якось переживу і тих страшних чорних чаклунів, про яких ніхто не хоче балакати? І що там з Понамкою? Якщо мене віддали на продаж, то її могли стратити. Знаю, вона не здасться, битиметься до останнього. Клятий Бар-Кончалаба, в яку халепу нас втягнув!

Лаяв його подумки, потім заснув. Прокинувся від того, що мені поставили води та хліба. Поїв, попив, сидів далі. Ще залюбки спав, бо дуже втомився. Наступного разу прокинувся від голосу.

– Ти живий? – голос був зверху, побачив якусь щілину під стелею. Підхопився. – Красю? – це шепотів Бар-Кончалаба, я його впізнав.

– Живий, до… – я хотів попросити про допомогу, але Бар-Кончалаба мене перервав.

– Слухай сюди і запам’ятовуй. Коли опинишся у чорних чаклунів, то не доводи справу до тортур. Бійся їх чи ненавидь, впадай у відчай, що завгодно, тільки вируй емоціями! Зрозумів?

– Ні! Чому…

– Чорні чаклуни полюють на людські почуття. Якось їх потім використовують. Сильну любов чи приязнь викликати важко, а ось біль, страх, ненависть, відчай – легко. Вони братимуть з тебе ті почуття. Якщо їх буде мало, чорні чаклуни катуватимуть тебе. Не доводь до цього! Тоді проживеш довше. Все, я побіг!

Щілина світла зникла, знову темрява і тиша. Я мало що зрозумів зі слів Бар-Кончалаби і не дуже вірив йому. Влігся і лежав далі. Вже звик до смороду, не помічав його. Дні рахував по воді і хлібу, який приносили. Пробув у підвалі шість днів, аж коли двері відчинилися, зайшов панич.

– Пішли, чорні чаклуни їдуть.

– Пане, не віддавайте мене, пане, залиш… – я отримав кулаком в обличчя і аж покотився.

Панич потягнув мене за ланцюг. Довелося швидко підвестися і піти за ним. Панич вивів мене на двір, прив’язав ланцюг до сідла, сів на коня і поїхав. Не гнав, та і як гнати по забитій вулиці Торжища. Я спочатку мало що бачив, бо очі відвикли від світла, кілька разів боляче беркицьнувся, аж поки не став дивитися під ноги, а потім і навколо. Там був суцільний натовп чудовиськ. Лише небагатьох з них я раніше бачив, а інші приголомшували і лякали. Вороже дивилися на мене, то я поспішав за паничем, який кудись впевнено їхав. Навколо я вже не дивився, щоб дарма не випробовувати психіку. Коли почулися крики, голос мені здався знайомим, я таки подивився і побачив Бар-Кончалабу, якого оточив натовп одноногів. Бар-Кончалаба верещав дурним голосом, гепався на землю, прямо в якусь калюжу, вимазувався у багнюку і витворяв інші дурниці, які були помітно до вподоби одноногам. Коли побачив мене, то на мить завмер, розгубився, але одноноги, до речі, без своїх луків, зброя на Торжищі була лише у шестируків-охоронців, почали невдоволено гиркати, і Бар-Кончалаба тут-таки узявся знову витанцьовувати у багнюці, падати в неї і верещати, наче різаний. Одноноги кидали йому монети, а він ловив їх ротом, для чого вправно стрибав. Здається, він махнув мені рукою, а може, і ні. Ось яким акторством він заробляв. Став блазнем.

Панич їхав кудись далі, мабуть, на окраїну Торжища, бо чудовиськ ставало все менше, натомість мене почав охоплювати якийсь дивний страх, від якого я змерз. Обхопив себе руками і тремтів. Сам собі дивувався, бо ж літо, спека, а я тремтів, наче на морозі. Потім помітив, як напружився кінь панича, та і він сам теж тремтів, хоч був у сорочці і безрукавці. Ось вже ми їхали майже порожньою вулицею Торжища, коли попереду стало видно будинок, складений з чорного каменю. Ледь побачивши його, я схопився за живіт, який страшенно заболів. Мабуть, від жаху. Ланцюг смикнув мене, я ледь не впав, побіг, але ноги не слухалися, холод і жах, я таки впав, хотів підвестися, знову впав, а потім знепритомнів. Мабуть, панич і не озирнувся, кінь потяг мене далі, аж до чорного будинку. Я прийшов до тями, коли ми вже зупинилися. Почув, як панич щось крикнув тремтячим від жаху голосом. Крикнув щось дивне, не так, як балакають паничі. Йому відповіли таким голосом, що я знову знепритомнів. Панич почав бити мене по щоках.

– Вставай! Вставай! – панікував він. – Вставай!

Ледь поставив мене на ноги, наче давав комусь обдивитися мене. З чорного будинку щось рикнули, і я знову впав. Коли наступного разу опритомнів, то панича вже поруч не було, а я сидів у якомусь підвалі, у суцільній темряві. Несподівано до мене хтось доторкнувся. Я з переляку закричав. І тут весь підвал вибухнув криками. Кричало багато людей, і це було якесь божевілля, коли грюкнули двері і почулося страшне гарчання, від якого всі замовкли. Мені було дуже холодно і нестерпно страшно. Нестерпно до того, що я не втримався, підхопився і з усієї сили вдарився головою об кам’яну стіну. Знепритомнів, чого і бажав.

Прокинувся від криків і рику. Страх знову схопив мене потужними щелепами, почав жувати, але витримати його було легше, бо нас вигнали з підвалу на білий світ. Нас, кілька десятків людей. Було тут і кілька земляних рабів, але здебільшого люди не з Січі, мабуть, ті, хто пливли до Райгорода і потрапили у полон. Усі ми були ледь живі від жаху, який випромінювали невідомі істоти у чорних плащах з накидками на головах, які поралися з нами. Можна б було здогадатися, що це і є ті чорні чаклуни, яких так усі боялися, але жах паралізував мій мозок, я не міг ні про що думати. Тільки тремтів і хотів померти, щоб хоч так втекти від жаху та холоду.

На нас одягли вже знайомі мені ярма, тільки у чорних чаклунів в ярмо набивали не п’ятьох, а десятьох, ярма прив’язали до величезних, теж чорних коней, чорні чаклуни зашипіли, і ми рушили. Це був ще важчий біг, аніж від Застави до Торжища, бо коні чаклунів були значно більші за звичайних коней і мчали швидше. Думаю, то взагалі були не коні, так само, як чорні чаклуни хоч і були схожі на людей, але не були ними, бо людина не може викликати такий жах. Жах, який випалював нас своїм холодом весь день, не дивлячись на біг. Стояла спека, сонце пекло, я біг, стікаючи потом, і водночас тремтів від холоду.

За кілька годин почали падати перші з тих, хто не витримував цього бігу. Чорні чаклуни добивали їх, відв’язували і гнали нас далі без жодної спроби дати перепочинок. Я вже був досвідчений у такій гонитві, то навколо не дивився, зосереджувався і рахував кроки. Треба пробігти тисячу кроків, і я рахував. Потім ще, ще і ще. Головне, не думати про те, скільки тисяч кроків попереду. Тисяча завжди одна – рахуй!

Бігли до ночі. Спочатку степом, потім лісами. Жодного разу ніхто не спробував напасти на нас. Мабуть, чорних чаклунів боялися усі інші чудовиська. Коли почало сутеніти, нас залишили на галявинці. Навіть не розв’язували. Самі чорні чаклуни відійшли кудись. Але були неподалік, бо жах не відпускав. То ніхто не розмовляв, всі лежали на землі і тремтіли. Я не зміг заснути до самого ранку, а потім ще день гонитви. Люди стали слабіти частіше, їх без жалю вбивали. З Торжища п’ятеро чорних чаклунів вивезли півсотні рабів. А коли увечері другого дня ми побачили на високому пагорбі чорну фортецю, живими залишалося не більше половини. Ще двоє не змогли здолати крутий підйом до фортеці. Інші забігли нагору, протупотіли по мосту до воріт і забігли всередину, де попадали. Всі мовчали і тремтіли, бо як би не було страшно раніше, а зараз стало зовсім нестерпно.

Чорні чаклуни розвели нас по маленьких камерах десь у підвалах своєї фортеці. В камері було холодно і темно. Однак страх трохи відступив, може, не пробивався через товсті кам’яні стіни. Я зміг думати. Жалкував, що не впав по дорозі. Чорні чаклуни вбили б мене своїми важкими та довгими списами, і я б більше не мучився. Почув, як щось впало на підлогу біля дверей. Обережно помацав, це був шматок хліба. Пожував. Хотілося пити. Коли двері відчинилися. Страх знову стрибнув на мене і паралізував. Я був притомний, але спостерігав за тим, що відбувалося, наче звідкілясь збоку. Чорний чаклун – химерна істота зростом десь зо три метри, з головою закрита чорним плащем – зайшов до камери зі смолоскипом. Смолоскип поставив у спеціальний держак над дверима, так що світло стало у всій камері. Мене чудовисько поставило до стіни, з якої стирчали металеві кільця. До них мене і було припнуто, та так, що я не міг і поворухнути ані руками, ані ногами, ані головою.

Потім чорний чаклун вийшов до коридору і повернувся з чимось слизьким та огидним у руках. Настільки огидним, що коли я побачив це, то моя відраза змогла перебити страх. Я сіпнувся, але ланцюги міцно тримали мене. Чаклун же кинув те, що приніс, мені в обличчя. Я намагався ухилитися, але не міг, бо голова була міцно закріплена біля стіни. Щось схопило мене за голову і водночас уп’ялося в обличчя. Я заверещав і верещав наступні півгодини, поки остаточно не охрип. Потім лише стогнав, а щось слизьке та холодне сиділо у мене на обличчі, обхопивши голову міцними лапами.

Мені було так погано, що думати і щось відчувати, окрім жаху та огиди, я зміг лише за кілька годин після того, як чорний чаклун прийшов і зняв мені з голови ту купу слизу. Потім відв’язав мене від стіни і залишив на підлозі. Напівмертвого, виснаженого і слабкого.

Наступного дня все повторилося. Лише з третього разу жах та огида перестали бути настільки потужними, щоб забивати мені всю голову. Я почав дещо помічати. Чорний чаклун одягав мені на голову жабу. Величезну слизьку жабу, яка своєю пащею хапала мене за обличчя, а лапами обхоплювала голову і так трималася, аж поки чорний чаклун її не знімав. На початку жаба була схожа на пробитий м’яч, майже порожня, але коли чорний чаклун зняв її з мене, то вона вже була схожа на комара, що обпився крові.

На шостому разі, коли чорний чаклун знімав жабу, йому не сподобалося, що вона надулася значно менше, аніж зазвичай. Чорний чаклун схопив мою руку і увігнав під ніготь голку. Я заверещав, а він знову накинув жабу мені на голову. Коли жабу було знято і я знесилений валявся на підлозі, то згадав слова Бар-Кончалаби. Про те, що треба не доводити справу до тортур. То коли чорний чаклун знову прийшов і одягнув мені на голову жабу, я почав верещати і боятися, як у перші рази. Спочатку мені не вдавалося симулювати, то були ще голки під нігті. Але десь на третьому тижні я почав добре лякатися і без тортур. Чорним чаклунам був важливий виробіток, якщо жаба була надута моїм болем, їм цього цілком вистачало, і більше вони мене не катували.

Натомість почало боліти серце. Бо ж я не був таким хорошим актором, щоб вигадувати біль. Я розкачував себе і відчував його по-справжньому, наче мене дійсно катували. Серце цього не витримувало. Я розумів, що довго так тривати не може. Розумів, що вже минуло багато часу і якщо Непийпиво досі не опритомнів, то вже і не опритомніє, а навіть якщо виживе, кому буде потрібен якийсь слуга. Краще було б померти, аніж так мучитися, але я чомусь чіплявся за життя, як божевільний, щодня верещав з жабою на обличчі, видавав потрібні почуття, а потім відчував, як у серце наче штрикали тими самими голками, які заганяли під нігті.

Розділ 12

Дивовижний порятунок та остаточне розчарування

Надовго б мене не вистачило. Кілька тижнів, максимум місяць. Потім серцевий напад і до побачення. Коли одного дня чи ночі, з підвалу не було видно, прийшов чорний чаклун. Він відв’язав мене від стіни і вивів з камери. Повів коридором. Він був попереду, навіть не озирався на мене, а я і не думав про спротив. Я ні про що не міг думати у присутності чорного чаклуна, бо страх перед ним спустошував мою голову, залишав її без жодних думок. Я не замислювався, що відбувається, куди мене ведуть, просто йшов і тремтів. Мене вивели на білий світ. Я примружився, нічого не бачив. Мене далі повели кудись, я впав, мене вдарили, підвівся, наосліп пішов. Спочатку під ногами була бруківка, потім дошки, схожі на міст, я б мав зрадіти, бо мене виводили з фортеці, а я тільки цокотів зубами. Чорний чаклун, який мене вивів, щось зашипів, потім штовхнув мене у спину. Я пішов. Нічого не бачив, тремтів. Не знаю, скільки плентався, потім мене схопили, кинули на коня і кудись помчали.

Я трясся на коні, наче мішок з дертю, але зрозумів це лише згодом. Ми мчали і мчали, коли я відчув, що болить живіт. Застогнав.

– Стій! Подобно, опритомнів! – крикнув хтось, судячи з вимови, він був з Січі.

Гонитва зупинилася, мене зняли з коня і посадили на землю. Очі вже призвичаїлися, і я міг бачити. Двоє паничів і більше десятка джур та слуг. Всі при зброї.

– Живий? – спитав один з паничів, той самий Дубогриз, який опаничився разом з Понамкою.

– Так, пане, – кивнув я.

– Брат Непийпиво живився. Виповідав, що ти барзо валчив, то треба воспятити тебе. Вандруємо на Січ, – Дубогриз посміхнувся і поплескав мене по плечу.

Я подивився на панича, потім впав долілиць на землі і почав кричати та плакати. Ніхто не сказав мені ані слова. Всі розуміли, де я побував. То дали мені виплакатися, потім слуги помили мене у якомусь потічку, дали одяг та кинджал. Посадили на мула, і ми рушили. Я був дуже слабкий, ледь тримався у сідлі, але згодом почав посміхатися, бо розумів, що в черговий раз врятувався.

На наступному привалі мені дали поїсти. Побачив, що слуги охоче прислужуються мені, навіть джури дивляться з повагою.

– А що з моїм паном, Набокою? – спитав я.

– Чекає тебе на Січі.

– Нам довго ще їхати?

– Увечері будемо на місці.

– Так швидко?

– Ми поїдемо Поганими землями.

– А Мара?

– Будемо дуфати, що вона мине нас, – сказав Дубогриз. Він був панич, а розмовляв зі мною, відповідав на питання, це було дивно, але дивувався лише я. Інші чомусь ні.

Їхали далі. Помітив, що всі тримають зброю напоготові. Я був слабкий, щоб битися, але все одно перевірив, чи легко можу вихопити кинджал. Але нападів не було. Вже по обіді Дубогриз сказав, що ми у Поганих землях. Один зі слуг спитав, чи не треба мене поголити, бо в мене ж відросло волосся.

– Непийпиво наказав не голити його! – урочисто сказав Дубогриз, і всі тільки головами закивали. Не знав, що з цього випливало, але, мабуть, щось непогане для мене.

Їхали далі. Помітили дим десь збоку. Дубогриз наказав повернути туди. Ми вискочили на лісову галявину, де диміло засипане піском багаття. У кущах знайшли кілька землянок. Здається, тут жило кілька десятків втікачів.

– Тут вони десь, поспол. Та немає часу взискати! Напрод! – наказав Дубогриз, і ми поїхали далі.

Проминули пагорби, поїхали полем. Визирнуло спочатку одне болото, потім інше. Всі замовкли, напружено наганяли коней та мулів, озиралися. Але жодної хмарки, сонце вже сідало, небо було чисте. Я подумав, що мені вже вистачить пригод і я доїду до Січі спокійно. Та де там. Ми вже бачили попереду стіни фортеці Поганих земель, коли пролунав панічний крик: «Трупаки!».

І всі побачили, як попереду з Великого болота виринає загін вершників та піхоти, вони виходили з болота на берег і сунули на нас. Їх рухи були механічні, наче у роботів з фільмів.

– Трупаки! – аж застогнали слуги.

– Мара, – тихо сказав Дубогриз, що озирнувся назад. Там чорна хмара виповзала з болота і забирала в нас шлях для відступу.

– Мара! – застогнали слуги.

– Ніхто не долав Мару, але були такі, хто звитяжив трупаків! Слава Ісусу Кривавому! Стинайте їм голови! Тільки так можна вабоїти трупака! На смерть! – заволав старший від Дубогриза панич.

– На смерть! – заволали Дубогриз та джури. Слуги мовчали. Наш загін прискорився. Між тим болотяне військо перетнуло нам шлях і розвернулося. Їх було кілька сотень, цих трупаків. Вони були чорні, навіть на великій відстані від них тхнуло гниллю. Вони неоковирно рухалися, але щось підказувало мене, що битися з ними буде важко.

Від трупаків відділилося кілька десятків вершників. На таким же чорних і гнилих конях. Вони були не швидкі, але їх було багато. Ось паничі вдарили по них. Відбили удари списів і почали рубати голови. За ними джури і слуги. Ми прорубалися через вершників, але попереду стояла стіна піхоти, якої було значно більше. Сморід і жах. Паничі вдарили у піхоту, за ними джури, слуги та я. Відбив удар списа, потужний удар. Трупаки виглядали, наче зроблені з багнюки, але сила в них була справжня. Я вдарив одного з них. Мій спис легко пробив трупака, але той і уваги не звернув. Спробував вдарити мене сокирою. Я махнув кинджалом. Важко відрубати голову кинджалом, але з трупаком це мені вдалося. Несподівано мій мул став дибки, бо його підняли на списи. Я не втримався і впав на землю. Слідом впав мул, ледь не приваливши мене. Я підвівся. Втратив щит, зі зброї мав лише кинджал. Ухилився від одного удару трупака, від іншого, вони все-таки не були швидкі у рухах! Я проскочив між двома, а потім вперся у ряд трупаків, що сунули на мене. Вони не кричали і не дивилися, вони були мертві, але рухалися. Я озирнувся, побачив, що кілька джур та Дубогриз змогли пробитися, інші б’ються у натовпі трупаків, який їх поступово поглинає. У мене не було жодного шансу, але не для того я пережив чорних чаклунів, щоб здатися напівгнилому стерву. Я ухилився ще від кількох неквапливих ударів списами, трупаки сунули на мене, я стрибнув на одного з них, збив його з ніг, перерізав горлянку, але відрізати голову не встиг, бо трупак схопив мене і притиснув до себе. Його голова трималася на шматку шиї у палець завтовшки, а він міцно тримав мене. Його товариш підскочив до мене і заніс спис для удару. Тим списом він би пробив мене і товариша, але це трупака не зупинило б. Я засіпався, щоб вирватися з обіймів мертвого чудовиська, та не зміг і поворухнутися. Закрив очі і чекав удару похолоділою спиною. Коли щось хлюпнуло.

– Красю, тримайся! – почув я крик Понамки, і на мене гупнуло щось важке.

Вже потім я зрозумів, що це Понамка кинула списа, який пробив голову того трупака, що збирався проштрикнути мене. Трупак впав на мене, інший продовжував міцно мене тримати, я борсався і не міг нічого зробити. Я закричав від безсилля та огиди.

– Спокійно, Красю, спокійно! – почув голос Понамки. Вона скинула з мене трупака, допомогла підвестися і залізти на її коня. – Швидше! Відступаємо! Мара!

Ще встигла відбити щитом кілька списів трупаків і знести голову двом, поки ми проривалися. Я озирнувся, Мара наступала, але вона не встигала за нами. Ми мчали до фортеці з тими, кому пощастило пробитися через військо трупаків.

– Де ти взялася? – спитав я у Понамки.

– Та приїхала тебе зустрічати, а тут побачила, що ці гнилиці збираються тебе схопити. Думаю, що за фігня, ти вижив у чорних чаклунів, а якісь трупаки все зіпсують? Добре, що зі мною був десяток джур, то я і допомогла!

– Понамко, дякую, – я заплакав.

– Витри сльози! – строго наказала моя добра панна.

Ми влетіли у фортецю, за нами швидко підняли міст і зачинили ворота. Всі побігли на стіни, з яких видно було, що Мара зупинилася перед фортецею, а потім почала відступати до Великого болота. В мене затремтіли ноги, і я сів.

– Піду ознаймлю Непийпиво, що його розсказ отправований! – крикнув Дубогриз. Він був з тих, хто пробився.

– Ну як ти, Красю? – спитала Понамка.

– Не вірю, що живий.

– Вірь, Красю, вірь! Все погане позаду! – запевнила Понамка. – Відведіть мого слугу до окремої кімнати, нагодуйте і дайте відпочити. Завтра ми вирушаємо!

Понамка, мабуть, узяла велику силу, бо всі її слухалися. Мене відвели, добре погодували і вклали на справжнє ліжко з периною! Там я миттю заснув, мені снилися жаби чорних чаклунів, Мара, трупаки та інші жахи, але коли я прокинувся, то посміхнувся, бо чорна смуга залишилася позаду. Так я сподівався. Мені принесли сніданок, слуги вклонялися мені, наче я був вищий за них. Трохи поїв, коли прийшла Понамка. Вона була весела та повна сил.

– Ну як ти? – хлопнула мене по плечу, я ледь не перекинувся.

– Та нічого. А як пан Непийпиво?

– О, брат Непийпиво чекає нас у курені Мухи.

– Він вижив!

– Так, вижив, він – міцний.

– А для чого наказав повернути мене? – спитав я, бо коли там паничі звертали увагу на слуг, тим більше рятували їх з далекого полону.

– Бо ти врятував Січ, – гучно сказала Понамка. Я аж злякався.

– Понамко, тихіше! – попросив її, бо за такі слова мене легко могли стратити. – Не я рятував Січ, а ви з паном Непийпивом!

– Ні, Красю, ти. І це не мої слова, а слова Непийпива, які він сказав на Січовому Суді.

– Був суд?

– Так. На ньому я була виправдана. Яроша розпаничили і стратили, а Соколу, який порушив наказ і відправив тебе на Торжище, дозволили виїхати.

– І що далі?

– Подивишся! – Понамка підморгнула мені. В неї був піднесений вигляд, вона наче на крилах літала. Таке з нею бувало, коли вона закохувалася.

– У тебе що, роман? – здогадався я. Понамка щасливо посміхнулася. – З Непийпивом?

– Ні, що ти! – аж махнула руками. – З Непийпивом ми просто побратими, ти ж знаєш, що я не люблю кремезних чоловіків.

Я кивнув. Дійсно, всі коханці Понамки, яких я знав, були худенькими хлопчиками. Непийпиво ж був дебелий мужик.

– Тоді хто?

– Та один джура, приємний хлопчик, – вона солодко посміхнулася.

– Вас хоч не стратять за це?

– Ні, що ти, паничі часто сплять з джурами.

– Сплять? Вони що, підораси? – здивувався я.

– Красю, ну ти дикий якийсь. Тут на це не звертають уваги. Головне бути хорошим бійцем, а також запліднювати жінок, все інше: з ким ти товаришуєш і в якій спосіб, нікого не обходить. То не хвилюйся. Красю, а ти знаєш, що посивів?

– Посивів? – здивувався я.

Понамка вихопила шаблю і піднесла мені до обличчя. У шаблі я побачив себе і справді посивілого. Закрутив головою.

– Мені треба поголитися.

– Не треба. Ходімо!

Я пішов. У дворі фортеці нас вже чекав великий загін вершників. Мені підвели дебелого мула зі зручним сідлом. Понамка махнула рукою, і загін вирушив. Спочатку кілька кілометрів по перешийку між болотами їхали тихо, бо боялися Мари. Коли ж виїхали на Велику землю, то почалися розмови і сміх. У всіх було якесь передчуття свята, я не розумів якого саме, але бачив, що на мене дивилися з неабиякою повагою.

Їхали досить швидко, я заморився у сідлі, але потім згадав, як біг днями з ярмом на шиї, і заспокоївся. Почалися поля куреня Кривоноса. Нам зустрілися перші загони слуг, що наглядали за рабами. Слуги вклонялися і жадібно роздивлялися мене, ледь не пальцями показували. Потім до нас приєднався досить великий загін вершників з куреня Кривоноса. Виключно паничі та джури. Їхали далі, пару разів зупинялися, але лише для того, щоб попити води з придорожніх колодязів. По обіді в’їхали на територію куреня Мухи. Нас знову зустрічали слуги, що спостерігали за сотнями рабів на полях. Нарешті стало видно стіни куреня Мухи. Понамка прискорила рух, і ми невдовзі вже були біля куреня, що виявився переповненим людьми. Дуже багато паничів та джур, менше слуг. Народу було стільки, що слуг всередину куреня не пускали. Тільки джур і паничів. Я залишився ззовні, приліг у тіні одного з великих наметів, розвернутого біля куреня. Відпочивав. Чув, як про мене шепочуться слуги. Але підійти до мене вони не наважилися. Потім я заснув і прокинувся від поцілунку. Здивовано відкрив очі і побачив Явдошку.

– Що ти тут робиш? – спитав я.

– Розсказано мені служити тобі! Може, щось принести? – вона вклонилася мені, наче я був не простий слуга.

– Чаю, трав’яного чаю.

– Зараз!

Вона побігла кудись і невдовзі притягла мені глечик з чаєм. Розповідала, що її відправили в степовий табір, а потім терміново повернули і відправили сюди, щоб вона прислуговувала мені.

– Тут добре! Годують досхочу і не примушують плужити важко. Дякую тобі! – вона вклонилася мені. Я тільки кивнув, попивав смачний чай. – Слухай, а то є правда, що ти був у чорних чаклунів?

– Ще раз спитаєш це, вирушиш у степ, – строго сказав я, бо не хотів згадувати те, що було.

– Вибач, вибач! – вона помітно злякалася.

Не встиг я допити чай, як за мною прибігли два джури. Не давали стусанів, не кричали, не погрожували, а ввічливо попросили піти до куреня. Нічого не розумів, пішов. Уже вечоріло. У курені було повно паничів та джур, мабуть, сюди з’їхалися загони з усієї Січі. Побачив, як на одну з башт піднімають великий дзвін. Усюди палали смолоскипи, паничі та джури стояли при зброї, якихось столів для свята не було видно. Що відбувалося?

– А ось і він! – почув я голос Непийпива. Панич помітно схуд, був ще блідий і рухався неквапливо, але видно було, що поступово одужував. Я вклонився йому. Непийпиво стояв у центрі кола з паничів, за паничами стояли джури. – Привіт, Красю. Радий зочити тебе живим!

– Радий, що ви одужали, пане! – я вклонився же нижче. Може, треба було стати на коліна?

– Красю, повєдав я всьому панству про те, як добре валчив ти у борні з чужинцями.

– Я виконував ваш наказ, пане.

– Дуже добре виконував. Так добре, як не може виконувати слуга. Я замислився, чи не змилилися ми, коли записали тебе в слуги?

Я мовчав, не розумів, до чого він вів.

– Красю, ми ферували, що Січі потрібні такі бійці. Ти сміливо бився з дикими, ти рачив звитяжство над чужинцями. Ти вижив у чорних чаклунів. Ти валив трупаків і їх теж звитяжив! Хіба звичайний слуга здатний на таке? Ні! То, Красю, ми вирішили вивести тебе у джури! – пояснила Понамка.

– Дякую, пане! – я впав на коліна.

– Не голи своє волосся. Три роки будеш джурою. Служитимеш у куренях і на кордоні, коли вислужиш, то паничем станеш!

– Дякую, пане!

– Імай зброю джурську! – наказав Непийпиво. Мені піднесли шаблю, коротшу, аніж у паничів, але шаблю, а також кольчугу та шолом. Непийпиво вихопив свою шаблю і підніс мені до губ. – Чи присягаєшся ти бути вірним Січі та покласти за неї живіт свій?

– Присягаюся! – сказав я і поцілував шаблю. Непийпиво поклав її мені на голову.

– Ось у нас стало на джуру більше! Слава Ісусу Кривавому! – натовп дружньо відгукнувся на цей крик. – Підводься. Джурі не личить збивати коліна! – наказав Непийпиво.

Я підвівся. Ноги тремтіли, я намагався заспокоїтися.

– Відтепер ти будеш їздити на коні і їсти свинину! Якщо будеш буий та ярий, то станеш одним із братів! Нагода показати себе буде в тебе вже сьогодні! – крикнув Непийпиво. – Багато братів загинуло! А бидло плодиться швидко! То бути сьогодні Великій крові!

Натовп захоплено загудів. Джури схопилися за шаблі.

– Запалити вогні! – наказав Непийпиво. І на баштах куреня загорілися вогні сигнальних багать. – Джури, до бою!

Джури кинулися до своїх коней. Мені вказали, де мій. Паничі залишалися у фортеці, не збиралися їхати. Я нічого не розумів.

– Треба імати побільше вух, – сказав мені якийсь джура, що гарцював на коні поруч. – Не зупиняйся біля перших сараїв, їдь далі, там буде багатша користь!

Він посміхався, його ще дитяче обличчя у виблисках смолоскипів набувало страшного виразу. Бачив, що джури перевіряють зброю. Ніхто з них не одяг шолом чи обладунки, не узяв списи чи щити. Лише шаблі.

– Бийте у дзвін! – закричав Непийпиво. І дзвін на стіні ожив. Удар, другий, третій. Звук летів у височині, його було чутно далеко звідси. Джури ледь стримували коней, всі були напружені, готові до гонитви. Непийпиво чогось чекав, а потім крикнув: – Напрод!

Ворота з куреня відкрилися, і натовп джур зірвався з місця. Їх було кілька сотень, вони вискочили з фортеці і розлетілися у різні боки по дорогах. Я мчав разом з ними, не знав, куди і навіщо. Побачив, як джури вихопили шаблі, що стали тривожно виблискувати у світлі місяця.

Ми, кілька десятків джур, летіли дорогою, побачили попереду сарай рабів. Двері були відчинені, звідти ще хтось вибігав, якісь тіні кидалися врозтіч полем. Частина джур помчала далі, а частина розсипалася услід тіням. Легко наздоганяли їх і рубали шаблями. Крик, терпкий запах крові. Тіні, великі і малі, бігли, джури наздоганяли і рубали. Дорослих і дітей. Раби навіть не робили спроб спротиву. Просто бігли, намагалися втекти. Але як ти втечеш у полі від прудконогих коней джур? Помітив рух у кущах. Автоматично спрямував коня туди. Дуже хотів, щоб звідти вистрибнув раб, а краще два, щоб вони напали на мене, атакували, примусили захищатися! Але з кущів кинулися врозтіч дрібні тіні. Діти! Рабські діти! Вони тікали, коли назустріч їм кинувся джура. Хвацько та легко рубив тих діточок, наче косив траву. Потім стрибнув з коня, почав возитися з трупами. Я не розумів, що він робив, а потім побачив, що джура відрізав у вбитих праві вуха.

– Чого став? Напрод! – крикнув мені той джура, коли помітив погляд. – У мене вже сім!

Він був весь у крові, тицьнув мені в обличчя жменю відрізаних вух і помчав далі. Я теж нагнав коня. Летів у темряві, заповненій передсмертними криками та кров’ю.

– Тут їх багато! – почув крик і побачив, як тіні вершників кинулися кудись убік. Крики, відчайдушні крики приречених на смерть, хлюпання плоті та крові на гострих шаблях, стогони. Тіні стрибали з коней, вбивчі рухи шаблями. Людські вуха відрізалися тихо, без звука.

– Напрод!

Мчалися кудись у ніч. Прямо на дорозі валялася якась темна купа. Коні перестрибували її. Я побачив, що це трупи рабів. Здебільшого жінки та діти, чоловіки встигли втекти далі. Я почав блювати.

– Раби сховатися могли у ярку за садом! – крикнув якийсь джура, мабуть, місцевий, що знав ці краї.

Він помчав, за ним інші. Хоч вже була і ніч, але видно добре, бо повний місяць і жодної хмари. Джури дико верещали, чим лякали рабів, примушуючи тих підводитися зі схованок і бігти. Свистіли шаблі. Крики. Звірині крики тих, хто вбивав, і зойки тих, кого вбивали. Я блював і мчав у потоці вершників. Ми влетіли у сад. Пахло яблуками. Вони вже достигли і хрумтіли під копитами коней. Джури роз’їхалися садом. Рубали рабів, які плазували по землі, намагалися сховатися.

– На деревах! – крикнув якийсь пильний джура.

І тут стало видно, що частина рабів, здебільшого дітлахів, залізла на дерева і сховалася у гіллі. Хтось з джур почав штрикати шаблею вгору з сідла, хтось подерся на дерева і рубав дітей там. Деякі малі раби стрибали на землю і знаходили свою смерть там, бо джури були швидкі і уважні, не пропускали жодного. Коли добили останніх, злізли з коней і почали відрізати вуха. Суперечок, де чиє вухо, не виникало. Хто перший відрізав, того і вухо. Далі ще будуть. Джури швидко поповнили свої колекції, стрибнули на коней і помчали далі. За садком був ярок, там чекала багата здобич. Раби, що сховалися у кущах, тепер розбігалися, але їм було не втекти від гострих шабель. Крики, сморід крові, хрипи вмираючих. Я їхав спустілим садом. Усюди тіла. З відрізаними вухами. Ці раби не повставали, вони просто важко працювали все життя, а тепер були вбиті. Разом з жінками і дітьми. Ні за що. Просто Непийпиво порахував, що їх стало забагато, після великих втрат серед паничів і джур треба було зменшити кількість рабів.

Я відчув погляд. Купа гілок, мабуть, залишена з часу обрізання саду навесні. Подивився туди. Просто подивився, я б проїхав повз, не збирався туди лізти, але той, хто там ховався, не витримав мого погляду, підхопився і побіг. І тут же з купи гілок почувся дитячий плач. Я дивився, як темна тінь бігла геть від гілок. Дитина плакала. Тупіт коня. Джура помітив тінь, що втікала. Коротка гонитва, блиск шаблі у місячному світлі, удар і скрик. Кілька секунд, потрібні на те, щоб відрізати вухо, і джура помчав далі. Дитина плакала. Та замовкни вже! Я нагнав коня. Тупіт копит налякав дитину, і вона замовкла. Я промчав повз.

Не знав, куди ще їхати. Повертатися до куреня? З пустими руками? Мене можуть і стратити. Бо як же так, якомусь жалюгідному слузі надали таку честь, вивели у джури, дали шанс стати паничем, а він плюнув у руку своїх добродіїв, не здобувши жодного вуха під час Великої крові! Спробувати втекти? В мене є кінь та зброя. Але куди? Повернутися до Поганих земель? Навіть якщо мені вдасться виїхати з Січі, попереду чекатимуть Мара та трупаки. І для тих, хто живе у Поганих землях, я буду ворог, якого треба вбити. Їхати до ріки Снів? І що там? Спробувати добути човен і допливти додому? Без шансів. Якщо мене не вб’ють паничі, то з’їдять чудовиська. Тоді що робити?

Я неквапливо їхав туди, куди віз мене кінь. Крики віддалилися, джури здобували нові вуха десь далеко. Кілька разів я відчував погляди. Раби, яким дивом вдалося сховатися від смерті, перелякано дивилися на мене. Жоден не зробив спроби напасти. Всі прикипіли до землі і чекали, поки я проїду. Може, таки вбити кількох? Вони все одно приречені. А я зможу врятуватися. Хоча б кілька вух. Я знову почав блювати. Потім довго плювався. У роті було недобре, хотілося води. Треба було щось вирішувати. Я скривився і застогнав. Ну невже не досить? Скільки це ще буде тривати? Господи? Невже не можна було залишити мене у спокої, забути про мене? Навіщо ти без кінця випробовуєш мене, ставиш на межу життя та смерті! Я заморився, Господи, я не маю сил, облиш мене, Господи, я заслабкий для твоїх вправ!

Схопився за голову, скрутився на сідлі і їхав бозна-куди. Потім кінь зупинився, нахилився. Я почув, як він плямкає водою. Він пив. Вийшов на якесь джерельце. Я роздивився його початок, викладений камінням. Зістрибнув з коня, сам припав до води. Полоскав рот, пив, вмивався. Вода була холодна, я просто опустив голову воду, вперся тім’ячком у дно і так стояв. Потім почув тупіт. Підняв голову. Сюди хтось їхав. Верхи. Хтось із джур. Ось він вискочив з-за дерев до джерела і схопився за шаблю, побачивши мене.

– Хто такий? – спитав джура ламким голосом підлітка.

– Свої. Мене сьогодні вивели в джури, – сказав я.

– А, ти, брате! Як користь? Я назбирав сім по два десятки вух!

– Скільки? – аж скрикнув я.

– Сім по два десятки! Ось! – він сунув мені у руки великий, важкий кисет, від якого тхнуло кров’ю, а сам пішов до джерельця вмиватися, бо був весь у крові. Я ошелешено тримав кисет, мені паморочилося від крові, а джура задоволено рохкав у воді. – А в тебе скільки? Поїдемо ще бидло вабоїти?

Він нахилився над джерельцем і черпав воду обома руками.

– Рабські діти могли сховатися біля ставка, тут неподалік. Там очерет. Треба зайти з двох боків. Ти почнеш лармити з одного боку, вони усумняться і побіжать, а я їх испоткаю! А?

Він навіть не озирався, старанно вмивався, мабуть, вода приємно холодила його, розпаленого. Я ж був холодний. Швидко скинув чоботи, потім стрибнув на нього. Зі спини. Натиснув всім тілом, завалив його у джерело і тримав голову під водою. Він вже був досить міцний підліток. Він би міг скинути мене і потім добити. Але мені пощастило, що коли я збивав його, він якраз робив вдих. Похлинувся холодною водою, і в нього вже не було сил. А я тиснув, тримав його голову під водою, він намагався вирватися, бився, а потім пустив бульбашки. І завмер. Я потримав його ще, потім витягнув його на берег. Прислухався до його серця. Тиша. Переклав частину відрізаних вух собі в кисет, потім знайшов камінь, яким було обкладене джерельце. Тим каменем розбив джурі голову. Забрав його шаблю. Залишив сліди своїх ніг. Вони були в мене досить розбиті після гонитви до Торжища, а потім до фортеці чорних чаклунів. Зійдуть за слід раба. Від’їхав, помив ноги, взувся. Шаблю джури вклав у руку першому знайденому вбитому рабу, що лежав при дорозі. Хтось її помітить. Поїхав до куреня. Вже коли був поруч, знову забили у дзвін. Побачив, як з воріт виїздить кілька возів з чавунами.

– Що се? – здивувався я і спитав у слуг, що сиділи під стінами.

– Бидляче вариво. Після других дзвонів їх вже не вабоють. Вони про те вєдають, то зараз вилазитимуть зі своїх схованок, жеби снєдати.

Я проїхав до куреня. Там вже смажилися кабани, перемовлялися паничі, приїхали перші джури.

– Ну що, скільки позискав? – спитав Дубогриз.

– Збився з ліку, – сказав я і показав свій кисет. Там було багато вух.

– До столу! – він показав куди.

Я побачив довгий стіл, за яким сиділо з десяток паничів. Перед ними стояли у черзі джури. Кожен приносив свій кисет і вивертав добуті вуха на стіл. Паничі рахували. Не всі вуха бралися до уваги. Зовсім дрібні вуха маленьких дітей змітали зі столу. Порахувавши, панич оголошував результат і записував смолою число на долоні джури.

– Два по десятку! Сім! Два десятки! Чотири по десятку! Дев’ять! Вісім по десятку! Сім! – поруч сиділи паничі, які записували результати, мабуть, щоб порахувати, скільки всього рабів було вбито.

Я вивалив вуха зі свого кисета. Їх виявилося одинадцять. Десять зарахували. Я відійшов, сів. Чув, як джури розповідають про полювання. Хтось помітив рабів, що ховалися під водою у ставку, хтось знайшов їх у купі сіна, ще один трусив рабів з дерева, наче яблука. Всі реготали, були збуджені і задоволені. До мене підійшла Понамка. Було видно її бліде обличчя. Вони присіла поруч.

– Як ти? – спитала тихо.

– Треба валити, – відповів я теж тихо. У цьому закутку наче нікому було підслуховувати.

– Ти можеш стати паничем…

– Вони вбивали дітей. І жінок. Усіх рабів. Я не хочу тут залишатися.

Вона мовчала.

– А ти, Понамко, ти хочеш? – спитав я.

– До цього вечора хотіла. Тут все просто і зрозуміло для мене. Тут цінується хоробрість та сила, а не хитродупість, як у нас. Але тепер… Не знаю.

– Я все для себе вирішив.

– Ти можеш…

– Я валитиму. При першій-ліпшій нагоді. Краще здохну, але тут не залишуся.

– Я поговорю з Непийпивом.

– Ні. Він накаже стратити мене, і все. Нікому нічого не говори. Просто треба якось опинитися на Заставі.

– Завтра ми їдемо туди.

– Мені можна з вами?

– Я попрошу за тебе.

– Добре, – кивнув я.

До нас підійшов молодий джура. Весь у крові. Показав Понамці кисет.

– Сім по десятку! Тільки дорослих! – похвалився він. Понамка знайшла сили посміхнутися. Кивнула головою. Джура пішов здавати вуха. Хлопчик з тих, які їй подобалися. Стрункий, високий. Може, Понамці дійсно краще було залишитися тут? Вона любила змагання, ненавиділа схиблену та гнилу українську дійсність, де успіху досягали майже виключно хитродупі покидьки. А тут вона – панич, тут вона може битися та їсти, робити свої найулюбленіші справи. Мені важко буде без неї, але якось виживу. Нехай вирішує сама.

Вже коли почало світати, до куреня повернулися останні джури. Сказали, що раби вийшли зі схованок, поснідали і сховалися у сараї. Джури доповідали, що рабів залишилося дуже небагато. В деяких сараях зовсім нікого, в інших по десятку, по два. Один з джур сказав, що вбив якогось раба, у руках якого була шабля.

– Він торгнувся на мене з засажки, я ледь встиг відбити удар, зарубав його. Ось шабля. Джурська.

Порахували джур. Виявилося, що не вистачає трьох. Ніхто не здивувався. Кожної Великої крові гинуло кілька джур. То через нещасні випадки, то через рідкісні випадки спротиву рабів. Слуг послали шукати тіла. Невдовзі вони привезли вбитих джур. У двох – пробиті голови, у одного зламана шия, мабуть, впав з коня. Ніхто нічого не запідозрив, і Непийпиво проголосив бенкет. Всі посідали за столи, я був з джурами і їв смажене сало та пив пиво. Бенкет тривав до обіду, а потім всі повлягалися спати. Вночі мені снилася кров, перерубані горлянки і відрізані вуха. Багато.

Розділ 13

Я – полководець

Я прокинувся ще вночі. Вийшов у двір куреня, побачив, що сторожа чергує на стінах і біля воріт. Яка б гулянка не була, а про безпеку на Січі не забували. Попросив у слуг чаю. Заради мене вмить повісили на вогонь чавунок і швиденько нагріли воду. Заварили, потім налили у кухлик. Вже допивав, коли підійшов якийсь слуга, сказав, що він тепер служить Набоці.

– Мій пан наказав передати, що як тільки світатиме, поїдемо на Заставу. Жеби ти був готовий.

– Добре? А де пан зараз?

– Сидять з Непийпивом.

Я пішов ще трохи поспати, але не спалося. Відчував себе дуже погано. Так само, як колись у колонії. Тікати звідси будь-як, аби тільки не залишитися. Тікати чим швидше, тим краще! Тікати! З цих кривавих країв. Як не було погано в Україні, але там мене не примушували вбивати. Там не було стільки крові. Дістатися до Застави і там вже вигадати, як втекти.

Я остаточно все вирішив ще до того, як сів на коня і ми поїхали. Непийпиво, Понамка, я, двоє слуг і ще кілька мулів, навантажених документами Непийпива. Проїздили біля порожніх сараїв. Понамка спитали, де раби, які вижили.

– Всіх, хто вижився, зібрали в один сарай. А спорожнілі сараї заселять бидлом з іних куренів.

– І багато вабоєно було?

– Біля п’яти тисяч рабів. Скільки треба.

– А скільки треба?

– Жеби бидла не більше, аніжелі сто на одного панича. А їх було більше. Зле то, тому зчинили Велику кров.

В одному місці побачили, як раби копали глибоку яму.

– Сюди скидатимуть трупи бидла, жеби від них не було вроду, – пояснив Непийпиво.

Ми їхали далі. Вже недалеко біля кордону з куренем Соломахи почули дивний скрекіт.

– О, дивіться, мала залізна птаха! – скрикнув Непийпиво і вказав на невеличкий літачок, що летів над нами.

– Красю, що це? – спитала Понамка, яка знала, що я цікавлюся різними літаючими об’єктами.

– Здається, БПЛА.

– Що це таке?

– Безпілотні літаючі апарати, – я уважно спостерігав за його польотом, бо він же міг вдарити по нас. Але ні, полетів собі спокійно далі.

– Ти щось вєдаєш про них? – зацікавився Непийпиво.

– Дещо.

Він махнув рукою, і слуги зупинилися, ми ж від’їхали метрів на сто.

– І що це таке? – спитав Непийпиво.

– Залізні птахи, тільки без людей всередині.

– І для чого вони?

– Ці для розвідки, але є й такі, що можуть кидатися вогнем та вбивати. А що, раніше таких тут не літало?

– Ні. Тільки останні дні. Майже з усіх куренів сповіщають, що зочили се.

– Майже з усіх? То Січ уважно вивчають, – кивнув я.

– Хто? – Непийпиво підозріло подивився на мене.

– Я не знаю, але думаю, що скоріше вороги, аніж друзі.

– Звлаща багато їх над Заставою. Звідти ознаймили, що лічать їх десятками. Тому я і вирішив овамо поїхати.

– Логічно, що саме там малих залізних птах багато. Вони летять уздовж ріки Снів, а вже від Застави розлітаються по Січі. Треба попросити людей із Застави спробувати збити таку штуковину. Ну, валчити.

– Валчити? Як? – спитав Непийпиво.

– Узяти той мушкет, яким я стріляв у чужинців. Краще кілька. Поставити людей на стінах і чекати, коли ці штуковини будуть повертатися. Потім нехай стріляють. Якщо поцілити хоча б кілька разів, ця штуковина впаде.

– Коли приїдемо, підеш на стіни, – сказав Непийпиво.

– Поки ми приїдемо, вони вже можуть полетіти.

– Тоді завтра.

– А завтра вони можуть не прилетіти, бо все розвідали.

Помітив, що Непийпиво роздратувався від того, що я не погоджувався з ними, а тримався своєї думки. Втрутилася Понамка.

– Крася має рацію. Було б краще збити таку штуку вже сьогодні.

– Добре. Тоді завітаємо до куреня Соломахи, і я розкажу се!

Непийпиво вдарив коня п’ятами і зірвався з місця. Ми за ним, позаду слуги з мулами. Непийпиво був злий. За деякий час сповільнив хід. Я теж, щоб не наближатися до нього.

– Їдь сюди! – нарешті наказав він.

– Слухаюсь! – ось я вже був поруч з ним.

– Що вони розгають тут?

– Не знаю, але зазвичай так роблять перед нападом. Перед бранню.

– Це ті ж самі, яких вабоїли біля Застави?

– Навряд чи. У тих були лише мушкети, але не було залізних птахів. А ото раніше, коли бачили великих залізних птахів, що тоді відбувалося? – згадав я про те, як над Січчю вже літали гелікоптери.

– Вони літали і звенділи бидло. Із кожного куреня по два-три раби.

– І для чого? – запитав я, хоч джура не мав запитувати. Але Непийпиво не звернув уваги.

– Чужинці охоче купують бидло, а то, мабуть, схотіли зберегти пінязі.

– Але ж вони могли вкрасти значно більше в одному місці. Напасти на сотню рабів, перебити охорону і набрати рабів, скільки схочуть. Для чого літати по всій Січі і хапати усього по два-три раби?

– Ти мене истязати будеш? – нарешті розгнівався Непийпиво.

– Брате, заспокойся, – сказала Понамка, яка уважно слухала. – До чого ти ведеш, Красю?

– До того, що чужинці поводили себе дивно, якщо вважати, що крали рабів просто, щоб вкрасти.

– А для чого ж тоді вони крали? – Понамка теж трохи занервувала.

– Я не знаю, – зітнув плечима.

– Ти тільки отруту у вуха підливати вєстиш! – рикнув Непийпиво.

– Вибачте, пане, я мовчу.

Я трохи відстав, боявся Непийпива. По дорозі зустріли натовп рабів, яких гнали, щоб заселити спорожнілі сараї куреня Мухи. Кілька сотень рабів, розбиті на п’ятірки. Кожен слуга вів по три п’ятірки рабів. Кілька паничів і з десяток джур для охорони. Слуги зігнали рабів з дороги, щоб пропустити нас. Паничі трохи поговорили з Непийпивом, і ми поїхали далі. Невдовзі ми були у курені Соломахи. Нас запрошували пообідати, але Непийпиво відмовився, сказав, що поспішає. Забіг до башти, щоби зв’язатися з Заставою. Я попросив чаю. Коли зчинився шум на стінах.

– Залізна птаха, залізна птаха! – кричали вартові. Я побіг на стіну разом з іншими. Цього разу летів не безпілотник, а гелікоптер, здається, «Мі-171». Він облетів курінь і полетів на північний захід, у бік куреня Мухи, звідки ми приїхали. На стіну прибігли і Непийпиво з Понамкою.

– З Застави ознаймили, що таких птах пролетіло три, – тихо сказав Непийпиво. Став поруч зі мною, то звертався до мене. – Я розказав стріляти і по них.

– Ці можуть відповісти, вони озброєні гарматами.

– Подивимося. Напрод!

Збігли зі стін і вирушили. Непийпиво наганяв коня, слуги ледь поспішали за нами. Вже далеченько від’їхали від куреня, коли до нас кинулося кілька слуг, що охороняли рабів на полях. Непийпиво не звернув на них уваги, а я подумав, що просто так би не кидалися, щось їх налякало. Зупинив коня, чекав їх.

– Там скинули з птахів якусь скриню! Чорну! Стоїть! – закричали слуги і вклонилися мені.

– Красю, ми поспішаємо! – закричала Понамка, яка повернулася зі мною.

– З гелікоптерів щось скинули! Треба подивитися, – відповів я їй.

– Скинули? – Понамка махнула рукою Непийпиву. Той поскакав до нас. Був дуже роздратований, але коли дізнався, у чому справа, то сам наввипередки помчав дивитися. Слуги провели нас до поля, посеред якого дійсно стояв великий чорний ящик. Поруч лежали мотузки, на яких його спустили. Я постукав. Ящик був із заліза. І в ньому було багато отворів, що розходилися колами по боках ящика.

– Що це, Красю? – спитала Понамка.

– Не знаю. Важкий, – сказав я, коли спробував зрушити ящик з місця. Куди там, кілограмів двісті, не менше. Розміром майже як кубічний метр. Отвори і в бокових стінках, і у верхній. – Слухай, цей ящик схожий на колонку.

– На що? – не зрозумів Непийпиво.

– На колонку? – здивувалася Понамка. – Музику слухати будуть?

Я боявся знову казати «не знаю», але не знав. Помітив в одного зі слуг сокиру за поясом.

– Дай сюди, – узяв і вдарив по ящику. Метал був товстий, від ударів сокири залишалися лише вм’ятини.

– Дай сюди! – Непийпиво вихопив в мене сокиру і став гилити по ящику. Другим ударом пробив метал, а на третьому сокира зламалася. Рукоять залишилася в руці панича, а сокирище устряло в боці ящика. – Чорт забирай! – Непийпиво гепнув по ящику чоботом.

Ящик аж стрясався від тих ударів, коли несподівано всередині нього щось зашипіло і з кількох отворів почав парувати білий газ. Першим під нього потрапив Непийпиво, скрикнув і почав витирати очі. Потім Понамка. Я вже тікав геть від ящика, бо запам’ятав запах сльозогінного газу ще з колонії. Непийпиво лаявся і вихопив шаблю, але нічого не бачив.

– Дайте води! – крикнув я слугам, потім допоміг промити очі Понамці і Непийпиву. Той був вкрай розгніваний.

– Що се, в біса, таке? – він дивився на мене, наче я все знав.

– Пане, треба довідатися, чи не розкидали такі саме ящики по інших куренях.

– Задля чого?

– Я не знаю, але щось мені здається, що це не єдиний ящик, який скинули на Січ.

– До Застави! – наказав Непийпиво і заблимав почервонілими очами. Він був страшний у гніві, аж бринів небезпекою. Від нього відчувався холод смерті, звичайно, не такий потужний, як від чорних чаклунів, та все ж добрячий.

Ми погнали до Застави. Слуги на мулах відстали, але ми їх не чекали. Мене всього розтрусило на коні, однак я тримався. Ось вже побачили стіни, нарешті ми були на місці. Непийпиво побіг до башти зв’язуватися з куренями. Вийшов нахмурений. Став біля мене.

– Такі самі чорні ящики скинуто у восьми куренях. По кілька ящиків у кожному. В інших можуть теж бути, але на них ще не натрафили. Ящики скидали із залізних птахів. Окрутне щось кноває бидло чужинське! – Непийпиво подивився на мене. Він анітрохи не злякався, навпаки, напружився, був готовий до бою, тільки дратувався, бо не знав, що готує ворог.

– Птахи, птахи наворочаються! – закричали зі стін. Непийпиво побіг туди, але я схопив його за руку.

– Пане, ні! Благаю, ні! – я схилив голову, щоб не бачити його розгніваний погляд.

– Брате Непийпиво, залишись, – підтримала мене Понамка.

– Чому? Волю зочити, як залізних птахів валчити будуть!

– Вони можуть огризнутися, дуже небезпечно, – сказав я йому. – Я сам піду! Тільки прошу, дайте мені мушкет.

Непийпиво подивився на мене так, наче ось-ось розірве на шматки. Але стримався, дозволив узяти мені зброю, до якої зазвичай допускали тільки паничів. Я схопив гвинтівку, перевірив, чи заряджена, зняв з запобіжника.

– Шановне панство, стріляємо після мене, робимо по п’ять пострілів, цілимося у голови залізних птахів, потім швидко відступаємо зі стін, – сказав я і побачив обурені погляди паничів з гвинтівками. По тому, як вони їх тримали, зрозумів, що не звикли до сучасної зброї. Запаси мали, але користуватися ними не вчилися.

– Слухайте його, це наказ брата Непийпива! – крикнула з землі Понамка.

– Се мій розсказ! – підтвердив сам Непийпиво невдоволеним голосом.

Паничі розійшлися по стіні, сховалися за зубцями. Гуркіт двигунів гелікоптерів наближався. Їх було аж п’ятеро, летіли клином. Взяли трохи вбік від Застави, але все одно зі снайперських гвинтівок можна було їх поцілити. Секунди очікування. Я дивився в приціл. Бачив кабіну гелікоптера, що летів першим.

– Кожен бере по одній залізній птасі! Я – ту, що в центрі. Той, хто ліворуч від мене – другу ліворуч, а той, хто праворуч, другу праворуч, і так далі. Кожен стріляє по своїй, – крикнув я.

– Се мій розсказ! – знов підтвердив з землі Непийпиво, і його слова переконали паничів. Вони вже не обурювалися, дивлячись на мене, а почали цілитися.

– Вогонь! – крикнув я і натиснув на гачок. Постріл. Приклад вдарив у плече, я притиснув гвинтівку, стріляв ще і ще. Поруч торохтіли постріли паничів. На четвертій кулі побачив, як центральний гелікоптер почало водити, він відхилився вбік, ледь не зіштовхнувся з тим, який летів за ним, а потім стрімко пішов вниз і врізався у землю. Переможні крики паничів.

– Відступаємо! – крикнув я, бо ж бачив, що підбитий лише один гелікоптер, а інші розвертаються і прямують до Застави. – Відступаємо! – верещав я, бо бачив, що паничі і не думають тікати. Вони припали до зубців і стріляли по гелікоптерах. Вони теж хотіли збити хоч один, бо ж вони, паничі, не змогли влучити, а якийсь там джура, вчорашній слуга, зміг! – Пане Непийпиво, накажіть відступати! – закричав я, бо розумів, що зараз станеться.

– Рейтеровати! – крикнув Непийпиво, і я стрибнув зі стіни. Там внизу мусив бути сарай з сіном. Я пробив солом’яну стріху і гепнувся прямо в копицю. Почув постріли. І це вже не дрібне насіння гвинтівок, це волоські горіхи гелікоптерних кулеметів. На дах сараю почало падати каміння з розтрощених пострілами стін, потім гепнулося щось важке, мабуть, труп одного з паничів. Гелікоптери розійшлися в боки перед самою Заставою. Я вибіг з сараю. Побачив, що той шматок стіни, за яким стояли паничі, був наче зчесаний. Один труп панича залишився на стіні, а інші збило вниз. Я підхопив гвинтівку одного з вбитих паничів і побіг на стіну. Сподівався, що гелікоптери повторять атаку, то в мене буде невеликий шанс збити ще один з них. Я сховався за залишком стіни, дивився, як гелікоптери зробили коло і знову вишикувалися для атаки, швидко наближалися, ще б кілька секунд і можна було стріляти, але несподівано стрій розпався, вони повернули у бік ріки Снів і полетіли геть. Кілька разів вистрелив їм навздогін, але марно. Гелікоптери віддалялися, потроху перетворюючись на чорні цятки. Я збіг зі стіни. До мене кинулося кілька паничів.

– Він угонзнув! Паничі загинули, а він живився! – ці дурні лізли на мене з шаблями, хоч я мав у руках снайперську гвинтівку.

– Він вабоїв залізну птаху! – загримів Непийпиво. – Він знову нам допоміг! Хто чіпатиме його, той мене чіпатиме!

Після цього вже підняті шаблі опустилися. Але дивилися паничі на мене зі злістю.

– Пане, уклінно прошу подивитися на збиту птаху. Там могли залишитися живі чужинці, – сказав я Непийпиву.

– Напрод! – наказав він.

Ми стрибнули на коней і поїхали до лісу біля ріки. Там серед дерев лежав розтрощений гелікоптер. Подекуди його шматки палали. Побачив тіло пілота у кабіні. Ще одне лежало біля гелікоптера. Помітив сліди на піску. Таке враження, хтось тягнув ногу і сховався у кущах. Я впав на пісок і наставив гвинтівку, яку привіз з собою.

– Виходь! – крикнув я. – Виходь, стріляти буду!

Я вистрелив у кущі.

– Здаюся! Здаюся! – закричав чоловік російською. Вийшов з піднятими руками. Сивий дядько років п’ятдесяти. Його схопили, ледь не вбили, але я зашепотів Непийпиву, що треба допитати. Він втрутився і врятував полоненого.

Його відвезли до Застави. Там завели у підвал. Я почав розпитувати.

– Розповідай, хто ти і що тут робив?

Він, приголомшений всім побаченим, і не думав мовчати. Розповів, що сам з Орла, колишній військовий, останнім часом працював на замовленнях в Африці.

– Приїхав додому у відпустку, а тут запропонували роботу. Кілька рейсів бортовим техніком. Давали хороші гроші і по-домашньому ж. Я погодився. Тут багато хлопців знайомих зустрів.

– Хто вас наймав?

– Знайомий один, а вже він на кого працював, я не знаю. Запевнив, що все законно, і справді, нас ані міліція, ані ФСБ не чіпали.

– Ти вперше сюди прилетів?

– Ні, десь з місяць тому робили кілька рейсів.

– Для чого?

– Спецназ возили.

– Кого?

– Спецназ.

– Що за спецназ?

– Та казали, що ФСБ. Круті хлопці.

– І що вони робили?

– Та якихось бомжів хапали.

– Бомжів?

– Ага, брудних таких, переляканих. Ми сідали прямо на поле, де вони працювали. Там охорона була, верхи, але вони тікали. А раби падали на коліна. Спецназ брав по кілька людей, летіли далі.

– Брав саме по кілька, не всіх?

– Та якби всіх, то ми б одразу могли борт забити.

– А кого обирали? Жінок чи чоловіків, старих чи молодих?

– Чоловіків. Чи старих не знаю, бо у бомжів вік незрозумілий. Вони ж брудні, аж чорні. Але, здається, не дітей, дорослих.

– І багато зібрали?

– Ми чотири рази сідали, але були ще групи. Бо коли прилетіли на летовище, там вже цих бомжів купа сиділа. Їх всіх зібрали цілу вантажівку і повезли потім кудись. А нам наказали чекати.

– Чого чекати?

– Наказу. Ну, ми і чекали. А що, гроші капають, нормально. Хлопці, а у вас лікаря немає, в мене з ногою щось.

– Зараз закінчимо, і буде тобі лікар.

– А що ви зі мною зробите? – чоловік перелякано подивився на Непийпива, знав, від кого чекати неприємностей.

– Залежить від того, наскільки ти будеш чесний. То сьогодні знову полетіли? – спитав я.

– Так. Був наказ доставити ящики.

– Хто наказував?

– Віктор Семенович. Він там найголовніший. Ну, мабуть, і над ним хтось є, але на летовищі він керував усім.

– І хто він такий?

– Не знаю. Його всі шефом звали. Прізвища не називали. Хлопці казали, що схожий він на старого гебіста, а так чи ні, бозна, – чоловік стенув плечима і без будь-якої перерви попросив: – Будь-ласка, не вбивайте мене.

– Хто ще був на летовищі?

– Ми і охорона.

– На летовищі тільки гелікоптери?

– Так, тільки вони.

– А безпілотники звідки запускали? – строго спитав я. Чоловік подивився на мене, зрозумів, що брехати немає сенсу.

– Неподалік ще одне летовище було. То звідти. А кілька днів тому туди прилетіла ескадрилья «Су-24».

– Скільки саме?

– Бозна, їх поховали в ангари, але десь біля десятка, наші хлопці бачили їх у польоті.

– І для чого вони?

– Я не знаю. Нам же нічого не казали.

– І ви нічого не підозрювали?

– Ну, ми боялися, що щось протизаконне. Летовище в Росії, а літати в Україну. Але нам сказали, що буде повітряний коридор і жодних проблем. Тільки попросили триматися низько, не вище ста метрів, поки не дійдемо до ріки, а там висоту можна було набирати.

– А що ви сьогодні розвозили?

– Ящики якісь.

– Що в них?

– Не знаю.

– Ти жити хочеш чи ні? – спитав у дядька різко і схопився за шаблю.

– Це колонки! – швидко відповів він.

– Що?

– Колонки. Їх випробовували на летовищі. Посилювачі звуку. На кілька кілометрів діють, дуже потужні.

– Ти певний?

– Сам чув.

– Для чого ті колонки?

– Не знаю.

– А зброя? Зброю готували?

– Так, привезли чотирнадцять ящиків з «калашами».

– З автоматами?

– Так, і ще набої.

– А скільки в ящику автоматів?

– Здається, дванадцять.

– І все?

– І все. З автоматами і набоями одна вантажівка прийшла, навіть неповна. Її розвантажили, прикрили брезентом.

– А що далі?

– Не знаю. Мабуть, перевезти накажуть.

– Куди?

– Сюди, куди ж ще. Ми більше нікуди не літали.

Я почув кроки, до підвалу забіг джура, щось прошепотів на вухо Непийпиву, який уважно сидів і слухав допит. Тепер підхопився, прошепотів щось Понамці і побіг геть.

– Що там? – спитав я у Понамки.

– Знову залізні птахи летять. Непийпиво пішов подивитися.

– Це вечірній рейс, – кивнув пілот.

– Мусив бути ще рейс?

– Так, нам сказали, що один рейс вдень. Оті ящики. Потім увечері ще рейс зі зброєю і пасажирами.

– Якими пасажирами? Десант?

– Не знаю, але навряд чи. Сказали, по два-три пасажири будемо разом зі зброєю вивантажувати і летіти далі.

– А потім що?

– Потім мусимо повернутися на базу і більше нікуди не літати. Строгий наказ, о котрій мусимо повернутися і сісти.

– Чому так?

– Не знаю. Сказали, що до восьмої всі мусять бути на базі. Завтра ще можуть бути рейси, це останній день, потім нам виплачують премію і до побачення. Така домовленість була.

Пілот дивився то на мене, то в підлогу. Він був переляканий, не знав, чого йому чекати. А в мене почала боліти голова. Бо дуже багато інформації. Треба все обміркувати, але я розумів, що часу залишилося небагато. І ще розумів, що на Заставі краще не лишатися.

– Понамко, нам треба ще раз поїхати на місце, де впав гелікоптер, – сказав я.

– Для чого?

– Дещо подивитися. Цього товариша треба узяти з собою.

– Красю, ти певен?

– Так, певен, і це дуже важливо.

– Добре, ходімо, – рішуче кивнула Понамка.

Вона тепер була у великому авторитеті, то ніхто не смів їй заперечувати. Ішла попереду, я вів полоненого льотчика, який почав канючити, щоб не вбивали. Порадив йому замовкнути, лише так у нього буде шанс вижити. Коли вийшли у двір фортеці, гуркіт двигунів гелікоптерів вже стихав. Понамка доповіла Непийпиву, що ми поїдемо на місце падіння залізної птахи. Непийпиво сказав, що пролетіло п’ять залізних птахів. Застави трималися осторонь, не атакували. Полетіли трохи далі і розлетілися у різні боки Січі. Непийпиво побіг до башти, щоб зв’язатися з іншими куренями. Ми сіли на коней, пілота я поклав на мула.

Вже за стінами Понамка щось спитала, а я не відповів, щоб не збитися з думки. У голові поступово все складалося. І коли картинку стало видно, я зареготав.

– Що таке? – занервувала Понамка.

– Я зрозумів, – сказав я і відчув слабкість у всьому тілі.

– Що зрозумів?

– Те, що відбувається.

– І що відбувається?

Я нахилився до Понамки і прошепотів.

– Січі – кранти. А ми, якщо пощастить, вже скоро будемо вдома, – я посміхнувся, бо був дуже задоволений. Понамка – ні, вона аж за петельки мене схопила.

– Що ти верзеш? – я бачив гнів в її очах. Ось такого гніву мені не вистачало. Дикунського гніву, який забивав геть усе, який підкоряв усю людину і надавав їй силу. Паничі вміли впадати у такий гнів, Понамка – теж, а я – ні, тому я був слабшим за них. – Кажи!

– Понамко, відпусти, – прошепотів я, трохи наляканий її реакцією.

– Кажи! – вона аж тремтіла від люті.

– Лежи і не сіпайся! – наказав я полоненому пілоту, що висів мішком на мулі. Поправив снайперську гвинтівку за плечем, щоб він і не думав тікати. Поле навколо, куди втечеш? Ми з Понамкою від’їхали.

– Красю, кажи! – не могла чекати вона.

– ФСБ, це російське КДБ, підготувало і проводить операцію по знищенню Січі.

– Що? Звідки це ти взяв?

– Пам’ятаєш бійню на пристані, коли паничі вирізали бандитів?

– Ну і до чого тут…

– А пам’ятаєш, що ми знайшли спостерігача, який сидів у кущах?

– Пам’ятаю. І що з того?

– Ось дивись, – я показав аркуш паперу. – Це слід взуття, що залишився на землі, коли хтось на гелікоптерах викрадав рабів. Я узяв його з паперів Непийпива.

– І що? – не зрозуміла Понамка.

– А те, що саме такий слід був у взуття і нашого спостерігача. Тобто у цих людей однакове взуття. Що наштовхує на думку, що вони належать до однієї структури. Той спостерігач був з ФСБ, і саме ця структура в змозі наймати авіацію, забезпечувати прикриття, постачати зброю.

– Для чого ФСБ воювати проти Січі?

– Думаю, є декілька причин. По-перше, щоб мати підконтрольну територію в Україні. І як засіб впливу на місцеву політику, і як базу для сумнівних оборудок. Бандити налагодили перевезення наркотиків через Січ, ФСБ могло підтримати цю діяльність, додати зброю. По-друге, політичний момент. Їм могло не сподобатися, що існує такий край, де українці при владі, а росіяни, чи російськомовні, складають пригноблювану більшість. От і вирішили зробити переворот. До того ж зі зміною влади Росія може претендувати на Січ як російську землю, на якій живуть руські люди.

– Які руські люди? – здивувалася Понамка.

– Раби. Вони ж говорять нехай і примітивною, але російською, а паничі – законсервованою українською.

Понамка закрутила головою, вона не любила теорій.

– Що вони зроблять проти Січі?

– Вони вже майже все зробили, залишився вирішальний удар, – я зробив паузу.

– Говори! – дратувалася Понамка.

– Спочатку вони викрали рабів.

– Непийпиво казав, що раніше рабів купували, а зараз просто вирішили не платити!

– Понамко, їх же не просто викрали, а цілеспрямовано брали по кілька осіб з кожного куреня. Якби крали просто так, то схопили б по максимуму в одному місці, і все! Але ні, літали по всій Січі, ризикували. До того ж брали завжди дорослих рабів. Чоловіків, а не підлітків чи жінок.

– І для чого?

– Їх вивезли і готували. Сьогодні почали розвозити. На кожен курінь по два-три раби з ящиком автоматів.

– У Січі є сучасна зброя! – крикнула Понамка. – Ті автомати нічого не вирішать!

– Вирішать, бо ти ж не знаєш всього плану.

– Кажи!

– План такий: підготовлених рабів викинуть зі зброєю у їх куренях. Потім увімкнуться розкидані ящики. Це потужні колонки, через які буде транслюватися звернення до рабів із закликом до повстання. Звернення на мові рабів, щоб вони зрозуміли.

– Раби не послухаються, вони залякані! І сараї зачинені!

– Сараї відчинять ті раби, яких зараз розвозять по куренях.

– Навіть якщо так, ми придушимо повстання у зародку!

– Придушувати буде нікому.

– Що? Красю, що ти верзеш? – Понамка схопила мене за петельки і струснула. Вона була сильна і роздратована.

– Бо всі курені будуть знищені.

– Що?

– Ти ж чула про «Су-24». Це такі штурмовики, кожен з яких може нести кілька тонн бомб та ракет. Кожен літак буде мати ціллю один, максимум два курені. Паничі не чекають удару, вони на ніч всі зберуться у куренях. І там знайдуть свою смерть. Бомби та ракети розтрощать курені та фортеці. Більшість паничів загине там. А якщо комусь пощастить вціліти, то їх вже будуть добивати натовпи повсталих рабів, яких мусить підбадьорити вигляд зруйнованих куренів. За кілька годин все буде закінчено, Січі не стане.

– Чому ти радієш? Ти що, не розумієш, що не стане і нас? Раби нас знищать! – закричала Понамка.

– Ми втечемо.

– Як?

– Зробимо засідку біля збитого гелікоптера. За ним обов’язково прилетять, хоча б щоб забрати тіла та документи, знищити залишки. Ми нападемо із засідки. І втечемо звідси. Я хочу повернутися додому, у своє життя, і забути ці жахи. Ти зі мною?

Понамка подивилася на мене.

– Ти міг би стати паничем! – закричала вона.

– Я заморився виживати, а ще більше заморився вбивати. Після Великої крові я не хочу тут залишатися.

Мої слова боляче вдарили Понамку. Вона хотіла щось сказати, але тепер кривилася, стогнала, крутила головою. Про щось думала.

– Я не можу їх покинути, – нарешті сказала Понамка.

– Ти залишаєшся? – скривився я від розчарування.

– Ні, але я не можу їх зрадити. Вони ж мені як брати. Бойові побратими!

– Їх вже не врятувати, Понамко! Нічого не поробиш. Давай спробуємо врятуватися самі, – сказав я.

– Тоді я загину з ними. Прощай, Красю, – Понамка під’їхала до мене і обняла. Вона плакала. Ніколи я не бачив, щоб вона плакала, хіба зі сміху.

– Понамко, що за дурня? Це – криваві вбивці! Вони різали дітей, вбивали вагітних жінок! Якого біса ти мусиш гинути за них!

– Ми билися пліч-о-пліч.

– Вони ледь не стратили тебе!

– Вони – справжні бійці.

– Понамко, ти нічого не зміниш! Благаю, давай повернемося разом!

– Мій заповіт у сейфі. Я ж юрист, я не могла без заповіту. ТОВ «Хаос» залишається тобі. Спробуй не зганьбити мого прізвища, Красю. Бувай.

Вона нагнала коня і помчала у бік Застави. Я відчув, як почало гепати у грудях серце. І в мене виступили сльози на очах. Наче якесь дурне романтичне кіно. Ага, оце зараз я плюну і помчу за Понамкою, щоб врятувати Січ. І врятую. Гепі-енд, мені вистригають оселедець. Хер вам! Я не збирався брати участь у цій маячні! Повернутися додому і жити нормальним життям, а не борсатися по шию у крові, як доводилося тут! Ні! Тут не кіно, тут життя, страшне, нелюдське життя! Я не збирався ризикувати, щоб рятувати цих клятих паничів, рабовласників і душогубів! Жінконенависників і підорасів! Ні!

Я все вирішив, але наступної миті вже мчав навздогін за Понамкою. Мчав, бо колись вона врятувала мене. Коли я повернувся з колонії і не мав нічого, окрім туберкульозу. Вона дала мені роботу, житло, шанс вижити, подарувала друге життя. Потім і я допомагав їй, і вона мені. Можна було б рахувати, хто кому більше, але життя мені вона врятувала.

– Понамко! Понамко! – верещав я і наганяв коня. Він був у мене гірший, аніж в Понамки, бо я ж був джура, а вона – панич. Я б не здогнав, але Понамка, мабуть, озирнулася, побачила мене і зупинилася почекати. – Понамко!

– Що?

– Я допоможу, але потім ми одразу поїдемо звідси! Разом!

– Домовилися! Тільки врятуй Січ! – крикнула вона.

– І Непийпиво мусить слухатися мене, бо часу зовсім мало!

– Він буде! Вперед!

– Вперед!

Ми помчали до Застави. Про полоненого забули, було не до нього. Залетіли до Застави, всі тамтешні паничі та джури були при сучасній зброї. Не дуже-то вміло тримали автомати і розгублено переглядалися. Я побіг за Понамкою до башти, там біля рації сидів Непийпиво.

– Залізні птахи чули на всіх куренях! – сказав він Понамці, мене і далі намагався не помічати.

Понамка зачинила двері за нами.

– Брате Непийпиво, послухай Красю, бо від цього залежить доля Січі, – Понамка була серйозна та впевнена.

– Що? – здивувався Непийпиво.

– У нас обмаль часу. Красю, кажи.

– Пане Непийпиво, дуже скоро Січ буде знищена.

– Що? – він аж підхопився і вихопив шаблю. Понамка стала між нами. Узяла руку Непийпива і поклала його шаблю собі на горло.

– Вбий мене, якщо хочеш, але не заважай йому. Говори, Красю, говори! – сказала Понамка.

І я почав говорити. Швидко і якомога зрозуміліше. Мені вистачило кількох хвилин.

– Що це за залізні птахи, які можуть потребити фортеці наші? – спитав Непийпиво.

– Ті самі, які знищили одну з башт Застави! – нагадав я йому урок від американців.

– З тими чужинцями ми запирали!

– Але є й інші чужинці. І вони хочуть знищити Січ. Руками рабів.

– Бидло не збродить!

– А якщо вони побачать залишки зруйнованих куренів? І інших рабів з мушкетами, з яких вони добиватимуть тих паничів, які вижили?

– Мовчи! – заревів Непийпиво.

– Говори, Красю, говори, – наполягала Понамка.

– Пане Непийпиво, я сказав все, що знав. Якщо вірите мені, тоді я скажу, як можна спробувати врятувати Січ. Якщо ні, тоді можна не поспішати. І скоро нас всіх знищать.

Непийпиво кипів від гніву. У такому роздратуванні він був лише під час битви з дикими. І ось тепер. Мабуть, хотів би вбити мене, придушити голими руками. Але між нами стояла Понамка.

– Ти віриш йому, брате Набоко? – хрипко спитав Непийпиво.

– Якби не вірила, не прийшла б з ним. Тепер послухай його далі. Говори, Красю.

– Треба привести сюди раба з підвалу, який займається зв’язком.

– Звідки вєдаєш про нього? – здивувався Непийпиво і підозріло заглянув мені в очі.

– Треба привести його швидше, – я витримав погляд.

Непийпиво визирнув за двері і наказав джурам привести потрібного раба.

– Далі треба наказати всім паничам та джурам узяти мушкети та іншу зброю, що плюється вогнем, і вийти з куренів.

– Що? – Непийпиво аж скрикнув.

– Курені будуть знищені. Всі, хто в них залишиться, загинуть. Єдиний порятунок – втекти звідти!

– Рачеш ти, жеби самі ми охабили фортеці наші? – закричав Непийпиво.

– Це вже не фортеці, а могили! Вони не захистять! – я теж кричав. Непийпиво спробував вдарити мене хоча б кулаком.

– Спочатку вбий мене, а потім його, – прохрипіла Понамка. Я подумав, що вона занадто ризикувала. Бо Непийпиво був страшенно розлючений. Але ні, він не вдарив, прибрав шаблю від шиї Понамки.

– Кажи, – у нього був страшний хрипкий голос.

– Треба розіслати джур, щоб ті знайшли, де залізні птахи висадили рабів і зброю. Інші мусять охороняти сараї. Ближні курені мусять надіслати загони сюди, бо думаю, що чужинці спробують захопити Заставу. Та головне прибрати всіх людей з куренів. Бо невдовзі вони будуть знищені.

Непийпиво знову дивився мені в очі.

– Ти ж знаєш, що буде тобі, коли полжив ти? – спитав він тихо.

– Знаю, – кивнув я.

Мовчали. Тут якраз джури пригнали раба. Він був переляканий, здивовано роздивлявся нас з Понамкою.

– Я – Крася, ми з тобою розмовляли у підвалі, – сказав йому і посміхнувся.

– Я ні з ким не розмовляв, ні! – злякався він.

– Як хочеш. Скільки витримають акумулятори у радіостанцій, якщо їх забрати з куренів? – спитав я.

– Як мінімум, кілька годин розмов. А що трапилося?

– Треба, щоб забирали не тільки зброю, а й рації. Тоді всі курені будуть на зв’язку, – сказав я Непийпиву. – Треба віддавати наказ, у нас немає більше часу.

Він дивився на мене, потім на Понамку, потім знову на мене. Вагався. Я сів до стіни.

– Ну все, приїхали, – сказав тихо, бо зрозумів, що Непийпиво мені не вірить.

– Чорт забирай! – крикнув панич і вийшов в ефір. Наказав всім куреням вийти з фортець, прихопивши зброю, рацію та жінок з дітьми.

– Підвальне бидло лишати! – жорстоко наказував Непийпиво, і я скривився. – Виходити рихло!

У ефірі встановилася тиша. Мабуть, чергові не повірили власним вухам, покликали інших паничів, потім просили повторити наказ. Непийпиво повторив.

– Се Непийпиво! Не питайте мене! Не вагайтеся! Отправовуйте! Справа ся на живот та на смерть Січі! Слава Ісусу Кривавому! – кричав Непийпиво.

Наказував відійти від куреня не менше, аніж на версту, сховатися за деревами, щоб не було видно з неба, встановити рацію і чекати наступних наказів.

– Чужинці ознайомили нам брань! – прокричав Непийпиво і вимкнувся. Наказав рабу збирати радіостанцію, сам поспішив до виходу з башти. Крикнув паничам, що треба робити. Ті дуже здивувалися, але в Непийпива був такий авторитет і такий вигляд, що ніхто не спробував сперечатися. З підвалів почали виносити ящики зі зброєю, вантажили рацію. Перші вози виїхали, за ними наступні. Зі стін повідомили, що залізні птахи повертаються. Це гелікоптери. І вони летіли осторонь Застави. Боялися, що по них знову стрілятимуть.

Непийпиво виїхав із Застави одним з останніх. Ми з ним. Їхали до найближчого лісу. Кілька десятків паничів залягли біля пристані на випадок десанту. Ілля налагодив рацію. Непийпиво знову вийшов в ефір. Повторював те, що сказав раніше, наказав відправити озброєні загони до кожного сараю і знайти рабів, яких привезли чужинці. З куреня Яреми доповіли, що не будуть виконувати накази. З куреня Сокири теж. У Горба та Цибулі вагалися. Бо це ж фортеці, хіба можна здавати їх просто так! Непийпиво кричав і погрожував Січовим Судом та стратами за невиконання наказів. Кричав, що всім необхідно вийти з куренів, узяти з собою зброю.

Я сидів під деревом поруч. Навіть не хвилювався, що буде, якщо я помилився. Не помилився. Все склалося у одну картинку, і помилки бути не могло. Непийпиво кричав в ефір, коли один з джур, що здерся на найвище дерево, повідомив про чорні цятки у небі з боку ріки.

– Припини зв’язок, – попросив я Непийпива, щоб нас не вирахували. З дерева кричали, що цятки швидко наближалися.

– Це залізні птахи! Але іниє! Не такі, яко літали раніше!

Ну звісно, це ж літаки, а не гелікоптери! Ось вже чутно гуркіт їх двигунів. З дерева повідомили про дванадцять залізних птах. По одній-двох цілях у кожного з літаків. Ось лава літаків розпалася. Вони розлетілися у різні боки, один почав заходити на Заставу. Паничі і джури мовчки дивилися за маневром літака. Той стрімко наближався до Застави, а потів випустив кілька ракет. Вибухи, літак пішов вгору і скинув бомби. Потужні вибухи, аж земля затремтіла під ногами. Літак зробив другий захід. Уся Застава була в пилюці та диму. Літак ще раз скинув бомби. Знову потужні вибухи. Літак розвернувся і полетів у бік ріки. Тиша. Сідало сонце. Пил поступово осідав і ставало видно, що Застава вщент зруйнована. Стіни фортеці в кількох місцях впали, від башти залишалися одні руїни, почалися пожежі. Паничі закричали. Я побачив побіліле обличчя Непийпива. Він знову увімкнув рацію і закричав в ефір, що треба тікати з фортець. Йому відповіли шість з чотирнадцяти куренів, а також фортеця у Поганих землях і кілька прикордонних башт. Що було з іншими – невідомо. Можливо, вони тільки ховалися десь, не встигли увімкнути рації, а можливо, вже загинули у фортецях. Стало чутно далекі вибухи.

– Курінь Соломахи! – скрикнули паничі.

Потім ще вибухи.

– Курінь Деркача!

Потім примчав джура.

– Пливуть кілька нав з чужинцями!

– Брате Набоко, зустрінь їх! – наказав Непийпиво. – Ти теж, – сказав мені.

Поїхали до пристані. Понамка наказала спішитися раніше, щоб не було чутно стукіт копит. Пішки добігли до паничів, які залягли там раніше. Вони були приголомшені знищенням Застави. Понамка повідомила, що ворог наближається і зараз буде бій. Паничі зраділи. Понамка попередила, що стріляти тільки за її наказом. Я обрав зручну позицію, щоб сікти зі снайперки. Ласкаво просимо!

Моє захоплення трохи зменшилося, коли я побачив, що за човни пливли до нас. Не якісь там моторки, як я думав, а катери, озброєні крупнокаліберними кулеметами. Два зупинилися біля протилежного берега, а менші човни, в яких сиділи озброєні люди, попливли до пристані. Висадка десанту під прикриттям. Я зрозумів, що легкої перемоги не буде.

– Ну? – спитала пошепки Понамка, яка не дуже зналася на тактиці сучасного бою, бо в комп’ютерні ігри не грала.

– Вогонь, – кивнув я. Ну не чекати ж, поки нападники висадять десант. Понамка наказала, і берег вибухнув стріляниною. Я зосередився на кулеметниках. Вони поливали нас вогнем. Я клав кулю за кулею. Ось один з кулеметів замовкнув, але другий косив кущі на березі, примушував залягти мене і інших.

– Гранати! – крикнув я Понамці. Вона дістала кілька гранат і кинула одну за одною. По ній стріляли з катерів. Я знову намагався поцілити в кулеметника, але тут почав стріляти другий кулемет. Вибухи гранат. Два перших човна з десантом, що були вже біля берега, перевернуло. Я поплазував до одного з паничів. У нього за спиною був гранатомет. Зараз панич лежав мертвий. З великою діркою у голові від кулеметної кулі. Я припав до землі, зняв гранатомет. Кулеметом продовжував сікти берег. Понамка кинула ще дві гранати, вже з нового місця. Обидва кулемети зосередилися на ній. Це дало мені кілька секунд. Я трохи підвівся, прицілився, вистрелив і впав. Втиснувся у пісок. Вибух. Радісні крики, здається, влучив. Але почалася стрілянина з берега. Декому з нападників вдалося висадитися. Їх підтримував кулемет. Другого гранатомета я не бачив. Але бачив ще кілька гранат. Кинув їх у бік берега. Вибухи, крики. Потім стало чутно гуркіт, що віддалявся. Стрілянина стихла, я трохи почекав, потім обережно підняв голову. Побачив, що кілька човнів нападників пливли геть. Кулемет ще дав кілька довгих черг, потім катер теж відплив. Паничі підхопилися, побігли до берега, де добивали поранених і збирали зброю. Я шукав Понамку. Ага, ось і вона. Її присипало піском від вибуху гранати, яку кинули нападники. Жива. Я присів біля неї.

– Як ти?

– Добре, – кивнула вона, спробувала підвестися і впала. Була контужена.

Починало сутеніти. Почувся стукіт копит.

– Ну що тут? – це був голос Непийпива. І майже водночас стало чутно гуркіт літаків. Я підхопив Понамку.

– Треба відійти! Зараз залізні птахи кидатимуться вогнем!

Потягнув Понамку за собою, ніхто з паничів не послухався мене, аж поки Непийпиво не наказав відступити до лісу. Дуже вчасно. За хвилину два літаки випустили по берегу кілька ракет і посікли все з кулеметів. Ми не відповідали.

– Пан Набока поранений! – сказав я Непийпиву. – У розбитій залізній птасі є ліки. Ми поїдемо за ними. Зезвольте.

Він знов подивився мені в очі. Я вже навчився витримувати його погляд.

– Зезволяю! – кивнув Непийпиво. Призначив головного на пристані, бо чужинці могли атакувати ще раз.

Я ледь посадив Понамку на коня. Вимушений був сам сісти з нею, щоб притримувати. Ми поїхали. Я почув, що летять гелікоптери. Добре, що вже було темно, а так би посікли нас серед поля. Вони почали сікти, але не нас, а лісок, де сховалися паничі, які втекли з Застави. Мабуть, таки вирахували їх по рації.

Несподівано попереду запалав вогник. Я спочатку злякався, а потім здогадався, що це світлова шашка з аварійного набору. Здається, наш полонений пілот добіг до збитого гелікоптера і тепер подавав сигнали, щоб його забрали. Який молодець! Я поїхав прямо на світло. Гуркіт гелікоптерів маскував тупіт копит, то полонений до останнього не чув нашого наближення. А потім вже було пізно. Я стрибнув з коня і приставив пілоту шаблю до пуза. Він підняв руки. Я вдарив його ногою нижче пояса. Він скрутився і впав на пісок. Я зв’язав йому руки.

– Красю, що зі мною? – це Понамка злізла з коня, ледь трималася на ногах.

– Думаю, що контузія. Чуєш мене? Чуєш?

Вони кивнула. Чи просто так, чи дійсно чула?

– Летять! – зрадів я, можливо, зарано. Але гуркіт гелікоптера наближався. Я перерізав мотузки на руках полоненого. – Іди, зустрічай своїх! Вони мусять сісти! І ми вилетимо звідси всі разом, обіцяю! А поки я триматиму тебе на прицілі. Один невірний рух, і пристрелю. Давай!

Я штовхнув його дулом снайперської гвинтівки. Полонений побіг до шашки, яка вже догорала. Здається, це фосфор, при горінні якого виділяється дуже багато тепла, шашка може горіти навіть у воді. Ось гелікоптер завис над нею. Полонений замахав руками. Його впізнали. Гелікоптер висів на місці, а потім з нього випала мотузкова драбина. Я такого не чекав! Добре, що полонений відчував спиною мій приціл. Підбіг до драбини, став її смикати, показував, що не може лізти. Якби поліз, я б його пристрелив. А так гелікоптер став сідати, щоб забрати його. Сів, і тут вистрибнув я.

– Глуши двигун! – заверещав я. – Глуши двигун!

Пілоти, хоч і не в формі, але явно колишні військові. Розуміли, що не варто суперечити людині зі снайперською гвинтівкою. Заглушили двигун. Гвинт ще покрутився, а потім зупинився.

– Ні з місця! Якщо зробите все, що я скажу, повернемося живі! Якщо ні – пристрелю! – попередив я. Потім зв’язав руки полоненому і двом членам екіпажу. Залишив тільки одного пілота. Понамка залізла до гелікоптера сама. Потроху приходила до тями. – Спостерігай за пілотом, – наказав я їй.

Вона дістала шаблю і вперла пілоту в шию.

– Батю, краще не сіпайся, – попередив я.

– Обережно, обережно! – заблагав той російською.

Почулася сильна стрілянина з боку пристані. Мабуть, нова спроба десанту.

– Стійте! Стійте! – зненацька пролунав крик з кущів. Я напружився і прицілився. – Не стріляйте! Не стріляйте! – голос був мені знайомий.

– Ілля, ти? – крикнув я.

– Я! Я! – він вибіг до гелікоптера, весь у багнюці, переляканий. Сказав, що їх розбомбили у лісі. – Але рація ціла. Дивом залишилася! А я втік! Бо не хотів далі залишатися у підвалі!

– Диви, як все добре виходить! – аж здивувався я. – Полетіли!

Пілот з Понамчиною шаблею біля шиї завів двигун. Ми почали набирати висоту. Ілля сів за рацію. Знався на ній, то майже одразу вийшов на частоту паничів. Чутно було накази Непийпива і доповіді з місць. З’ясувалося, що не вийшли з фортець чотири курені. Всі вони загинули. Ще троє були розбомблені під час виходу, там великі втрати, але хтось залишився живий. Із прикордонних башт повідомляли, що почастішали випадки нападів чудовиськ, Непийпиво наказував не пускати їх на Січ і дозволив використовувати сучасну зброю. Там, де паничі вціліли, вони змогли вбити завезених рабів і забрати автомати, то раби не повстали. Але у знищених куренях повстання почалося. Непийпиво спрямовував туди загони і вчив атакувати обережно, щоб не потрапити у засідки озброєних рабів.

– Вони впораються? – спитала Понамка, яка уважно слухала ці розмови.

– Не знаю, – сказав я. – І знати не хочу.

Ми летіли вже над рікою, зв’язок псувався, і незабаром Непийпива вже не було чутно. Пілоти висадили нас на пристані, там, де ми спостерігали різанину бандитів. З пілотами ми домовилися, що ані вони нас не бачили, ані ми їх. Вони просто забирали вцілілого члена екіпажу підбитого гелікоптера, і все. Нас і їх це влаштовувало. Всю ніч ми пішки йшли до аеродрому. Там забрали машину Понамки. Сторож не хотів віддавати, але заспокоївся, коли побачив снайперську гвинтівку. Ми сіли в машину і покотили до Оклункова. Ілля спав на задньому сидінні, а я сидів поруч з Понамкою. Мовчали. Вона була насуплена, а я не вірив власному щастю, що зміг врятуватися. Коли в’їхали до Оклункова, то аж розплакався. Понамка вимушена була зупинитися і довго втішала мене, що все позаду.

Наступного дня я прийшов на роботу, як завжди, зі смачним обідом для Понамки, який готував на дачі цілий день. Охоронець Петро, коли побачив мене, то дуже здивувався.

– Краснодаре, а де це ви були так довго? І що це з вами? – він здивовано роздивлявся мою сивину, синці та шрами.

– Був у відрядженні. Як тут, все добре? – у деталі я не вдавався, забрав із поштової скриньки купу листів та рахунків і пішов до офісу. Невдовзі туди приїхав наш замовник з «Оклунків-зв’язку» Микола Ігнатович Налімов і ледь руки не цілував, дякуючи за повернення цінного працівника. Звідки саме повернувся співробітник, директор не знав, ми з Іллею домовилися тримати все в таємниці, але заплатив нам за цю справу по повній ставці, ще і з премією. Це було дуже вчасно, бо ТОВ «Хаос» через нашу тривалу відсутність стояло на межі банкрутства.

Років через два я почув і про Бар-Кончалабу, який, уже при новій владі, презентував у Києві свою книгу «Сто чудовиськ України». Не знаю, як він вибрався з ріки Снів, але якось зміг, що і не дивно, бо ж краще за нього ті краї не знав ніхто. Я книгу замовив по інтернету, був там розділ і про паничів, в якому стверджувалося, що Січ пережила повстання рабів та війну з ФСБ, існувала далі, але тепер там з’явився січовий гетьман, яким став Непийпиво. При ньому Січ перетворилася на монархію, нехай і обмежену. Не знав, чи і насправді так було, чи Бар-Кончалаба вигадав. Для мене всі ті пригоди у паничів були страшним сном, про який я волів забути.

12 лютого – 20 листопада 2013 р., Суми

Content

Владислав Івченко
Химери Дикого поля

Передмова Передчуття поганих земель, або Доктор Краснодар Горностаєв «Індіана» Джонс-наймолодший

Розділ 1 Знайти Іллю

Розділ 2 Кривава різанина на пристані

Розділ 3 Поїздки та польоти

Розділ 4 Непрохані гості

Розділ 5 На Січі

Розділ 6 До Поганих земель

Розділ 7 Битва з дикими

Розділ 8 Перепочинок та мандри

Розділ 9 Війна на Заставі

Розділ 10 Суд

Розділ 11 На Торжищі

Розділ 12 Дивовижний порятунок та остаточне розчарування

Розділ 13 Я – полководець