Кононенко Євгенія

Бабусі також були дівчатами

Євгенія Кононенко

БАБУСІ ТАКОЖ БУЛИ ДІВЧАТАМИ

Дорога Лізо!

Я вже надіслав тобі два листи, це — третій. А ти все не відповідаєш мені. Що сталося? Ти ж добре знаєш, що ні дзвонити, ні, тим більше, приїхати, попередньо не списавшись із тобою, я не можу. Одна надія — дочекатися твого листа. А ти все не пишеш. Що це може означати, Лізо, люба моя? Я вже знав: надсилаю тобі листа, і відповіді треба чекати тиждень. Я відповідаю тобі відразу, і ти завжди відразу відповідаєш мені. Раніше завжди було так. А тепер минуло вже три тижні, а від тебе нічого немає. Я думаю про найстрашніше, Лізо, люба моя! Може, ти захворіла, чи з тобою щось сталося — може, зламала ніжку, таке іноді трапляється навіть із молодими дівчатами. Моя двоюрідна сестра зламала ногу напередодні свого весілля, яке довелося відкласти. А поки їй зняли гіпс, весілля розладналося…

Але в нас нічого не повинно розладнатися! Я бережу в пам’яті кожну хвилину наших зустрічей і в Одесі, і в Києві. А те, що було під час нашої останньої зустрічі в Києві, — то взагалі щось таке, від чого зупиняється серце світу. Ну що поробиш, якщо велике кохання прийшло до нас так рано? Невже проганяти його? Тоді воно може образитися, піти й більше не прийти ніколи… До багатьох же воно взагалі не приходить! Ні зарано, ні запізно! Це, як на мене, найгірше!

Отже, пиши мені, Лізо, бо я просто не знаю, що мені робити.

Цілую тебе дуже ніжно! Так, як тобі подобається!

Твій Валерій

Бабуся Маруся померла. Власне, ніхто її бабусею Марусею не називав, усі називали просто Марусею. Навіть Ліза, її онука. Точніше, Маруся була Лізі не прямою бабусею, а бабусею в других, рідною сестрою її бабусі Насті, Анастасії Георгіївни. До неї Ліза й зверталася «бабусю». А до бабусі Марусі — просто «Марусю». Також її іменували просто Марусею й Лізина мама Ольга Іванівна, і навіть Лізин тато Михайло Матвійович, якого бабуся Настя іменувала на англійський манер Майклом, а він звертався до тещі винятково «Анастасіє Георгіївно» і шляхетно клацав каблуком, якщо тільки був не в кімнатних капцях. А якщо був не в черевиках, то наголошено галантно кланявся. Чемні манери тата — чи не єдиний спосіб уласкавити бабусю Настю. Це те, що завжди спрацьовує. Лише тато вміє викликати на її обличчі посмішку. Іноді навіть щасливу. А мама з бабусею навіть якщо й не розмовляють у конфліктному тоні, все ж у тих розмовах ніколи немає радості. Усе лише на діловий лад: у мене конференція. А в мене лекції. Ти коли будеш? Пізно, бо вчена рада може затягтися. Але в домі є Маруся, яка не лише приготує і сніданок, і обід, і вечерю, але й накриє на стіл, простежить, щоб усі сиділи на строго відведених місцях — хто по ліву, хто по праву руку від Анастасії Георгіївни, яка завжди сідає на чолі столу. Під портретом прадіда, академіка Георгія Розумовича, чиє старорежимне зображення прикрашає стіну вітальні-їдальні вже незліченну кількість років. До речі, й пил із того важкого портрета також завжди витирала Маруся. Щоправда, останнім часом їй це робити було важко. І підсвічники, прикручені до старовинного фортепіано у вітальні, також давно вже тьмяно блимають, не начищені.

Справа в тому, що в родині Розумовичів-Лисюків усі — науковці високого рівня. Навіть чотирнадцятирічна Ліза, яка, звичайно, ще не захистила докторської дисертації, ще навіть і не закінчила школи. Більше того, відмінниця Ліза навіть ще не обрала університету, де навчатиметься. Але те, що Ліза, коли виросте, займатиметься наукою, а не бізнесом і не домашнім господарством, достеменно відомо всім. У її юному віці в неї вже є друковані праці в часопису «Молода еліта України», минулого року вона здобула премію за найкращу публікацію. Її світлина прикрасила обкладинку цього видання для гімназистів та ліцеїстів України. Бабуся виставила це число «Молодої еліти» в книжковій шафі у вітальні. Коли хтось, бува, завітає в їхній дім, завжди питає: «Ой, невже це Лізочка?» А от статтю на шість тисяч знаків «Мій родовід» Ліза Лисюк ніяк не може написати… Але час іще є, конкурс на найкращий допис тільки-но оголошено, і триватиме він до наступної осені. А поки що лише початок зими. Почалися олімпіади, у більшості яких Ліза Лисюк бере участь. І тут раптом померла Маруся. І в домі Розумовичів-Лисюків усе пішло шкереберть.

Перш ніж померти, Маруся тиждень лежала. Заслабла так, що не могла встати з ліжка. Раніше такого не бувало. Маруся не хворіла взагалі. Хворіли всі інші. І Маруся доглядала всіх. Протягом місяця двічі на день ходила до лікарні до бабусі Насті. Подавала їжу в кімнату до мами, коли та два роки тому зламала ногу. А потім терпляче водила її по кімнаті, коли мамі треба було наново вчитися ходити. Незліченну кількість разів гляділа Лізу, коли та вкотре застуджувалася й лежала з температурою. А сама Маруся ніколи не хворіла. І от раптом настав той день, коли Маруся не встала вранці.

Коли Ліза того дня підвелася за будильником, умилася, прийшла до кухні й не побачила на належному місці теплого сніданку, і навіть чайника ніхто не кип’ятив, і чаю ніхто не заварив, вона перелякано зазирнула до Марусиної кімнатки. Маруся лежала в ліжку й розгублено дивилася на Лізу.

— Я занедужала. Не змогла встати сьогодні. Підеш до гімназії без сніданку. Візьми гроші, щоб змогла поїсти у шкільній їдальні, — і Маруся простягла руку в той бік, де треба було взяти гроші. У шухляді секретеру лежало багато великих купюр. Дрібних не було. Ліза перелякано взяла найменшу, п’ятдесят гривень. Більше десяти їй до того ніколи не давали. А після школи напівголодна Ліза, яка не зуміла витратити такі великі гроші, бо не була привчена ходити по кафе, поспішила додому і знайшла Марусю так само в ліжку, так само безсилу й недужу.

У той час Лізина мама Ольга Іванівна була в Америці, де протягом року була запрошена викладати в університеті — вона й зараз там. Бабуся також багато працювала й майже не бувала вдома. І також обурилася відсутністю своєї вівсянки з родзинками, курагою й горіхами, яку тільки Маруся могла зварити належним чином. Тато також багато працював і виходив з дому дуже рано, адже в нього завжди перші пари в університеті. Тато взявся робити сніданки для родини. Але робив це дуже рано. Приготує й утече на пари. Поки встане Ліза й бабуся, сніданок охолоне. Так довго тривати не могло.

Три дні Ліза навіть пропускала заняття в гімназії, сиділа біля недужої Марусі. Бабуся сердилася, ніхто не сприймав Марусиної хвороби всерйоз. Ліза виходила вранці нібито до школи, а потім верталася до хворої Марусі. Вони розмовляли, і Лізі було дуже цікаво. Страшно не було, бо ж Ліза не знала, що станеться за кілька днів. Вона довідалася так багато про свою родину, що навіть не знала, як же вона збиралася писати есе «Мій рід» для часопису «Молода еліта України» раніше, ще до цих розмов із Марусею. Бо ж дотепер усе спілкування чотирнадцятирічної Лізи й сімдесятидворічної Марусі зводилося до фраз на кшталт: «Ти вже поїла? — Марусю, я зараз їсти не буду, мені не хочеться! — Лізо, їсти треба тоді, коли подають!»

Коли Маруся померла, був ранок похмурого березневого дня. Маруся взяла свою онуку в других за руку. Ліза не знала, що все закінчиться через кілька хвилин. Маруся, здається, також не знала. То був найстрашніший і, разом з тим, як би моторошно це не звучало, один із найцікавіших моментів ще наразі короткого життя Лізи Лисюк. Стінний годинник у Марусиній кімнаті зупинився в мить смерті, о десятій годині сорок хвилин, — згодом бабуся забере його до своєї кімнати. Очі Марусі не закрилися. Вона так і лежала з розплющеними очима, поки не приїхав тато… Він уже викликав усіх, кого треба — швидку допомогу, ще якусь службу… Додзвонилися бабусі. Написали мамі електронного листа в Америку.

Отже, все, про що ми хочемо розповісти вам, сталося з Лізою Лисюк саме тому, що Маруся несподівано померла. Якби це сталося пізніше, нічого, про що йтиметься в нашій повісті, не відбулося б. Але Маруся померла, прохворівши тільки тиждень. Померла без страждань. Але пішла з життя так невчасно! І тому виникла необхідність запросити в дім Розумовичів-Лисюків Галину Олексіївну, а заодно і її дочку Алісу. Бо ж ніхто не мав змоги робити в цьому домі те, що робила Маруся. Ні бабуся Анастасія Георгіївна. Ні мама Ольга Іванівна. Ні тато Михайло Матвійович, якого бабуся на англійський манер іменувала Майклом. Ні вона сама, Ліза Лисюк, яку бабуся іноді називала Бетсі, — також на англійський манер.

Мама прилетіла з Америки на похорон Марусі. Пробула в Києві менше тижня. Вона не могла лишатися довше, адже на неї чекали американські студенти. Тепер вона напевне не прилетить зустрічати Новий рік — бо вичерпано ліміт поїздок додому. Але за цей час устигла зробити надзвичайно корисну справу. А саме, знайшла жінку, яка б наразі вела господарство в домі Розумовичів-Лисюків замість небіжчиці Марусі. Так сталося, що одна мамина знайома, лаборантка з їхнього інституту Галина Андріївна, мала не найкращий період у житті — розлучалася з чоловіком, тимчасово не мала де жити.

І була готова попрацювати хатньою господинею в домі, де б їй разом з її дочкою Алісою надали житло.

Родина зібралася у вітальні під портретом академіка Розумовича за круглим столом, де ще недавно покійна Маруся по вихідних накривала обіди й вечері — по робочих днях страви подавалися на кухні. Зібралися, поговорили й зійшлися на тому, що іншого виходу немає, треба надати Галині Андріївні з Алісою кімнату Марусі. Бабусі дуже не подобалося, що в їхньому домі буде ще й Аліса. Але мама пояснила, що саме через те, що їй буде де жити, Галина Андріївна береться допомагати їхній родині по господарству. А взагалі, терміново знайти хатню робітницю просто неможливо. Адже родина науковців не може запропонувати ті гроші, які платять «нові українці». Знайомі рекомендували Галину Андріївну як дуже порядну жінку, вона такою й виявилася. І з нею в дім Розмовичів-Лисюків прийшла Аліса, дівчинка того ж віку, що й Ліза. І з дивної дружби Лізи та Аліси все й почалося.

А тепер повернемося трохи назад і розповімо про помешкання Розумовичів-Лисюків. Бо ж київські будинки та київські помешкання мають так само цікаві історії, як і самі кияни.

Цей великий чотириповерховий будинок у центрі міста побудували ще до війни. На розі двох найкращих київських вулиць, неподалік від Софійського собору. То був кооперативний будинок науковців. Якщо не всі знамениті науковці та діячі мистецтва Києва, то принаймні половина їх мала квартири в цьому будинку. В ті часи, коли його зводили, у великих квартирах розкішних дореволюційних будинків здебільшого мешкало по декілька родин. А ті родини, які мали окреме житло, вважали, що живуть мало не в палаці, якщо мали квартиру з двох або трьох кімнат. У помешканні академіка Розумовича кімнат було значно більше: вітальня, кабінет господаря, спальня, окремі кімнати для обох дочок. І за великою кухнею — кімната для домашньої господині… Тут стояли ще довоєнні меблі. Під час окупації Розумовичі виїздили з Києва за Урал. А коли Київ було звільнено від нацистів, родина Розумовичів повернулася до своєї квартири, де розграбували посуд і речі. Але старі вишукані меблі стояли на своїх місцях. І родинні фотографії на стінах у важких рамах ніхто не забрав. Про це не раз розповідала Маруся маленькій Лізі.

Скільки Ліза пам’ятає себе, Маруся, старша із дочок академіка Розумовича, мешкала в кімнаті за кухнею. А молодша, Анастасія, власне, Лізина бабуся, зайняла кабінет батька. У ту кімнату ніхто не міг увійти, не постукавши. А коли бабусі не було вдома, двері замикали на ключ.

І коли бабуся їздила на конференції, кімната стояла замкненою. Маруся завжди мала клопіт вимітати гори пилу після тривалої відсутності бабусі Насті.

І Ліза має окрему кімнату. Невеличку, проте абсолютно окрему. Але Лізі не дозволяється замикати свою кімнату. Якщо не робиш нічого негарного, то немає й потреби ховатися. А як же бабуся? Вона робить щось негарне, тому й замикається? Доживеш до бабусиного віку, тоді й замикатимешся. Тоді й губи підмальовуватимеш, і велику зачіску ладнатимеш. А зараз радій, що маєш окрему кімнату — більшість твоїх ровесниць такого розкошу не має. І не нарікай, що кімната не замикається. А втім, це не так страшно. Лізі є де спокійно поговорити з однокласницею, якщо та заходить до неї. А коли батьки й бабуся на роботі, коли вдома лише Маруся, яка ще донедавна весь час грюкала каструлями на кухні, можна посидіти у вітальні, такій просторій та старовинній.

А кімната небіжчиці Марусі також замикається. Маруся весь час була вдома, але коли ходила на базар чи в магазин, завжди замикала свою кімнату за кухнею. А іноді замикалася на ніч — колі Лізі, бувало, не спалося пізно ввечері, вона могла почути, як повертався ключ у Марусиній кімнаті.

А в ніч перед тим, як до Марусиної кімнати мали заселитися Галина Андріївна з Алісою, бабуся не спала, розбирала Марусині речі. Добре, що наступного дня була субота, і всі могли вранці трохи довше відпочити. Бабуся винесла Марусині речі, щоб у Галини Андріївни з дочкою була вільна кімната з порожньою шафою й комодом, куди б вони могли покласти свої речі. Більшість із Марусиних речей бабуся безжально викинула — усі її давні напівзотлілі сукні та пальта. Тато на прохання бабусі декілька разів виходив на подвір’я, носив на сміття клунки з ганчір’ям. А от Марусин архів бабуся забрала до себе. Відчувалося, що вона дуже багато всього згадала, поки перебирала речі сестри. Вранці наступного дня винесла до вітальні дуже давню чорно-білу фотокартку молодої Марусі, поставила в шафі поряд із журналом «Молода еліта України», з тим числом, де на обкладинці портрет Лізи.

Ліза вже бачила цю світлину Марусі — та показала дівчині цю й деякі інші фотокартки під час своєї нетривалої хвороби. Коли наступного дня Ліза з бабусею зустрілися у вітальні перед світлиною п’ятдесят шостого року, і бабуся почала пояснювати онуці, хто ця гарна незнайома дівчина, Ліза вигукнула:

— Я знаю! Мені Маруся показувала цю світлину!

— А ти, бува, нічого не забрала собі з її кімнати? — спитала бабуся.

— Ні, нічого, — відповіла Ліза.

«Бабусям іноді треба брехати, — дуже скоро підтримає Лізу її нова подруга Аліса, дочка Галини Андріївни, — моя бабуся з боку батька прямо мене питала: чи не сняться мені, бува, дорослі чоловіки? Я їй відповіла: ні, бабусю, мені сняться лише немовлята!»

Але це станеться трохи згодом. А тоді тато перетяг до колишньої Марусиної кімнати кушетку з вітальні для Аліси, а Галині Андріївні дісталося ліжко Марусі, яке було в зовсім доброму стані, дарма що Маруся кілька десятиріч спала на ньому, а потім на ньому ж тихо померла. Справа не в тому, що Маруся була аж така охайна, — хоча вона такою й була, — просто, меблі в ті часи робили дуже міцними.

У вітальні були стільці з напівкруглими спинками, сервант, шкіряний диван. Але з давно не ремонтованої стелі сипався пил, і шпалери тато вже не перший рік прибивав цвяшками, видираючись на високу драбину.

Галині Андріївні кімната небіжчиці Марусі сподобалася.

— Якщо я спала на ліжку, де мій чоловік зраджував мені, то що вже, у порівнянні з тим, спати на ліжку, де хтось помер, — сумно сказала вона заселяючись.

Галина Андріївна була працьовита до нестями. Вона не лише фантастично добре готувала й уміла всім догодити, у першу чергу бабусі, але й протерла та начистила до блиску все, на що в старенької Марусі сил уже давно не було. Засяяло скло у дверцятах книжкових шаф. Заблищали підсвічники фортепіано й навіть плафони високих важких люстр. Але всього зробити не змогла навіть Галина Андріївна. Помешкання Розумовичів-Лисюків не ремонтувалося від дуже давніх часів. Та все ж, щоб оновити дім, який дав їй із дочкою тимчасовий притулок, Галина Андріївна зробила все, що могла, і навіть більше.

Щоправда, виникло одне непорозуміння. Бабуся відразу почала називати Галину Андріївну Галею, чого нова економка терпіти не схотіла.

— Анастасіє Георгіївно, я вам не Галя. Життя зараз таке, що сьогодні я у вас служниця, а завтра ви у мене. Будь ласка, мені вже сорок років. Звертайтеся до мене «Галино Андріївно».

Ці слова бабусі категорично не сподобалися. Та оскільки вівсянку із сушеницями, сирники та вітамінні напої Галина Андріївна готувала суттєво краще, ніж це робила Маруся в останні роки свого життя, і продукти з базару приносила теж кращі, бабуся була змушена прийняти умови нової господині.

Але головним ускладненням було не ім’я та по-батькові, а Аліса, дочка Галини Андріївни. Дівчинка одних літ із Лізою, але настільки не така, як їхня Ліза, що можна було відразу думати і про згубний уплив, і про все, що завгодно. Бабуся завжди намагалася бути в курсі, з ким товаришує її Ліза, з якої родини ті дівчата, які приходять у їхній дім. Але інформацію про онуку збирала не сама, а за допомогою Марусі. Доручала бути в курсі, а Маруся ревно виконувала завдання сестри. Поки Ліза вчилася у звичайній школі, її не відпускали на дні народження до однокласників, щоб вона не познайомилася й не потоваришувала з дітьми із поганих родин. Так само свого часу берегли від поганого впливу й маму Лізи Ольгу. І результат вийшов гідний: Ольга заміж вийшла пізно, проте докторську захистила рано. І чоловік також видатний науковець, щоправда, не з такої поважної родини, Лисюки — не Розумовичі. Але в самого Майкла Лисюка наукові досягнення видатні. І їхня дочка Ліза не порушує традиції славної родини науковців. Учиться дуже добре, має друковані праці, призові місця на олімпіадах. Треба буде, коли їй виповнюватиметься шістнадцять, наказати дівчині, щоб узяла подвійне прізвище: Розумович-Лисюк. Аби тільки не потрапила під поганий уплив. Це єдине, що може зашкодити Лізі виправдати великі сподівання.

Але більше немає Марусі, яка б за всім простежила. Під виглядом прибирання крутилися б десь поряд із кімнатою, де спілкуються дівчатка, — на прибиральницю ніколи не зважають, така психологія людей. А Маруся тим часом збирала цінну інформацію і все хутенько передавала голові родини — Анастасії Георгіївні. Власне, Олю від згубного впливу оточення берегла не вона, її мати, а Маруся, її тітка. І Лізою до чотирнадцяти років опікувалася Маруся. До дванадцяти років, поки дитина вчилася у звичайній школі, Маруся водила Лізу до школи й забирала її звідти, щоб дівчинка, боронь Боже, не йшла додому в товаристві дітей із поганих родин. Тільки до гімназії Ліза вже ходить сама — але там зовсім інший контингент. Таких дітей можна й додому запросити, і до них у гості відпустити.

Сама ж бабуся не мала змоги стежити. «На носі» був річний звіт у відділі науково-дослідного інституту, яким вона вже багато років завідувала. Тривала підготовка до сьомих Розумовичевських читань пам’яті Григорія Арсентійовича, у яких його дочка Анастасія Георгіївна брала активну участь. І тому бабуся майже не помічала Аліси, — тим паче, що тільки-но вона приходила ввечері з роботи, Аліса вмить зникала або у відведеній їм із матір’ю кімнаті за кухнею, або в Лізиній кімнаті, ніби відчуваючи: чотирнадцятирічній панні, яка абсолютно не переймається науковою кар’єрою, а збирається мати мережу косметичних салонів, чи бодай вийти заміж за власника такої мережі, краще зайвий раз не втрапляти на очі господині цього дому.

А ось татові Аліса дуже сподобалася. Він церемонно пропускав її вперед, як панночку, і дівчинка тоді так само церемонно робила реверанс. Але то була гра, і зайнятий тато також бував удома рідко. А головні зміни в житті Лізи відбулися зі з’явою Аліси.

Аліса була класна. Раніше Ліза бачила таких дівчат лише на сторінках якогось гламурного журнальчику, який мали її однокласниці, але Лізі приносити таке додому не дозволялося. Якщо говорити чесно, мама й бабуся намагалися не дозволити Лізі навіть поза домом дивитися такі журнали, але туди їхня влада вже не сягала. Бо неможливо було контролювати шкільний простір. Аж ось тут, у їхньому домі, з’явилася жива ілюстрація з нього — із повною коробкою косметики та зі знанням того, як її наносити.

Попри класичне домашнє виховання, яке до чотирнадцяти років самовіддано давала Лізі Маруся, чогось дуже важливого сувора вихователька не врахувала. Бо ж відмінниця Ліза несамовито заздрила таким дівчатам, як Аліса — попри всі заборони навіть і дивитися в їхній бік. Коли Ліза вчилася у школі, ще до гімназії, тодішні дванадцятилітки намагалися копіювати таких стильних дівчат. У них нічого не виходило, було жалюгідне видовище, коли малолітки фарбувались, як дорослі продавщиці овочів на лотку. А в гімназії зібралися інші дівчата. Деяким з них батьки дозволяли підфарбовувати вії та наносити тіні для повік. Але таких стильних панночок, як Аліса, у їхньому класі не було. Таких Ліза бачила хіба на сторінках часописів, або в кіно.

— Це ти? — спитала Катя, роздивляючись під склом старовинної книжкової шафи у вітальні число часопису «Молода еліта України» із портретом переможниці конкурсу на найкращий допис Лізи Лисюк. — Дуже вдале фото. Тобі треба надалі контактувати з цим фотографом!

Як треба було розуміти ті слова? Що насправді Ліза зовсім не така гарна, як та усміхнена дівчинка на обкладинці підліткового часопису для заучок? Але нічого не вдієш, треба захищатися.

— А скільки в тебе друкованих праць? — питає Ліза Алісу, прекрасно розуміючи, що жодної.

— А скільки разів ти цілувалася з хлопцем? — відповідає Аліса питанням на питання.

Це удар у найболючішу точку. Що таке бути відмінницею, а потім медалісткою, а потім студенткою, а потім аспіранткою, а потім кандидатом наук і далі до академіка — якщо поряд немає класного хлопця? У Лізи перед очима завжди конкретний приклад: мамина подруга Анжела. Таке загадкове ім’я, відразу малюється образ красивої жінки з рудим хвилястим волоссям, у середньовічному плащі з каптуром, і закоханий лицар біля її ніг. Але мамина Анжела — то прокурена тітка, яка тільки й говорить про публікації у вісниках закордонних університетів, завжди одягнена в чорний светр під горло, обличчя жовте, ніколи в дзеркало не гляне, губи не підмалює. І ніколи не поспішає додому, може сидіти в них до ранку. Мама іноді втомлюється від Анжели. Зате бабуся завжди вітає цю пані й навіть дозволяє їй те, що не дозволено татові: курити просто в їхній вітальні, встромляючи недопалки у велику мідну попільничку небіжчика академіка Розумовича.

До речі, бабуся зовсім не така. Хоча бабуся вже давно відсвяткувала своє шістдесятиріччя, вона й досі майстерно користується косметикою та парфумами, носить великі сережки, які дуже пасують до високої зачіски, підкреслюють її жіночу й наукову велич.

— Твоя бабуся така гарна, — захоплено каже Аліса, — і це в такому віці! Ось моя бабуся з боку батька і фарбується, і носить прикраси, а все не до ладу. А твоя — просто диво! Я хочу бути в старшому віці такою, як твоя бабуся… Але, звичайно, характер у неї не з легких, — Аліса стишує голос, бо одного разу Галина Андріївна гукнула з кухні, щоб дочка не втручалася у справи чужої родини. Ми тут, мовляв, працюємо за гроші, а не приїхали в гості.

— Так, у бабусі важкий характер, — відповідає Ліза. — Коли був перепис населення і питали, хто у вас голова родини, всі хором сказали, що бабуся!

— Твоя мама — просто свята жінка, якщо має з нею добрі стосунки, — веде далі Аліса.

— То мій тато святий, — відповідає Ліза.

— Виходить, твоя мати — її дочка, а батько прийшов до вас жити?

— Так, мама — бабусина дочка. А батько родом із Хмельницького. Вони разом навчалися в аспірантурі. Тато захистився раніше, — Ліза хоче наголосити, що хоча тато й прийшов у прийми до величезної квартири академіка Розумовича, проте цілком заслужив право бути гідним членом наукової родини.

— То хлопця в тебе нема? — безжально розпитує Аліса. — І ти навіть іще ні з ким не цілувалася?

Ліза хотіла відповісти так, як її навчила мама: у їхній гімназії дівчата з хлопцями не цілуються, бо в них усе по-іншому. То ті, хто по закінченні школи стоятимуть на базарі, поспішають жити.

А ті, хто навчатиметься в університеті, а потім у магістратурі за кордоном, не поспішають здобувати дорослий досвід. Але в душі Лізі не подобається така відповідь. Бо її мама й тато якісь… не прикольні. Утім, із ними, на відміну від бабусі, майже про все можна поговорити. А ще вони по черзі працюють за кордоном як науковці, а іноді беруть і її, вона вже побувала і в Швеції, й у Великій Британії, і в Бельгії. Та все ж вони безнадійно старомодні… Навіть джинсів не носять! І на їхній весільній світлині, яка висить на стіні у вітальні ліворуч від портрету академіка Розумовича, тато вже був геть лисий!

— Я ні в кого не закохувалася, — відповіла Ліза Алісі, — як можна було цілуватися?

— А звідки ти знатимеш, чи ти закохалася по-справжньому, якщо не цілувалася з ним? Треба цілуватися, інакше не підбереш собі доброго хлопця. Не треба опиратись, якщо він хоче! Не сподобається — більше не будеш із ним навіть поряд стояти! Не варто бути недотикою, бо можеш пропустити час!

Ліза не могла пояснити Алісі, що жоден хлопець і не пропонував їй цілуватися. Що в неї, відмінниці й олімпіадниці, не було шансу пізнати цей загадковий бік життя, де хлопці й дівчата… ах, Боже мій!.. Невже це колись станеться з нею, Лізою Лисюк? І що для цього треба робити? Адже її відмінні результати в навчанні, і навіть її світлина на обкладинці часопису «Молода еліта України» зовсім не сприяють тому, щоб якийсь хлопець кудись її запросив! Ось у їхньому класі нещодавно відгуляли день народження Славка Маренка, то її туди не запросили, хоча вдома б відпустили, Славко — онук відомого письменника. Ліза лише краєм вуха чула: гімназисти обговорювали, як класно було на тому дні народження! Певне, якісь дівчата вже й цілувалися з хлопцями, адже батьків Славка вдома не було, у розпорядженні гостей було все помешкання іменинника.

Спілкуватися з Алісою було важко. Вона могла зайти до кімнати Лізи, коли та вчила уроки, й додати звуку на її програвачі зі словами: хіба так слухають музику? Або почати танцювати поряд із Лізиним письмовим столом, абсолютно не переймаючись тим, що збила хід думок відмінниці. Іноді Ліза навіть думала: як добре було без неї. Виникала спокуса про все розповісти бабусі. Вона тоді відмовить Алісиній мамі. Нічого страшного, кілька днів вони робили собі на сніданок бутерброди, і ніхто від того не вмер, і навіть ніхто не захворів. Але Лізі було страшенно шкода Галини Андріївни, яка дуже старалася все робити в їхньому домі якнайкраще. Для неї справді було б катастрофою, аби бабуся вигнала їх із Алісою знову тулитися в родичів у прохідній кімнаті. А декілька ночей вони взагалі ночували в лабораторії у маминому інституті. То були страшні ночі, адже на вікнах не було фіранок, і скажений жовтий ліхтар світив просто на матраци в кутку, де вони спали. А до пів на восьму треба було вмитися та відтягти до підсобки ті матраци.

Алісин тато досить заможній. Не зовсім «новий українець», але схоже на те. Мама багато років не працювала, хоча й закінчила університет. Вона лише вела домашнє господарство.

Але радості в домі не було, бо батько був тираном, вимагав від мами бозна чого.

— На мене він уваги не звертав, — розповідала Аліса, — а з мами пив кров. Усе йому було не так. Твоя бабуся зі своєю вівсянкою й вітамінними напоями з шипшини — то просто ангел, порівняно з моїм батьком, якому то біфштекс із кров’ю, то курку по-осетинськи… А тепер він знайшов молоду п…паскуду, — відчувалося, що Алісі хотілося висловитися грубіше, копіюючи родичів, які співчували мамі, — та вигнав нас із мамою зі свого дому. Точніше, її, Алісу, тато не виганяв, але дівчина не хотіла лишатися з батьком без мами.

А мама пішла працювати лаборанткою в той інститут, де працювала Олина мама. Але ж там зарплатня дуже маленька, квартиру винайняти неможливо. Тепер у мами суд за частину майна, адже вона перебувала з татом у законному шлюбі, народила дочку, яка теж має право на житло. На суд потрібні гроші, які Галина Андріївна заробляє в них. Тож якщо Аліса з мамою виграють суд, вони матимуть якесь житло. Тоді вони з’їдуть із їхніх професорських апартаментів, із кімнати для прислуги. Але вони з Лізою неодмінно будуть бачитися. Адже вони тепер подружки.

З Алісою бувало неймовірно цікаво. Ніби читаєш книгу про зовсім незнайоме життя. Але було не лише цікаво. Іноді Аліса дратувала Лізу, з нею хотілося сперечатись, а Ліза не знаходила потрібних слів. Іноді ж Лізі просто хотілося побути самій, наодинці зі своїми книжками й зошитами. Бо ж супервідмінницею вона була не через шкільний кар’єризм, а через те, що любила вчитися. І вечорами глибоко занурювалася у свої думки, забуваючи, що в неї немає хлопця, що вона ще ні з ким не цілувалася.

А ще бентежило есе «Мій рід», яке ніяк не писалося, і навіть ідеї не виникали, як написати його небанально, нетривіально, без штампів… Однак приходила Аліса, якій вечорами не було чого робити. А сидіти з мамою в кімнаті за кухнею не хотілося.

— Що ти робиш? — питала Лізу нова подруга. — Завтра п’ятниця, чого ти сидиш за уроками?

— Я пишу есе «Мій рід» для одного часопису!

— Це для того, де ти вже отримувала премію? Який виставлено у вашій вітальні?

— Так…

— Ой, а можна я також напишу на цей конкурс? Може, і в мене вийде! Я багато знаю про своїх предків!

— А ти писала раніше есе на конкурс? — запитала Ліза. — То лише здається, ніби отак сядеш і напишеш. А насправді треба багато написати всякого, перш ніж надсилати матеріал на конкурс.

— У мене є один дуже розумний друг! Він вчиться в музичній школі й грає в студії «Театр ідей»! Він допоможе мені, якщо треба, виправить помилки. Ти мене пустиш на свій комп’ютер?

— Тато казав мені, що комп’ютер на те й зветься персональним, що за ним бажано, щоб сиділа тільки одна персона. Тут мої файли, їх навіть бабуся не читає.

— А твій тато — комп’ютерник?

— Він — доктор технічних наук.

— А твоя бабуся має звичку переглядати твої речі?

— Це робила Маруся. І, бува, розповідала бабусі. Але Маруся не вміла користуватися комп’ютером, який у мене від десяти років.

— А в тебе у комп’ютері листи від хлопців?

— Ну, може, й листи….

— Ой, покажи!

— Таке не показують!

— Але ж ми подруги! Покажи!

— Не покажу!

— Просто в тебе немає листів від хлопців, тому й не хочеш показувати! Хочеш подивитися мою мобілку з есемесками? Дивися, що мені написав Костик! А це Вітька! Дивися, ти ж моя подруга!

Зрештою, до Аліси в Лізи й справжніх подруг не було. У дитячий садочок вона не ходила, сиділа з Марусею. Її б і до молодшої школи не пустили, дотримали б до гімназії, але так не можна було. Справжніми друзями Лізи були тільки книжки. Уже кілька років вона вечорами ставить улюблений диск і робить уроки. І читає, читає. І за книжками забуває про своє невеселе самотнє життя. Адже в гімназії в неї нібито є офіційна подруга Саша Парфенюк, також відмінниця й олімпіадниця, але то не подруга, а суперниця. Дівчата радіють не успіхам, а лише поразкам одна одної. Та й розмовляють між собою лише про навчання. Нова хімічка пояснює значно гірше… Ти ходитимеш на факультатив із чеської мови?.. Ні, в мене саме тоді гурток із наукової журналістики… І лише з Алісою Ліза вперше може поговорити просто про життя. Адже, крім навчання, навіть у чотирнадцятирічної відмінниці є ще й життя.

Утім, Аліса не завжди говорила те, що було приємно слухати.

— Тобі добре, у тебе велика квартира й нормальні батьки. Ти можеш собі дозволити навіть залишитися старою панною. Бо в чужий дім тебе не відпустять, а сюди привести тобі дозволять лише якогось принца. А де його взяти?

Мені ж треба буде влаштовувати своє життя в цьому жорстокому світі, — Аліса витягала з косметички, яку завжди мала при собі, туш для вій із підкручуючим ефектом і вкотре підмальовувала свої незрівнянні вії. А потім майстерно наводила стрілки олівцем «мокрий асфальт», які увиразнювали її й без того величезні очі.

— Щоб мати класного хлопця, треба самій бути класною дівчиною. В чотирнадцять років уже треба знати свій стиль. Треба знати, хто ти — жінка-дівчинка чи дівчинка-жінка? Чи ти дівчинка-фея, чи спортивна дівчина? Спортивний стиль тобі, Лізо, однозначно не пасуватиме. До твоєї довгої коси та до твоїх прищиків між брів. Але тут іще важливо, якому хлопцеві ти хочеш подобатися. Іноді ти розробляєш свій стиль, щоб увійти в ті кола, де обертається твій хлопець. Якби я знала твій напрямок, то могла б тобі допомогти з креативом. Але ти мені так і не сказала: хлопці якого типу вчаться у вашій гімназії? На кого варто орієнтуватися? У чотирнадцять років уже треба знати, чого ти хочеш від життя…

У свої чотирнадцять років Ліза знала, що хоче великого кохання. Такого, щоб прогулювати уроки, щоб закинути подалі підготовку до міської олімпіади з англійської мови, втекти на Замкову гору… І нехай це кохання прийде зарано, як до тої невідомої Лізи, пожовклий лист до якої невідомо як опинився серед паперів небіжчиці Марусі! Аби не запізно, як до мами. Адже, якби не тато, із яким її свідомо знайомили, бо аспірантка Оля засиділася по бібліотеках — Маруся розповідала їй про це за той тиждень! — ще невідомо, чи не перетворилася б вона на ще одну прокурену Анжелу!

Та головне, що усвідомила Ліза, вкотре перечитуючи ті пожовклі листи до невідомої Лізи від невідомого одесита Валерія: якщо прийде направду велике кохання, не треба розробляти у стилістів необхідний макіяж, не треба підбирати одяг за журналами. Проте Аліса не заспокоювалася, пропонуючи Лізі то пасту від прищиків, то агресивно намагаючись розплести їй косу і підрізати чубчика.

І тоді, щоб зійти з цієї болючої теми, Ліза показала Алісі один із тих листів:

Дорога Лізо!

Я вже надіслав тобі два листи, це — третій. А ти все не відповідаєш мені. Що сталося? Ти ж добре знаєш, що ні дзвонити, ні, тим паче, приїхати, попередньо не списавшись із тобою, я не можу. Одна надія — дочекатися твого листа. А ти все не пишеш. Що це може означати, Лізо, люба моя? Я вже знав: я надсилаю тобі листа, і відповіді треба чекати тиждень. Я відповідаю тобі відразу, і ти відповідаєш мені. Раніше завжди було так. А тепер минуло вже три тижні, а від тебе нічого немає. Я думаю про найстрашніше, Лізо, люба моя! Може, ти захворіла, чи з тобою щось сталося — може, зламала ніжку, таке іноді трапляється навіть із дівчатами. Моя двоюрідна сестра зламала ногу напередодні свого весілля, яке довелося відкласти. А поки їй зняли гіпс, весілля розладналося…

— Це тобі лист? — захоплено спитала Аліса, повертаючи Лізі пожовклий клаптик.

— Хіба ти не бачиш, це дуже давній лист? — Ліза була здивована, що нібито розумна Аліса не помічає очевидних речей.

— Так, хто б це зараз писав паперового листа, — визнає свою помилку Аліса. — Всі спілкуються через електронку, «контакт» або «аську».

Ну, чи пишуть «есемески». А на папері надсилають хіба повістки до суду.

Лист на пожовклому папері у старому конверті з маркою «Пошта СССР» за 3 копійки. Зі штемпелем міста Одеси. Одержувач — якась загадкова Ліза Королько, яка проживала за їхньою адресою. Адреса відправника — вулиця Бебеля в Одесі. Номери будинку й квартири, які нічого не можуть сказати тим, хто в Одесі не бував. Та й вулиця Бебеля — її Ліза на карті Одеси в Інтернеті не знайшла…

— То це не тобі? — перепитує Аліса, ще раз перечитавши листа. — А де ж ти тоді його взяла?

— Він був у паперах Марусі, в кімнаті якої ви живете. У кутку стоїть комод, він був зовсім порожнім, коли ви заселялися. Там лежала Марусина білизна, бабуся її всю викинула, навіть на ганчірки дерти не хотіла. А цей лист я взяла раніше.

— Від кого ж цей лист, Лізко?

У добрий час узяла Аліса з Марисиної шухляди ці конверти, написані гарним чоловічим почерком і надіслані з Одеси до Києва. І в добрий час показала вона їх своїй подрузі Алісі. Аліса дуже глибоко перейнялася таємницею цих листів. Коли дівчат поєднала таємниця загадкового кохання, відразу відішли в небуття неприємні слизькі розмови про відсутність стилю в зовнішності й поведінці відмінниці Лізи. Аліса більше не поривалася підрізати Лізі чубчика чи підмальовувати їй очі.

Щоправда, несподівано виникло нове ускладнення. Тільки-но дівчата знайшли сокровенну тему для обговорення, приємну для обох, тільки-но їх поєднала таємниця чужого кохання, як утрутилася Лізина бабуся.

— Алісо, я можу поговорити з тобою? — бабуся зазирнула до Лізиної кімнати й застала дівчат на диванчику голова до голови.

Аліса розгублено підвелася, а бабуся жестом запросила її до своєї кімнати, поріг якої Аліса переступила вперше. Господи, як гарно! Старовинні шафи до стелі, картини у важких рамах і повно світлин у шафах та на стінах. Письмовий стіл із двома тумбами, а на столі не комп’ютер, а старовинний каламар і підставка для пер.

Бабусі подобається той захоплений погляд, яким дочка економки обводить її кімнату.

— Алісо, у вас із Лізою різні життєві шляхи. Ліза дуже багато часу витрачає на заняття. Більше, ніж інші дівчатка її віку. У тебе інше майбутнє. Я з повагою ставлюся до тебе, а ти з повагою постався до нас. Я сьогодні говорила з директором гімназії. У Лізи трохи знизилася успішність.

— То що ж, нам і спілкуватися не можна? — перелякано спитала Аліса.

— Можна, але трохи менше. Ти всі вечори проводиш у Лізи в кімнаті. Ліза не встигає робити наукові завдання. Візьми почитати ось цю книгу. А до Лізи заходь менше. І я прошу тебе, щоб не довелося запрошувати на розмову твою маму. Врахуй моє побажання.

— Добре, Анастасіє Георгіївно…

— Я рада, що ти все розумієш, Алісо.

Бабуся перервала розмову дівчат на найцікавішому місці. Ліза й Аліса говорили саме про те, хто б міг бути адресатом цього листа. Автором був одесит Валерій, закоханий у киянку Лізу, якій у 1960 році було 15 років. А хто ж вона така?

— То, певне, подруга твоєї бабусі, Лізо! Можливо, тебе назвали на її честь! Ти ніколи не питала, чому тебе так назвали?

— Мені завжди відповідали по-різному. Одного разу мама сказала, що на честь Єлизавети Англійської. А тато засміявся, ніби то імперське ім’я.

— Імперське? Тому що на честь імператриці? А хто тебе називав? Мене Алісією назвала бабуся по мамі, тому що її сусідкою була дуже гарна пані Алісія Миколаївна, яка мала класні речі, коли всі після війни ходили погано вбрані. Мені бабуся навіть показувала її фотокартку. Така пані! Чимось схожа на твою бабусю! А хто називав тебе? Чи ти не знаєш?

— Ну, я ж тобі кажу: батьки переконували, ніби назвали мене на честь котроїсь із історичних осіб. Востаннє я говорила про це з мамою, коли прочитала про таємний шлюб Єлизавети Петрівни…

— А хто така Єлизавета Петрівна? Який таємний шлюб? — здивовано перепитала Аліса.

— Це російська імператриця, яка уклала таємний шлюб з українцем Олексієм Розумовським.

(Лізі дуже хотілося вигукнути: невже ти навіть такого не знаєш, — але стрималася). Мама сказала, що всі Єлизавети були жінками самостійними і у владі, і в коханні.

— А я думаю, що тебе назвали не батьки на честь якоїсь імператриці, а твоя бабуся — на честь своєї подруги, яка листувалася з Валерієм на вашу адресу.

— Як це — на нашу адресу?

— Ну як ти не розумієш! — Аліса, на відміну від Лізи, не стримується. — Листи від одесита Валерія писалися якійсь Лізі Королько на вашу адресу. Правильно я кажу?

— Правильно. То що з того?

— Але тут у 1960-му році жодна Ліза не мешкала. Лише Маруся і Настя, твоя бабуся та її сестра.

— А ти знаєш, що мені розповіла Маруся в останні дні? Що у прадіда з прабабусею був іще хлопчик, син Павлуня, який помер у війну в шість років. А відтак у сорок п’ятому році народилася моя бабуся Настя!

— У вас у родині стільки таємниць! А чому на стіні у вітальні немає портрета того Павлуні? Ти не питала Марусю?

— Питала! Тому що це дуже печалило і прадіда, і прабабусю. Адже і його могила не тут, а в Оренбургу, де вони були в евакуації. Але Маруся мені встигла показати його фото в матроському костюмчику.

— А ти до того чула про Павлуню?

— Ні, уявляєш, вони мені нічого не розповідали! Тільки Маруся перед смертю розповіла.

— А чому ти не спитала Марусю про ті листи й про Лізу та Валерія?

— Тому що я знайшла їх, коли Маруся вже померла. Але, Аліско, навіть якби я їх знайшла раніше, я не могла спитати, бо вона б не відповіла.

— Ти це відчула?

— Так, відчула! І зараз це відчуваю!

— Нарешті в тебе запрацювала інтуїція, — поважно зітхнула Аліса. — Умови твого життя сприяли раціональності, а в мене із моїм життям розвивалася інтуїція.

Ліза здивовано глянула на подругу, яка несподівано видала таку науковоподібну сентенцію.

— Я читала про це в жіночому журналі. Коментар психолога. Сприятливі умови життя розвивають інтелект, а несприятливі — серце. І ось що мені підказує серце… Але ти мені не повіриш. То ж, зрештою, твоя родина, чому я лізтиму в неї?

— Скажи! Скажи, Алісо, що тобі підказує серце про мою родину! — мало не благально вигукнула Ліза.

І ось саме в цей момент на порозі Лізиної кімнати з’явилася бабуся й викликала Алісу до свого кабінету.

Ліза не могла дочекатися, коли вже Аліса вийде від бабусі. І ось дівчинка вийшла — але до неї не повернулася, рушила до кімнати за кухнею. Ліза відразу побігла туди. Але на її дорозі з’явилася бабуся:

— Іди роби уроки, Лізо! З Алісою поговориш у вихідні. Ви розмовляєте зовсім не про ті речі.

Ліза лишилася на самоті з розтривоженими думками про таємниці своєї родини. Ніяких уроків вона того вечора не робила. Математики завтра немає, а англійську й історію відповість ш без підготовки. Можна, звичайно, почитати на післязавтра біологію, з якої в Лізи відмінні, проте не суперові знання. Її завжди привчали: якщо задано на три дні вперед, читати щодня, а не лише в останній день. Але замість того, щоб учити біологію, Ліза одягла навушники, мовляв, тренує англійську фонетику, а сама поставила свій улюблений альбом A Somber Dance групи Estatic Fear. До речі, неможливо перекласти це слово — Estatic, вона навіть питала тата, який дуже добре знаб англійську. А він відповів, що слово Floyd із назви групи його молодості Pink Floyd також перекласти неможливо.

Отже, Ліза всунула в дисковод плеера свій улюблений диск і дістала з охфордського словника лист від Валерія до невідомої Лізи Королько. Що ж таке відчула Аліса про ту Лізу? І де вона зараз, та Ліза Королько, якій доля послала таке кохання — зарано, але багатьом його не посилають узагалі? І хто вона, — подруга юності бабусі? Чи давня подруга Марусі? Ліза відчувала: хто б не була та дівчина, яку так палко покохав Валерій із Одеси — і, певне, покохав взаємно, — її історія тісно пов’язана з таємницями дому Розумовичів. Саме Розумовичів. Бо з Лисюками все зрозуміло. Минулого літа Ліза з батьками їздила до Хмельницького на золоте весілля татових батьків, яке збіглося зі срібним старшого татового брата Юрія — у родині було четверо дітей, і лише молодший, Михайло, став науковцем та перебрався до Києва. Про кого з татових родичів не спитай, про всіх охоче відповідають, показують фотокартки, можуть навіть розповісти про ті родини, з якими поріднилися. А в родині Розумовичів — Ліза це помітила давно, ще до того тижневого спілкування з Марусею перед її смертю — є заборонені теми, про які краще було не говорити, щоб не прогнівити бабусю або Марусю. А заодно й маму. Бо вона навчилася не сердити бабусю, уникати гострих розмов із нею. Робити по-своєму потихеньку.

І ось настав час, коли Лізі стало просто необхідно з’ясувати все про підводні течії своєї родини. Зрештою, вона дуже хоче написати те есе для часопису «Молода еліта України». Можливо, якісь таємниці лежать на поверхні. І потрібен співрозмовник, щоб із ним проговорити все це. Таким співрозмовником для Лізи стала Аліса. А тут бабуся так невчасно обмежила їхнє спілкування.

Ліза ледве дотерпіла до неділі. Вечорами, коли бабуся бувала вдома, Аліса боялася ходити до Лізиної кімнати. А поки бабусі ще не було, не було вдома й Лізи, яка ходила на юнацькі наукові секції й поверталася значно пізніше, ніж приходила зі школи Аліса.

Коли Ліза поверталася додому зі своїх наукових секцій, Галина Андріївна годувала її на кухні, після чого дівчинка, яка вже валилася з ніг, півтори години спала у своїй кімнаті. А потім сідала за уроки, і бабуся навіть не зачиняла дверей свого кабінету, щоб контролювати коридор: чи не пішла дочка економки до кімнати її онуки.

Одначе дівчатка встигли домовитися про те, щоб на вихідні піти на прогулянку на Володимирську гірку. Від їхнього будинку до цього славетного київського парку дуже близько. Не треба нічим їхати, можна дійти пішки за п’ять хвилин. Не працювати у вихідні, лише читати книжки й ходити на прогулянку або до театрів — правило родини Розумовичів-Лисюків. Інакше не зможеш працювати протягом тижня. Ліза зробила уроки на понеділок у п’ятницю ввечері, щоб не сидіти ввечері в неділю. А зараз такий чудовий весняний день! Аліса вже чепуриться перед величезним свічадом у передпокої — свічадо старовинне, у важкій рамі, але тато зумів модернізувати його, почепивши вгорі тоненьку люмінесцентну лампу. Аліса стала навшпиньки, ввімкнула ту лампу, накладає на губи прозорий блиск. Ліза на честь вихідних і хорошої погоди навіть не заплела косу, тільки одягла обруча на голову.

— Як тобі класно, — каже Аліса, — завжди ходи так! А зараз біжімо, на нас чекають! — Ліза витягає мобілку, набирає номер і весело каже:

— Костику, ми вже готові! Чекай нас біля «Кофі-хаузу»!

Ліза весь тиждень мріяла, як вони говоритимуть з Алісою про таємниці дому Розумовичів. А Ліза так підвела її! Який іще Костик? Поки дівчата спускаються сходами, Ліза ображено мовчить. Але потім бачить привітного Костика і трохи забуває свої образи.

Костик високий, чемний, вочевидь, на рік чи два старший від дівчат. Коли вони вирушають у бік Володимирської гірки, він стає посередині, підтримуючи обох дівчат під лікті. По дорозі вони говорять про погоду, Ліза й Костик трохи розповідають про себе. А потім, коли вони дісталися до альтанки й зупинилися над Дніпром, мовчки дивлячись у спину святому Володимиру, Аліса заговорила:

— А тепер, Лізо, можемо продовжити розмову, яку кілька днів тому перервала твоя бабуся.

— Аліско, я розповідала про це лише тобі! Якби знала, що ти про це ще комусь розповіси, я б ніколи з тобою таким не ділилася! Так подруги не роблять!

— Лізо, але ж це Костик! Я ж тобі розповідала про нього! Це мій найкращий друг! Він буде і твоїм другом!

Про Костика Аліса згадувала раніше лише те, що він не ходить на дискотеки, йому не дозволяють батьки, що його мама акторка, а також те, що він чомусь не хотів цілуватися з Алісою, хоча нагоди траплялися неодноразово.

Це не переконало Лізу, ніби Костику можна довірятися. Згадалися Марусині слова:

— Ніколи не розповідай стороннім про те, що трапляється у твоєму домі! Не вимітай сміття з хати! Запам’ятай: це сміття обов’язково одного дня полетить тобі ув обличчя!

У Лізи защеміло в оці, ніби сміття вже потрапило їй у вічі. І тоді слово взяв Костик.

— Лізо, я ніколи не підведу тебе! Слово честі! Але я ще не зізнався тобі: я збираюся бути письменником. До речі, це тобі! — Костик дістав із перекинутої через плече сумки тоненьку книжечку та простяг її Лізі. Вона прочитала: «Серія „Перша книга юного автора“. Костянтин Боровий. „Лілеї пахнуть уночі“. Повість». Дівчинка машинально відкрила першу сторінку й прочитала дарчий напис:

«Шановній Лізі на довгу пам'ять від Автора». Дата і величезний підпис на всю сторінку.

Ліза підвела очі на юного автора.

— Дуже дякую.

— Справа в тому, — Костик солідно сперся об край альтанки, — що мені бракує сюжетів із життя підлітків. У видавництві мені сказали, що наркотики й проміскуїтет — про це пишуть усі автори мого віку, на це попиту вже немає. А я ще не маю достатнього життєвого досвіду, щоб описувати проблематику моєї матері та батька, які зараз живуть окремо. А в житті моїх ровесників, тих, які не займаються тим, про що я сказав вище, нічого не відбувається. І тут раптом ці листи про справжнє кохання, які ти знайшла в архіві покійної тітоньки — то такий неоціненний скарб для письменника!

— Але ж якщо хтось із моєї родини прочитає твою книгу!

— У мене поки ще немає матеріалу для книги, Лізо! Скоріш за все, його й не буде, бо фактів дуже мало! Та якщо все ж пощастить про щось довідатись, я зміню все: імена, прізвища, квартиру і навіть місто! Дія відбуватиметься в Харкові! Я до десяти років жив у Харкові! Я там і тепер часто буваю, бо там живуть мої бабуся й дідусь! Теж, до речі, у величезній квартирі царських часів! Я вперше друкувався в Харкові, у часопису «Березіль». Я друкуюся від десяти років.

«На рік раніше від мене», — подумала Ліза й знову глянула на Костика. Такий позитивний хлопець! Треба буде знайти спосіб запросити його в гості. Але чому це він каже, ніби матеріалу на свою книгу не набере? Неодмінно набере! Ліза допомагатиме йому!

— Я б дуже хотіла довідатися про ту таємницю, та й про інші таємниці своєї родини, Костю, — несміливо сказала Ліза. Їй хочеться, щоб знайомство з Костиком тривало.

— Ну то сядемо й поговоримо про все.

Вільну лавочку на Володимирський гірці в теплий весняний день знайти непросто. Довелося кам’яними сходами зійти вниз, до підніжжя пам’ятника Володимиру.

— Отже, ким може бути та загадкова Ліза? — починає Костик, який від Аліси вже дуже добре знає про Розумовичів усе те, що відомо Лізі. — Скоріш за все, це подруга твоєї бабусі. Її ровесниця. Скільки років було твоїй бабусі — як її звуть, до речі?

— Анастасія Георгіївна, — хором відповідають Ліза та Аліса.

— То скільки років було дівчинці Насті в шістдесятому році?

— Вона сорок п’ятого року народження. Отже, у шістдесятому їй було п'ятнадцять років.

— І цій Лізі, чия історія кохання так схвилювала нас усіх, також, виходячи з цих листів, п'ятнадцять років. Отже, скоріш за все, дівчата — однокласниці. Саме однокласниці найближче товаришують.

— У мене ніколи не було таких подруг-однокласниць, як Лізка, — відповідає Аліса.

— Це тому, що ти багато разів міняла школу. У мене так само. А здебільшого саме однокласники стають найближчими друзями. І Ліза, певне, була близькою подругою Насті. Ліза познайомилася із… як звали одесита?

— Валерій!

— Із Валерієм — не має значення, як саме. Скоріш за все, відпочивала в Одесі з батьками. Познайомилися на танцях у будинку відпочинку — в шістдесяті то було нормально.

У них виникло кохання. Ліза почала листуватися з Валерієм. Але вдома їй забороняли підтримувати це знайомство. І дівчина звернулася до найближчої подруги, Насті, щоб листи йшли на її адресу. Адже тоді ще було дуже далеко до мобільних телефонів та електронної пошти. Я вже не кажу про «Контакт» чи інші соціальні мережі.

— Як це я не додумалася про таке? А я гадала, звідки ті листи взялися в нашому домі? — вигукнула Ліза.

— А ті, хто дуже добре вчаться, як правило, не надто кмітливі в житейських питаннях… — відповіла Аліса.

— Ті, хто не дуже добре вчаться, також не завжди все розуміють, — у голосі Костика прозвучала деяка зверхність, але не до Лізи, до Аліси, яка нічого не заперечила, а хлопець продовжує свої міркування:

— Отже, на адресу академіка Розумовича надходять листи з Одеси, які виймає старша сестра… як її ім’я?

— Маруся!

— Старша сестра Марія, — викладає свій варіант подій Костик. — І вона спочатку віддає листи молодшій, Анастасії. Адже збереглося лише декілька листів, на які одесит не отримав відповіді? Так? Бо ж батьки дуже зайняті, у них немає часу стежити за тим листуванням. А потім старша сестра, — Костик говорить упевнено, ніби переповідає сценарій чи синопсис, — вирішила ознайомитися з листами до загадкової Лізи. Із листів вона бачить, що це не невинне листування, а дорослі стосунки… До речі, чи можна мати ксерокопії тих листів?

— Звичайно! — вигукує Ліза. Вона радіє перспективі побачитися з Костиком іще раз.

— Отже, старша сестра перестає віддавати Анастасії листи від Валерія, щоб та передала їх Лізі. І, вочевидь, Марія (Лізі незвично чути, що Марусю іменують гарним іменем Марія) тим самим розбила кохання Лізи та Валерія. Згодом її мучила совість. Тому вона й зберігала ті листи стільки років.

— Ось що таке чоловічий інтелект, Костику, — вигукує Аліса, а Ліза мимоволі заздрить тій легкості, з якою Аліса кладе хлопцеві руку на коліно.

— Це лише припущення. Але ймовірність мого припущення дуже висока. І ми нічого не знаємо про трагічний фінал стосунків Лізи та Валерія. А фінал, певно, був трагічний. Може, хтось і загинув. А ще й дивно, що Анастасіїній онуці також дали ім’я Ліза. Я відчуваю, що це не випадково.

— Її назвали на честь королеви Єлизавети Англійської! — вигукує Аліса.

— А чому не на честь Марії Стюарт? — питає Костик. — Ось мене назвали на честь діда Костя Гнатовича, а не на честь імператора Костянтина. Здебільшого, дітей називають на честь друзів і родичів, а не історичних осіб чи книжкових героїв. Хоча винятки бувають. Можна, звичайно, обережно спитати батьків чи дідів, іноді розгадка таємниці на поверхні!

— Я відчуваю, що не варто питати про це бабусю! Все одно нічого не довідаєшся, лише розізлиш її.

— Відчуттям іноді слід довіряти. А когось, крім самої Анастасії Георгіївни, ти могла б спитати про ті давні події?

— Я можу про все спитати тата, але певна, що він нічого не знає. І майже про все можу спитати маму, але вона далеко.

— Лізина мама зараз в Америці! — вигукує Аліса.

— Їй можна написати на електронну пошту, ми з нею листуємося весь час, але я не знаю, що саме її питати. Адже вся ця історія була ще до її народження! — вигукнула Ліза, вражена давністю подій, які так хвилюють їх усіх.

— Отже, ми домовляємося, що Ліза передає мені ксерокси листів, і ми міркуємо далі!

— Я можу передати ксерокси тобі, тільки нехай Лізка їх зробить! — каже Аліса.

— Я сама віддам! — відповідає ображено Ліза.

— Так, звичайно, телефонуй, коли ксерокси будуть! — Костик простягає Лізі визитівку із написом: «Костянтин Боровий, літератор», де зазначені його мобільний телефон та електронна пошта.

У татовій кімнаті стояв принтер зі сканером і ксероксом. Ліза дістала всі три листи від Валерія Красоцького, які так і не дійшли до Лізи Королько, витягла їх із конвертів. Останній лист від 6 грудня 1960 року був геть жалісний:

Лізо, кохана, я не можу так жити! Чому ти не відповідаєш? Якби ти не розповідала мені такого про своїх батьків і не взяла з мене страшної клятви ніколи не шукати зустрічей із ними, я б цієї ж миті рушив у дорогу, постукав би у ваші двері й про все розповів їм. Чекати до твоїх вісімнадцяти років я не можу. Точніше, можу, але тільки якщо буде домовлено, що й ти чекаєш на мене, що ми будемо зустрічатись як наречені, а не крадькома, як злочинці. Але ти взагалі мовчиш, а це найстрашніше.

Я взагалі перестав спати, відколи ти перестала відповідати на мої листи. Моя мати хоче повести мене до лікаря, але я не уявляю собі, який лікар може допомогти мені?

Мені шістнадцять років, тобі — п'ятнадцять. Але це не означає, що ми не можемо бути разом. Мої батьки також дуже любили одне одного і теж одружилися дуже молодими. Так, тоді була війна, мама казала, що на війні дорослішають швидше. А потім мого батька несправедливо заарештували після війни. Але його реабілітували! Він не злочинець! А моя мама так і не вийшла заміж, хоча їй ще немає й сорока років!

Ліза знову перечитала листи. Невже та, далека Ліза, яка зараз є ровесницею її бабусі, не змогла знайти спосіб написати Валерію? Гаразд, вона не отримувала листів від нього, бо подруга Настя не передавала їх, листи тримала в себе Маруся. Але чому вона сама не писала Валерію таких листів із відчайдушним запитанням: чого мовчиш, коханий? Тоді вони б домовилися про якусь іншу адресу для листування. Боже мій, як, усе ж, важко було людям без електронної пошти!

Як тоді ускладнюються історії кохання!

Отже, у тата в кімнаті стояв мультисервіс, і Ліза скористалася ним. Тато, на відміну від бабусі, своєї кімнати не зачиняє. Він навіть не ставить пароль на свій комп’ютер. Щоб Ліза могла друкувати реферати, коли їй потрібно. Ліза зняла копії одеських листів і повернулася до своєї кімнати. Вийняла візитну картку літератора Костянтина Борового й написала йому:

Пане літераторе! Копії зроблено. Якщо ти не знайшов інших сюжетів для своєї повісті, можемо зустрітися.

Щиро

Ліза Лисюк-Розумович

Назавтра прийшла відповідь:

Лізо, доброго дня!

Мене й далі цікавить одеський сюжет. Напиши номер своєї мобілки, домовимося про зустріч. На ці вихідні їду до Харкова, тому зустрінемося раніше, якщо знайдеш час.

Як тобі мої «Лілеї»?

Щиро

Костянтин Боровий

Ліза відразу знайшла відкладену на полицю книжечку із серії «Перша книга юного літератора» й почала читати її. Маленька повість «Лілеї пахнуть уночі» сподобалася їй значно менше, ніж сам юний літератор.

«Коли вам не подобається літературний текст, ви повинні щиро говорити про це на уроці літератури, — вчила їх викладачка гуртка юних журналістів Ганна Володимирівна. — Але найважливіше — це зрозуміти, чому вам не подобається той чи інший текст. А найперше питання при аналізі тексту — що, все ж, у тексті подобається».

Ліза прочитала повість Костика й зрозуміла: він добре почав, а потім придумав містичне закінчення. Злочин виказали лілеї, які пахнуть уночі. Якби не лілеї, хлопець би й не додумався, хто вбив його сестру. А треба було шукати складнішого способу розкрити злочин. Ліза все відверто написала Костику, і номер мобільного телефону вказала. А потім, коли вже натиснула кнопку «Відправити», подумала, що автор може образитися. Але Лізина мобілка задзвонила миттєво, певно Костик був онлайн.

— Ти маєш рацію, Лізо. Закінчення полегшене. Хоча нашій подрузі Алісі дуже сподобалося. Але якщо ти допоможеш мені зібрати матеріал про одеські листи, я напишу краще. Тут я просто поспішав, бо спонсорували авторів до п’ятнадцяти років, а мені вже виповнювалося. Але я все одно отримав пропозицію від видавництва. То коли ми побачимося?

Домовилися, що завтра Костик зустріне Лізу з гуртка «Наукові ініціативи молоді» й проведе додому. По дорозі вони й поспілкуються.

Уночі, напередодні призначеної зустрічі, сон дівчинку не брав. Задрімала аж тоді, коли вже світало, й уранці ледве прокинулася.

— Ще будеш шкодувати за тим часом, коли не зналася з тими хлопцями! — казала колись Лізі Маруся, і вранці їй згадалися ці слова.

У призначений час Костик прийшов у домовлене місце. Ліза пошкодувала, що вони не зустрілися під гімназією. Тоді б інші гімназисти побачили, що і на відмінницю може чекати класний хлопець. Ліза відкрила свою сумку й жахнулася: вона забула копії листів, які приготувала для Костика.

— Не страшно, — сказав хлопець, — я ж проведу тебе додому, як ми й домовлялися, і ти їх винесеш мені!

Ліза, як Аліса, під час прогулянки на Володимирській гірці готова була вигукнути: ось що таке чоловічий розум! А юний літератор тим часом ставив Лізі слушні запитання:

— Чи є серед подруг твоєї бабусі якісь Єлизавети — Єлизавета Василівна, Єлизавета Миколаївна?

— Я таких не пригадую. Мені здається, що якби були, то я б відразу подумала про ту Лізу, яка мала отримати листи, які я знайшла через… сорок сім років.

— А твоя бабуся має якихось подруг, які б могли бути подругами юності?

— Дай подумати… Мені здається, ні. Лише Ольга Макарівна, та вона бабусина однокурсниця. Тобто вони познайомилися вже після того… А ще Віра Наумівна, з нею вони разом працюють бозна відколи, але та молодша від бабусі на три роки. А більше в неї й немає близьких подруг. Була ще одна, але вона померла. Та вона була старша від бабусі на десять років. Бабуся дуже переживала.

— Виходить, що твоя бабуся з друзями дитинства не спілкується.

— Схоже на те…

— Я так і думав… Бо якби спілкувалася, я б попросив тебе принагідно поговорити і з тими панями… — Костик витяг блокнотика, викреслив якусь позицію й мовив:

— Вочевидь, твою бабусю тоді, у шістдесятому році, дуже лаяли за те, що вона покривала таємний роман своєї подруги.

— Мене б за таке лаяли. Але зараз є електронка, є мобілки, без проблем писати листи на чужу адресу.

— Так, зараз батьки не влазять у листування підлітків. А тоді в нашої Лізи ще не було навіть паспорта, щоб вона ходила й брала листи «До запитання».

— Авжеж, їй було лише п'ятнадцять, — згадала Ліза лист, який перечитувала тільки вчора ввечері.

— І тепер таке питання. Точніше, така ситуація. Послухай мене, Лізо. От послухай!

— Я слухаю!

Ліза й Костик зупинилися серед вулиці.

— Уяви себе грізною мамою, яка забороняє листуватися молодим закоханим.

— Я не можу уявити! Мені здається, що якби моя дочка мала хлопця, у якого була б закохана, я б не заважала їй!

— Навіть якби вона стала вагітною в п'ятнадцять років?

— Ну, не знаю…

— Саме так, ти не знаєш! Одне діло цілуватися, а інше — робити зовсім дорослі речі.

— Зараз це іноді роблять.

— Роблять, роблять, і не завжди там є велике кохання.

— Але в них було кохання! Правда! От прочитаєш листи!

— Авжеж, було! Тому мене так і зацікавила та історія! Але подумай: ти любиш свою дочку. Ти хочеш, щоб у неї було велике кохання. Але ти не хочеш, щоб вона стала вагітною в п'ятнадцять років. А тоді всього того, що є зараз, не було.

Ліза мимоволі захоплена, як легко Костик говорить про такі речі без непристойностей. Аліса так не вміє.

— І ти бачиш, що твоя дочка закохалася, і дуже сильно. Тобі лишається одне: заборонити.

— Я б поговорила з хлопцем і сказала: листуйтеся, підтримуйте зв'язок, але не… робіть такого. Чекайте бодай закінчення школи.

— А якщо ти бачиш, що твоя дочка почала вживати наркотики під упливом юнака, у якого закохана?

— Не знаю… Це б мені дуже не сподобалося.

— Ти знову не знаєш. А для Марусі — вже дозволь мені називати її так, а у своїй книзі я зміню ім’я — те, що так схвилювало і тебе, й Аліску, і мене, було однаково, що вживання наркотиків. Тому вона й зробила все, щоб те листування урвалося. Отже, тобі завдання: знайти спосіб переглянути бабусин шкільний фотоальбом, якщо він у неї зберігся. І пошукай, чи була серед її однокласниць дівчина Ліза.

— Добре, я спробую. А якщо вона не покаже?

— Це сигналузуватиме про щось! Як правило, люди показують дітям та онукам свої світлини молодих років… Ми прийшли. Я чекаю на тебе — винесеш листи!

Ліза піднялася на свій третій поверх і подзвонила. Їй відчинила Галина Андріївна — ключа Лізі не давали. Лише протягом нетривалої хвороби Марусі вона носила її ключ.

— Іди швидше їсти! Ти затрималася на сорок хвилин! Скоро прийде бабуся!

Ліза, не знявши плаща й чобіт, іде до своєї кімнати, але Галина Андріївна суне за нею.

— Ти кудись ідеш знову? — з жахом питає жінка. — Я щойно замітала, а ти не змінила взуття!

— Я вийду на хвилинку. Зараз повернуся.

— Лізо, ти маєш шанувати мою працю! Я тричі нагрівала тобі суп, бо чекала тебе на шістнадцяту тридцять!

— А я пройшлася із Будинку молодіжної творчості пішки з другом! — Ліза хапає папку із ксерокопіями, вибігає на вулицю. Саме дзвонить її мобілка, вона відповідає на дзвінок:

— Зараз, Костику, хвилиночку!

Нажахана Галина Андріївна розуміє, що Ліза виходить до хлопця. Вона кричить дівчині навздогін на весь під’їзд:

— Увечері бабуся про все знатиме!

— А чому бабуся, а не тато? — звучить веселий чоловічий голос. То сходами піднімається тато й заходить до помешкання.

Ліза вибігла до Костянтина Борового, якому справді незручно чекати на розі вузеньких вулиць.

— Ось, бери, а я побіжу назад!

— Зажди хвилину, Лізо, я чекав довше! Схоже, тебе бережуть, щоб із тобою не сталося того, що сорок сім років тому сталося з нашою бідною Лізою… Шкода, що на ці вихідні я їду до Харкова. Але на наступні я буду в Києві, і ми неодмінно зустрінемося. А ти спробуй прозондувати бабусині зв’язки шкільних років!

— Добре, Костю, пиши-дзвони!

Ліза повернулася додому. Галина Андріївна мовчки налила супу їй і татові.

— А де Аліса?

— Пішла до подруги. Має бути о восьмій. А ти, я тебе прошу, не затримуйся зі своїх занять, Лізочко! Ти ж так утомлюєшся!

Тато підморгує Лізі:

— Ось вона, ціна теплих домашніх супів, які тобі подають вчасно, тільки-но прийшов додому! За це спитають про все! І де був, і з ким, і скільки разів!

— Михайле Матвійовичу, благаю вас, не треба! Вас — я не питаю, де ви були і чому запізнилися чи, навпаки, прийшли раніше!

— Цього вам Анастасія Георгіївна не доручала?

— Михайле Матвійовичу, навіщо ви дискредитуєте мене в очах вашої донечки?

— Ну, невже доктор наук не може трохи похуліганити? — тато сьогодні в доброму гуморі. Чому — це з’ясувалося ще вранці. Йому прийшло запрошення на роботу на рік до Нідерландів. Тільки-но мама вернеться, тато вирушить у дорогу. Бо коли в цьому домі збираються всі його мешканці, у ньому жити доволі важко… Але мама з Лізою зможуть приїхати до нього на Різдво!

— Дай Боже, щоб наше квартирне питання владналося бодай до наступного Різдва! — зітхає Галина Андріївна.

— Я теж вам цього бажаю! А наразі дякую за чудовий обід! — тато розшаркується перед Галиною Андріївною так само шляхетно, як і перед бабусею, кланяється й клацає каблуком.

— Ви теж не поміняли взуття, Михайле Матвійовичу! — зітхає Галина Андріївна.

— А я, — каже Ліза, відчуваючи підтримку тата, — зустрілася після гуртка з Костянтином Боровим, юним літератором, з яким мене познайомила ваша дочка Аліса!

— От уже ця Аліска! У мене таке передчуття, що одного дня через неї нам доведеться піти з вашого дому! І ще до того, як владнаються наші справи, — зітхає Галина Андріївна. Саме так воно й станеться. Але не зараз, за кілька місяців.

А поки що все гаразд. Бабуся також повернулася додому в доброму гуморі, бо благодійний фонд виділив кошти на Розумовичівські читання.

Ліза вирішує користуватися добрим моментом.

— Бабусю, я хочу знову взяти участь у конкурсі есеїстики.

— Звичайно ж, Лізо, це дуже добре! Друковані праці замолоду — то головний скарб науковця!

— Я б хотіла написати на конкурс есе «Мій рід»!

— Це прекрасно! Тобі є чим пишатися, Лізо! Неодмінно прийдеш на відкриття читань пам’яті твого прадіда! На пленарному засіданні не йтиметься про вузьконаукові речі, говоритимуть про нього, як про людину.

— Бабусю, а ти б не могла показати мені свій шкільний альбом? Бо ж дід Георгій — мені лише прадід. А ти бабуся, тобто ближче на покоління.

— Але ж який прадід! Не в кожної дівчинки такий! Ти й своїм дітям розповідатимеш про нього!

— А твій шкільний альбом… Бо ж мамин я бачила багато разів. І татів, коли ми бували у Хмельницькому, ми не раз розглядали.

— Звичайно, я покажу тобі випускний альбом. У Марусі його не було, вона закінчувала школу по війні, коли були важкі часи, світлин не робили.

У бабусі завжди все на відповідних полицях. Вона ніколи нічого не шукає. Ось її альбом. Випуск 1962 року. Але він не такий, як пізніше робили альбоми для випусків мами й тата, де кожна фотокартка в медальйоні й підписано прізвище. У бабусі в такий спосіб лише світлини вчителів. А учні — дівчата й хлопці 17 років — сидять і стоять на лавах спортзалу. Ліза швидко знайшла бабусю. Вона дуже гарна. Поряд з нею якась дівчина. Видно що подруги. Чи то не Ліза?

— А хто була твоя найближча подруга, бабусю?

— То була дочка друзів нашої родини. Вона, на жаль, померла молодою… До речі, Лізонько, про що розповідала тобі Маруся, коли хворіла? Господи, ми ж навіть не знали, що вона так серйозно хвора. Якби знали, викликали б до неї лікаря…

— Маруся розповідала, що прабабуся, ну, твоя мати, науковцем не була, а просто домашньою господинею.

Бабуся не хоче загострювати увагу на цьому питанні.

— А ще про що вона тобі розповідала?

— А ще Маруся розповідала мені про Павлуню.

— Навіщо вона це робила? Вона ж давала мені слово, що ні твоя мама, ні ти не довідаються про Павлуню!

— А що тут такого?

— А те, що мене б не народили, якби Павлуня вижив. Отже, і я, і мама, і ти живуть на світі через смерть мого молодшого брата. Мама раділа, що я народилась дівчинкою. Якби знову хлопчик, та ще й схожий на маленького небіжчика — вона б не витримала.

— Але ж була війна! Багато людей загинуло!

За дверима бабусиної кімнати зацокотіли швидкі кроки Аліси. Задзвенів її голос. Бабуся заговорила тихіше:

— Лізо, я не можу тобі забороняти, але я тебе прошу: спілкуйся якомога менше з тою дівчинкою!

— Але чому? Вона нормальна дівчина! І книжки читає! І друзі в неї нормальні.

— В одному реченні ти двічі вжила порожнє слово «нормально»! Згодом скажеш спасибі бабусі, яка обмежувала твоє спілкування з «нормальними»! Треба товаришувати з хорошими дівчатами, а не з «нормальними»! І не бійся бути старомодною! Не бійся бути навіть ненормальною!

— Ненормальною? — здивовано перепитала Ліза.

— Я мала на увазі: не такою, як усі. Я завжди була не такою, як усі. І твоя мама також! І от у нас такі досягнення! Нормальні дівчатка такого не досягають! Навіть якщо отримають перше місце на якому-небудь конкурсі краси!

У вихідні Ліза з Алісою знову пішли на прогулянку. Ліза ображена: ти вже напряму спілкуєшся із Костиком! Я вже вам не потрібна! А хто вас познайомив? Хто, як не я? Ти сама не змогла познайомитися ні з ким!

Ліза запевнила Алісу, що то була ініціатива Борового — зустрітися удвох.

— І не я його цікавила, а та історія Лізи Королько! — відповіла Ліза, хоча їй хотілося, щоб давня історія була лише приводом.

— Все одно! Обіцяй мені, як подрузі, що не ходитимеш з ним без мене!

— Алісо! Ти таке слово візьми з самого Костика. От зараз подзвони йому на мобілку в Харків і візьми з нього таке слово! У тебе мало на рахунку? Я тобі можу переслати п’ять гривень!

— Він не дасть мені такого слова! Хіба ти не знаєш тих чоловіків?

Наступній зустрічі Костика й Лізи сприяла сама доля. Костик повернувся з Харкова й написав Лізі на електронну пошту. Він не згадував про листи, як і просила Ліза, бо ж береженого Бог береже. Але написав, що ретельно обдумав ситуацію й дуже хотів би знову поставити Лізі кілька запитань. Якщо, звичайно, в неї буде бажання з ним зустрітися. Ліза написала про Алісу, про те, що та також хоче погуляти з ними на вихідні. Але сталося так, що родичі запросили Алісу з мамою до себе за місто, адже був Великдень. Галина Андріївна відпросилася у бабусі, мовляв, вона все приготує наперед, їм треба буде лише розігріти. Бабуся за комуністичним звичаєм не надавала великого значення святкуванню Пасхи й без проблем відпустила економку з дочкою. А Ліза в неділю зустрілася з Костиком. Знову на Володимирській гірці.

Костик цілує Лізу в щічку. Дівчина здивована.

— Сьогодні всім треба цілуватися. Нас, звичайно, не привчали до цього.

Ліза знає про Пасху, але ніхто в їхньому домі не святкує. Утім, вона згадує, що в одному з листів Валерія до Лізи йшлося про те, що вони зустрілися на Великдень. Костик теж про це згадав.

— А в ті часи то був мало не кримінал. Цілком можливо, що батько тої Лізи був членом партії, їм не дозволяли ходити до церкви… Ось бачиш, це символічно, що ми зустрілися в цей день. — У Лізи чомусь солодко защеміло серце. — Це означає, що ми докопаємося до істини! Отже, як ти гадаєш, чому перехоплені листи лежали саме в Марусі?

— Бо вона їх не віддала бабусі, яка, у свою чергу, не віддала їх Лізі.

— Ти мене не зрозуміла. Уяви: ти з’ясовуєш, що на твою адресу пишуть до іншої людини, яка не має права на таке листування. Що ти робиш?

— Я дозволила б закоханим використовувати мою адресу.

— І ти покривала б, якби йшлося про наркотики в якихось малоліток?

— Та ні, такого б не покривала…

— Так, про це ж ми й говорили минулого разу! Для Марусі кохання школярів було те саме, що наркотики. Якою мала бути її реакція?

— Не знаю…

— Я думаю, її реакція мала б полягати в тому, щоб повідомити батьків Лізи. І віддати їм листи. А чому ж листи лишилися в Марусі?

— А ти як думаєш, чому?

— Маруся не наважилася передати листи батькам, які б, певне, дуже лаяли Лізу, а може, навіть і били її. Отже, вона зробила ні те, ні се.

Не віддала листів ні Лізиним батькам, ні твоїй бабусі, щоб та передала їх Лізі. А з Лізою… тою Лізою, не тобою, сталося щось страшне. Вона могла захворіти від того, що хлопець перестав їй писати.

— Вона могла сама написати йому!

— У дівчат буває своєрідна гордість. Вважають, що писати має хлопець. Не всі ж такі, як наша подруга Аліска, яка сама лізе до хлопців.

— А знаєш, — перебиває Костика Ліза, якій неприємно, коли хлопець погано говорить про дівчат, — я, як ти й просив, поговорила з бабусею. Побачила її випускний альбом, але нічого цінного там не знайшла. Хоча бабуся сказала мені, що в неї була подруга в юності, не однокласниця, а дочка друзів її батьків, яка померла молодою!

— Я так і думав! — радісно вигукнув Костик. — Через непередані листи Ліза Королько померла, не має значення, як саме. Наклала на себе руки, чи захворіла на сухоти — тоді ще, по війні, ця хвороба лютувала. Маруся не чекала такого ефекту, і її впевненість у власній правоті похитнулася. Тому вона ніяк не могла викинути ті листи. Вона ніби картала себе.

— Бабуся аж навіть схлипнула, коли згадала подругу юності, яка померла молодою!

— Ну от, бачиш, усе сходиться! Сідаю писати повість про перше кохання, яке для дівчини виявилося останнім. Лізко, з мене пляшка! Ти пиво п’єш?

Одного разу Ліза куштувала шампанське на дні народження бабусі. Але пиво… Мама з татом іноді пили пиво на кухні, Маруся діставала їм з холодильника, витягала баварські кухлі…

Костик купив дві пляшки «Чернігівського світлого», хвацько відкрив, сів поруч із Лізою, одну простяг їй.

— Це не кагор, але Христос Воскрес!

Пиво було дуже свіже. Смак Лізі сподобався. Стало весело. Потім Костик запропонував пройтися. Вниз, у бік Подолу їм іти не хотілося. Повернулися на Велику Житомирську, вийшли на Паркову алею.

— Ти знаєш ці місця?

— Звичайно, знаю! Ми з татом часто тут гуляємо на вихідні!

Костик вивів Лізу на гору Дитинець. Там саме цілувалася парочка. Костик узяв Лізине обличчя двома руками, торкнувся губами її губ. Ліза нічого особливого не відчула. Певне, той випадок, коли, як говорила Аліса, більше не треба. У Лізи Королько з Валерієм Кросоцьким усе було не так. Це й написано на Лізиному обличчі.

— Гаразд, більше не будемо. Якщо ми пишемо повість про велику любов, то не будемо. А ти не закохувалася до втрати пульсу, Лізко?

— Ні…

— А я закохувався у шість років. Дівчинці було сімнадцять. Я тоді мало не вмер.

Що було потім? А потім Костик зник, і Ліза помирилася з Алісою. Як не дивно, Ліза не дуже сумувала за Костиком, хоча спочатку й була схвильована. Зате сум від того, що в неї немає хлопця, якось послабився. Але про це Ліза Алісі не розповідала. Замість того байдуже спитала:

— Він завжди так зникає?

— Так! Але ти зателефонуй йому! Або я!

Ліза уявила, як Аліса солодким голосом говоритиме по мобільному:

— А чого це хтось про нас забув?! А обіцяв пам’ятати завжди! Не обіцяв? А не треба брехати! — і поросила подругу не робити цього.

— Як хочеш. У мене зараз мобільний роман із Сашком!

— А в мене кінець навчального року!

— Кому що!

Але настали травневі свята, і дівчата знову пішли на недільну прогулянку. Сашко, попри обіцянки, до них не пристав, і дівчата повернулися до розмов про таємницю Лізиної родини. Ліза переповіла Алісі Костикову версію подій.

— Мені здається, наш письменник щось намутив, — каже Аліса. — Певно, було не так.

— Усяке буває. Бабуся казала, що її найкраща подруга юності померла.

— А ти спитала, як її звали? Лізою?

— Не спитала.

— Щоб про все довідатися, треба їхати до Одеси. У нас же є адреса! Вулиця Бабеля! Але ж як це зробити?

— Я теж дуже хочу до Одеси! — вигукнула Ліза. — Сашка Парфенюк, це моя подруга з гімназії, розповідала, що була там минулого літа. Вона навіть у «Контакті» вивісила своє фото біля Одеської опери! Так гарно!

Лізина мама мала повернутися аж у серпні. Отже, на море Ліза поїде з татом у липні. Куди вони поїдуть — Ліза ще не знає. Але варто поговорити з татом наперед. Вона каже татові, що дуже хоче до Одеси.

— Ти знаєш, Лізо, — відповідає тато, — у цьому помешканні якесь нездорове ставлення до цього прекрасного міста! Коли я ще залицявся до твоєї мами і ми вже планували одружуватись, я запропонував поїхати після реєстрації шлюбу до Одеси, бо там живе мій університетський друг. То після цього наше весілля мало не розладналося. Всі сиділи за столом: сам Георгій Арсентійович, уже старий, але ще бадьорий, Анастасія Георгіївна, Маруся і твоя мама. І коли я запропонував поїздку до Одеси, мене ніхто не зрозумів. Це було витлумачено, ніби я хочу завезти Олю в місто шахраїв і кримінальних елементів, де нас можуть убити й ошукати. Потім мама вже наодинці сказала мені, що Одеса — це табу в їхній родині. Нібито колись, ще до війни, академіка Розумовича з дружиною пограбували в Одесі. Йому довелося позичати гроші, щоб доїхати додому. Нам тоді зібрали гроші, відправили в шлюбну подорож до Сочі, що було суттєво дорожче — аби не до Одеси. Але ми з мамою все ж таємно з’їздили до Одеси — пам’ятаєш, у той рік, коли ви з Марусею були в Ялті?

— То був мій перший рік перед школою!

— Але бабусі вирішили нічого не казати. Так було краще.

— То, може, й ми з тобою поїдемо туди, а бабусі скажемо, що до Ялти?

— Так не вийде, бо бабуся питатиме про Ялту, яку вона дуже любить. Але я щось придумаю.

— А Аліску взяти…

— Я про це також подумаю.

Коли Ліза отримала чергову похвальну грамоту за черговий рік навчання, тато сказав, що домовився про відпочинок на морі в селищі Миколаївської області. Може взяти з собою й Алісу. Галина Андріївна, яка чула цю розмову, відповіла, що дасть гроші за дочку. Тато віднікувався, мовляв, він не розориться, якщо заплатить за Алісу, але Галина Андріївна наполягала, що не пустить дочку, якщо Михайло Матвійович не візьме грошей. Тато підморгнув дівчатам. Розчарована Аліса, яка на канікулах могла вільно спілкуватися з Лізою, посунула до кімнати подруги:

— Ну от! Це ж зовсім не те! Я поїду до Одеси сама на ті гроші, які дасть моя мама! Буду сама шукати Валерія на вулиці Бабеля.

— Алісо, поглянь на карту України! Миколаїв поряд з Одесою! Тато сам хоче до Одеси в гості до давнього друга! Ми пробудемо в Миколаєві два дні, а потім поїдемо в Одесу! Тільки нікому не кажи!

Отже, валізи спаковані, потяг від’їздить о сьомій. Завтра дівчата гулятимуть по Миколаєву — теж дуже гарне місто.

Блукаючи між ошатних білих будиночків, вони ненадовго забули про Одесу. В одному з таких будиночків живе ще один друг тата. У нього на подвір’ї виноградник. Ґрона, щоправда, ще не дозріли, приїздіть у вересні! В нього вони й зупинилися на одну ніч. А завтра сідають в автобус — і за кілька годин будуть в Одесі.

— Добре, коли в кожному місті є друзі, — каже Аліса. — А ви можете запросити друзів до Києва, в дім Анастасії Георгіївни?

— Яка ти, Алісо, ще мала, — відповідає тато.

— Навпаки, я доросла, розумію такі речі!

— Ні, ти ще мала. Доросла людина про таке, може, й подумає, але вголос не скаже.

На автовокзалі в Одесі їх зустрічає друг тата, з яким Михайло Матвійович не бачився відтоді, як був у Одесі з мамою. Того року, коли Ліза з Марусею були в Ялті. Це дуже приємний чоловік, з ним тато вчився в університеті. Його син моряк, зараз у плаванні. Дівчатам відводять синову кімнату, де на стінах висять неймовірно екзотичні мапи й світлини. Тато охоче погоджується на спальне місце на веранді, адже зараз неабияка спека. Усе чудово. Навіть і подумати ніхто не міг, що все так складеться. Тепер у них усі умови для того, щоб розшукати Валерія Красоцького — чи живий він? Бо ж, як вважає юний літератор Кость Боровий, Лізи Королько на цьому світі вже немає… А чи знає про це Валерій?

— Ти листи взяла? — шепоче Аліса.

— Так, — відповідає Ліза, згадавши, як забула ксерокси для Костика Борового. — Коли бабуся полізла до моєї валізи класти теплі речі, я мало не зомліла: а раптом вона їх там надибає!

— Треба було класти листи до мого рюкзака! До мене вона б не полізла, — відповідає Аліса.

— Аліско, — а чому ти так перейнялася історією Валерія і Лізи? Для мене це пов’язане з родиною. Дуже тісно пов’язане. Лише я не можу зрозуміти, як саме. А нащо це тобі?

— Лізко, ти що? Я вже стільки часу живу цією історією! Наче дивлюся серіал, тільки краще! У вашому домі телевізор не дивляться, зате в ньому усіляких таємниць більше, ніж у бразильському серіалі! А по-друге, я хочу довести Костику, що він помиляється! Ліза жива! І Валерій живий! Ми його знайдемо в Одесі! А може, ми зможемо наново звести їх!

— Але навіщо? Навіщо це старим людям?

— По-всякому буває! Моя тітка, до якої ми їздили на Великдень, у шістдесят років вийшла заміж за свого колишнього однокласника, і дуже задоволена. Я вважаю, це добре, коли старша жінка не ставить на собі хрест, і якщо розлучилася чи овдовіла, знову хоче заміж. До речі, а чому твоя бабуся знову не вийшла заміж? І взагалі, вона була в шлюбі? І де твій дід?

Ліза шокована питанням Аліси. І шокована не тим, що подруга заговорила трохи нетактовно, як щойно з її татом. Справжній шок викликало те, що вона ніколи не замислювалася, хто ж її дід по матері? У неї є тато, доктор технічних наук Михайло Матвійович Лисюк, який зараз сидить за пляшкою вина у вітальні з давнім другом, усе не йде спати на веранду, хоча вже й пізно. У неї був прадід Георгій Арсентійович Розумович, чий портрет у важкій дубовій рамі висить у їхній вітальні. Є в неї й дід Матвій Романович Лисюк, батько тата, який живе у Хмельницькому. А де ж чоловік бабусі? Ліза знає, що дівоче прізвище її мами, Ольги Іванівни — не Розумович, а Бусурман. Де ж той Іван Бусурман, зять академіка Розумовича? І як же вона збиралася писати есе «Мій рід», не знаючи, хто її рідний дід?

Аліса ж тим часом сипала все новими запитаннями:

— Твоя бабуся така гарна, така модна, а їй уже більше шістдесяти! Можна лише уявити, якою вона була, коли їй було, скажімо, сорок років! Я бачила фотографії в її кабінеті. У неї були поклонники? Їй присилали квіти?

Величезні букети бабуся іноді приносила додому, але то були квіти не від якихось залицяльників, а від студентів чи аспірантів. Якщо бабуся колись і мала якийсь роман — як це дивно звучить: бабуся мала роман! — то про це ніхто не знав. Іноді в них збиралося багато гостей, які приходили привітати бабусю з днем народження. Серед них бували й чоловіки — але чоловіки її подруг. Одного разу приходив самотній дядечко — але то був удовець, який весь час зітхав за небіжчицею дружиною. Сумнівно, щоб то був бабусин залицяльник… Таки правда, потрібен погляд збоку, потрібен діалог. Без Аліски Ліза багато чого навіть і не помітила б!

Дівчата нарешті наговорилися. Бо вдома весь час були перешкоди: робити уроки, поспішати додому з прогулянки. А тут, у чужому місті, на канікулах, коли завтра можна добре виспатися, розмова тривала дуже допізна. Аліса заснула першою. А Ліза все не спала. Крізь причинені двері вона почула, що тато також нарешті наговорився з давнім другом і пішов спати на веранду. Ліза тихенько встала. Одягла халатика й пішла до тата.

— Тату, а ти коли-небудь бачив маминого тата?

Тато все ще подумки продовжує розмову з давнім другом. Для нього запитання дочки звучить дуже дивно.

— Мамин тато? Який тато? Якої мами? І чого ти ще не спиш?

— Не спиться! Тату, ти ж знайомий з мамою більше, ніж я.

— На два роки! — посміхнувся тато.

— А з бабусею?

— На рік пізніше, ніж з мамою. Мене ще довго інструктували, як повестися, щоб сподобатися їй. Їй та дідові. А тебе який дід цікавить?

— Не батько бабусі. Про нього я знаю. А батько мами.

— Ой, там була якась темна історія. Нібито Анастасія відбила нареченого в Марусі. Чи навпаки, — тато випив із давнім другом одеського вина. За інших обставин він ніколи б не говорив про таке з неповнолітньою дочкою.

— Боже мій, скільки скелетів у шафах нашого дому, тату!

— Ці шафи не протрушували від бозна-яких часів!

— Але ж Марусину шафу і комод витрусили цієї весни!

Тато з дочкою сидять на ліжку на веранді старого одеського будинку. Дерев’яна веранда спирається на іржаві металеві колони. Вгорі сяють південні зорі. Дуже пізно, вже давно новий день — з Лізою ще ніколи не траплялося, щоб вона не спала в такий час! Проте багато хто теж не спить. Унизу за дерев’яними столиками ще сидять люди, п’ють вино, спілкуються.

— Ти знаєш, Лізонько, а вісім років тому ми так само сиділи на цій веранді з твоєю мамою.

— Це тоді, коли ми з Марусею були в Ялті?

— …Думали, що одного дня приїдемо сюди втрьох. І ти знаєш, Лізко, ми тоді також говорили про давні часи! Приблизно про те саме, про що зараз говоримо з тобою!

— Ви говорили про дідуся?

— Він десь живий! Але йому заборонили з’являтися в цьому домі, — тато так і не навчився говорити про помешкання Розумовичів «наш дім». — А саме в той рік, коли ми з мамою були тут, Георгій Арсентійович помер, і мама радилася зі мною, чи не пошукати їй свого батька. Зрештою, твоя мама не відчувала себе неповноцінною від того, що росла без батька. Вона росла у великому домі, де все було. А ще й у ті часи науковці були більше в ціні, ніж зараз, — Ліза відчула гордість, що тато чи не вперше розмовляє з нею не як з дитиною, а з рівною. І вона ближче підсунулася до нього. А тато розповідав далі: — Дід Георгій заміняв Олі батька.

Але… вона сказала: мені просто цікаво подивитися на мого батька!

— І ви знайшли його, тату?

— Ми збиралися зробити це в Києві. Але тільки-но повернулися до Києва з Одеси, як на нас накинулося стільки різних проблем! То ж була середина дев’яностих, доволі важкий час! Треба було братися за будь-яку роботу й мені, й мамі. Анастасія Георгіївна продовжувала працювати в тій же науковій установі, Маруся гляділа тебе, а ми працювали. І забули, що тут, на цій веранді, збиралися неодмінно пошукати Івана Олексійовича Бусурмана, твого діда, батька твоєї мами.

— А це правда, що бабуся забороняла їздити до Одеси?

— Правда, Лізко, і навіть заборонялося вимовляти це слово! Я колись чув, як твій прадід говорив: ти тут вирішила знову влаштувати Одесу? Ми й про це також довго говорили з мамою на цій веранді. Так само після застілля з моїм другом і його дружиною, тоді з нами був і їхній син. Вони чудові люди, але ми не могли говорити з ними про наші родинні справи. І коли вони лягли спати, ми сиділи чи не на цьому ж ліжку на цій же веранді й говорили про родинні таємниці. У моїй родині вони також є, але зовсім іншого плану, я про це розповім тобі іншого разу.

— А ти вже з’ясував усе, пов’язане з родиною твоїх батьків?

— Так, Лізо, бо мій батько нарешті заговорив. А твоя бабуся говорити не хоче. Вона ще не готова до цього.

І тоді Ліза розповіла татові про листи Лізи Королько й Валерія Кросоцького, які знайшла в архіві покійної Марусі.

— Це цікаво! — тато жваво відреагував на повідомлення дочки. — Це дуже цікаво! Очевидно, та Ліза була дуже близькою до родини Розумовичів! Я можу тобі сказати одне: назвала тебе бабуся Настя. Маруся була незадоволена, але її голос не вважався значущим. І дід був незадоволений, але бабуся наполягла. Чи не тоді він сказав, ніби Анастасія Георгіївна знову влаштовує Одесу? Я вже не пам’ятаю, бо я не знав контексту, та й досі не знаю. Але щось таке було. А ми з мамою погодилися на Єлизавету… Єлизавета Англійська, сильна жінка, королева! А моя мама, твоя друга бабуся, теж погодилася, бо Ліза переробляється на Лесю. Вона, власне, так тебе й називає… Ти вже спиш, Лізо? Заснула? Але віднести тебе в ліжечко зараз набагато важче…

А наступного дня Ліза з татом та Алісою гуляли по Одесі. Хоча татові друзі, у яких вони зупинилися, виряджали їх на пляж. Лонжерон, Аркадія — вибирайте будь-який! А на вихідні ми вас відвеземо на Лузанівку! Там найкраще! Але київські гості вирішили розпочати знайомство з містом прогулянкою по Приморському бульвару й по Дерибасівській. Одеса була така красива, що забувалася навіть страшна спека. Голови самі піднімалися вгору, очі не відводилися від каріатид, які тут розкішніші, ніж у Києві. Там стільки всього модернізовано — Одеса ж збереглася краще! А дворики! Таких немає в жодному місті!

— А де ж та вулиця Бебеля? — питає Аліса. Отже, подруга дочки в курсі таємниць родини. Але й тато в юні роки ділився з друзями тим, що його бентежило.

— Так ось чому ви так хотіли саме до Одеси! Я ж вам пропонував і Крим, і Болгарію! А вам хотілося лише сюди! — сміється тато, коли всі троє сіли за зелений пластиковий столик під парасолькою попити мінеральної води. Вони роздивляються план Одеси і не знаходять вулиці Бебеля.

— Наскільки я знаю, назви вулиць у центрі всі помінялися, — каже тато, — спитаємо ввечері наших господарів.

Вулиця Бебеля називається тепер Єврейська.

— То у вас в Києві вигадали якісь зовсім нові назви вулиць, — каже татів друг, — а у нас в Одесі повернули старі. А які у вас справи на Бебеля? Хочете знайти давніх знайомих? Спробуйте.

Але спочатку підіть на пляж.

Та київські гості знову йдуть блукати по місту. Знайшли будинок із номером, сусіднім із тим, де в 60-му році жив Валерій Кросоцький.

— Це новий будинок, — каже тато, — такі будували в шістдесяті по всій країні.

Але в кожного одеського будинку є подвір’я, є й у цього також. А в подвір’ї кілька будинків, які напевне стоять уже давно. На кожному з них великі номери. Ось і потрібний. Це триповерхова споруда, розташована перпендикулярно до всіх інших. Збоку — вхід до під’їзду з несподіваними мармуровими сходами, щоправда, дуже зношеними. Над дверима під’їзду — номери квартир. Потрібна має бути саме тут.

Ліза хапає тата за руку.

— А що ми скажемо їм?

— Ще не придумала? — сміється тато. — Тоді добре продумай, як саме побудуєте розмову, і ми знову прийдемо сюди. Дорогу ми вже знаємо. А поки що ходімо на пляж! Бо повернемося додому не засмаглі, бабуся й не повірить, що були біля моря!

Час перебування в Одесі катастрофічно добігає кінця. Бабуся іноді телефонує на мобільний то татові, то Лізі, розпитує, як вони. Обоє намагаються відповідати загальними фразами, щоб менше брехати. Погода добра, море прекрасне, харчування пристойне. Але, якщо вони вже розпочали цю авантюру, треба йти до кінця. Зворотні квитки вже купили, і день від’їзду швидко наближається. А тато не береться підказувати дівчатам, як заговорити з тими, хто відчинить їм двері в тій квартирі у триповерховому будинку по вулиці Бебеля. І дівчата, які так давно прагли потрапити сюди, не знають, що робити далі…

Після тижня на пляжі вони збагнули, що від’їзд — післязавтра. А сьогодні — субота, більша ймовірність застати людей удома. І дівчата, вже й зібравши вранці речі на пляж, кажуть татові, що на море вони сьогодні підуть по обіді.

— А зараз на Бебеля? — питає тато.

Ліза й Аліса увійшли в знайоме подвір’я. Цвітуть флокси. На лавочках сидять жінки — одеситки різного віку. Сидять і дивляться на них. Одна з них питає:

— Дівчатка, ви вже були тут тиждень тому. Що вам у нас потрібно?

Ліза смикає Алісу: давай утечемо звідсіля! Але Аліса робить крок назустріч лавочці, де сидять жінки.

— Ви не соромтесь, дівчатка, якщо ви когось шукаєте, то ми вам допоможемо!

— А може, вам квартиру?

Лізі відібрало мову, проте в Аліси, навпаки, голос прорізався дзвінкіше, ніж зазвичай!

— А ви часом Валеру Кросоцького не знаєте?

Жінки на лавці обмінюються здивованими поглядами. Хто це такий? Ви точно знаєте адресу? Це вулиця Бебеля. Вам саме сюди потрібно? Вони вживають стару назву, як і більшість одеситів — дівчата вже помітили цю звичку місцевих жителів.

— Валерій Кросоцький жив тут з батьками в шістдесятому році! — Ліза називає поштову адресу з номером будинку, яку пам’ятає із напису на конверті.

Жінки знову обмінюються поглядами. Так, це саме ця адреса. Але Валера Кросоцький? У цій квартирі живуть квартиранти. А господарі десь за кордоном. І не Кросоцькі, а Голубовські. Вони купили цю квартиру в дев’яносто третьому!

— Ну що ти таке кажеш, Римо! — обурюється одна з одеситок. — Голубовські купили цю квартиру в дев’яносто п’ятому! Це було саме тоді, коли мій Бася одружувався!

— А твій Бася одружувався в дев’яносто четвертому, а не в дев’яносто п’ятому! Сама забула, коли женила свого Басю!

Ця розмова могла тривати дуже довго, але Аліса рішуче перебила їх:

— А в кого Голубовські купили квартиру? Чи не в Кросоцьких?

— В Кросоцьких, — хором відповіли одеситки, — а в кого ж іще? Кросоцькі їхали за кордон і продали квартиру Голубовським!

— Точніше, спочатку виїхав син. Ще за комуністів. А батько довго лишався тут. І лише коли його вдарив інсульт, він поїхав. Син по нього приїхав. Продав квартиру й забрав батька.

— Сина звали Михайло. Миша Кросоцький. А тато — він був Лерик.

— А є з ними якийсь зв'язок? — знову питає Аліса.

— А ви зайдіть і спитайте у квартирантів. Вони можуть щось знати.

— Миша, до речі, тут іноді з’являється.

— Так, він тут і зупиняється. А Лерика я не бачила відтоді.

— Не знаю, чи живий він.

У потрібній квартирі ніхто не відчиняв дверей. Зате відчинилися сусідні двері й жінка спитала, чи не потрібне дівчатам помешкання — у неї є кімната на двох. Аліса відповіла, що вони вже скоро їдуть додому, але жінка все одно запросила їх зайти й глянути, яка в неї кімната. Може, знадобиться наступного року. Показавши дівчатам кімнату з двома охайно засланими ліжками й столиком біля вікна, жінка спитала, чи зв’язувалися вони по телефону з мешканцями сусідньої квартири, бо їх застати вдома важко. Але взялася передати записку з номерами мобільних телефонів дівчат.

— От ми дурні, що не пішли сюди відразу, — сказала Аліса.

— Ну, дівчата, знайшли, що шукали? — гукнули їм навздогін жінки на лавці.

У день від’їзду, замість того, щоб востаннє піти на море, дівчата півдня провели, чекаючи мешканців квартири, де колись мешкав Валерій Кросоцький. Ще раз поговорили з одеситками на лавці, які згадали, що Лерик одружився дуже пізно. А потім дружина втекла від нього й лишила йому сина Мишу. А жінка із сусідньої квартири, яка вже здала свою чисту кімнатку, запросила дівчат на кухню й почастувала їх фаршированими кабачками. Коли дівчата дякували їй, вона відповіла, що такі кабачки їм запропонують лише в Одесі.

— Нам скоро збиратися в дорогу, — з тугою в голосі каже Ліза.

— Чого ми не почали ходити сюди від першого дня? — дивується Аліса.

— Тоді б узагалі не походили на море.

І ось нарешті клацнув ключ у дверях заповітної квартирі. Чоловік привітався з дівчатами:

— Ах, то ваші номери мобілок передали нам? А ми й не зрозуміли, хто ви такі, тому й не дзвонили… Валерій Кросоцький? Так, знаємо. Ми контактуємо з господарями квартири, а вони контактують із Кросоцькими. А ви приготували, що їм передати? Ми неодмінно скажемо, один із нас їде до Канади за два тижні, бачитиме Мишу. Не приготували? Тоді пишіть листа зараз. Ми неодмінно передамо, якщо не забудемо.

Дівчат завели до квартири. Там дві великі кімнати.

— В цій до останнього жив Лерик. Не знаємо, чи він живий. Але Миша напевне живий. Сідайте за стіл і пишіть листа.

У дівчат немає паперу й конверта. Їм дали і папір, і конверт, і ручку. На півгодини лишили дівчат самих. Ліза під диктовку Аліси поспіхом написала про листи Валерія Кросоцького до Лізи Королько на адресу Розумовичів. Лист вийшов плутаний. Ліза вказала свою мобілку й електронну пошту. А потім дівчата вирішили вкласти до конверту й самі пожовклі листи. Зрештою, в них є ксерокопії.

— Якщо не забудемо, то неодмінно передамо, — запевнив їх той чоловік, якого вони й не запам’ятали. А Лізі вже телефонує тато: час збиратися в дорогу! Наш потяг на шосту!

З’їздили! Позасмагали, поплавали, погуляли по красуні-Одесі, але нічого не довідалися. А втім, якщо ті люди передадуть листа синові Валерія — а це ж саме той Валерій! — то можна буде про щось довідатися.

А тут іще виникла проблема: бабуся зателефонувала татові на мобільний, просить вказати номер вагона — вона їх хоче неодмінно зустріти. Ледве переконали її, що зворотній квиток у курортний сезон вони не дістали, їдуть додому машиною.

Нарешті вони вдома. Бабуся розпитує про поїздку. Відповідають, як навчив тато: море прекрасне, погода прекрасна, харчування стравне. На танці не ходили, увечері читали книжки. Ліза читала Фолкнера, Аліса — Даніелу Стіл. Їздили на екскурсію до Миколаєва. Відвідали найкращий в Україні зоопарк.

— А до «Асканії-Нови»? Чому ви не з’їздили до «Асканії-Нови»? Це ж зовсім близько! — обурюється бабуся.

Так хочеться розповісти бабусі про Одесу, і про Оперу, і про знамениті сходи, і про музеї над морем. Але юним авантюристкам доводиться мовчати. Навіть Аліса своїй мамі вирішила поки що не розповідати про Одесу, бо в цьому будинку й стіни мають вуха.

Бабуся домовилася, що в серпні Ліза на кілька днів поїде до Бердянська до її колеги — це дуже шанована родина завідуючої кафедрою місцевого університету. Алісу вже не візьмуть.

Та вона й не претендує, навіщо їй у ту шановану родину? Спасибі, що взяли до Одеси. А що вона забула в Бердянську — там вони були, коли ще жили з татом.

Але перш ніж Лізу відправлять до Азовського моря, у домі Розумовичів сталося ще одна подія, яка схвилювала всіх.

— Треба буде зателефонувати Владиславу, нагадати йому про Лерика, — каже Аліса Лізі, коли вони ввечері сидять на балконі, поки Галина Андріївна на кухні закриває для бабусі перекрути з чорної смородини, бо це дуже корисно.

— А хто такий Владислав? — питає Ліза.

— Це той чоловік із квартири на Бебеля, який збирався до Канади.

— Ти встигла познайомитися з ним? — здивовано питає Ліза.

Балкон у квартирі Розумовичів великий, він простягається не лише до вітальні, а й до бабусиної кімнати, де відчинене вікно. Бабуся поливає квіти. О Боже, невже вона щось почула?

Наступного дня бабуся залишила одні зі своїх розкішних срібних сережок із великими камінцями бірюзи біля свічада в передпокої. Аліса захоплено зупинилася біля столика перед свічадом, несміливо взяла в руки сережки. Поряд нікого немає. Аліса виймає свої малесенькі кульки, приміряє бабусині сережки. Класно! Дівчина крутить головою, вмикає світло на панелі дзеркальної рами…

— Галино Андріївно! Я маю поговорити із вами серйозно! Я залишила свої сережки в передпокої на столику. Я добре пам’ятаю, що лишила їх саме там. У мене боліла голова, я зняла їх, бо не дійшла б до своєї кімнати. Але їх немає. Там була тільки ваша дочка Аліса. Я вимагаю пояснень.

— Моя дочка не відмінниця й не олімпіадниця, на відміну від вашої онуки. Але вона не краде. Я можу покликати її сюди.

— Не треба кликати її сюди. Ці сережки дуже дорогі мені.

— Аліса не брала їх!

— Ви не можете бути певними ні в чому.

— Викликайте міліцію, Анастасіє Георгіївно!

— Ви настільки довіряєте вашій дочці, Галино Андріївно? — обурена бабуся вийшла з кухні й сердито замкнулася у своїй кімнаті. А економка пішла до Лізиної кімнати, де дівчата сиділи біля комп’ютера, покликала дочку.

— Мамо, так, я міряла ці ідіотські сережки. Але я поклала їх на місце. Там же, де й узяла!

— Я вірю тобі, доню, але ми більше не можемо залишатися тут.

— Але куди ж ми підемо?

— До Люди, я вже телефонувала їй, а потім розберемося.

— Мамо, але в мене зараз багато спільних проектів із Лізою!

— Алісонько, вона все одно знайде спосіб причепитися до тебе! Ти б знала, що вона говорила, поки ви були на морі! І як ти впливаєш на Лізу, і вчитися вона почала гірше!

— Вона вчиться краще! А в гуртку з журналістики у неї взагалі всі успіхи через те, що я їй відкрила очі на багато речей!

— Алісо, ми маємо йти, іноді так треба. Більше цінуватимуть. А з Лізою ви ще зустрінетеся. Неодмінно!

Речей у мами з дочкою не так і багато, чотири валізи вони склали швидко. Галина Андріївна постукала до бабусі. Їй гукнули увійти.

— Ми йдемо від вас, Анастасіє Георгіївно. Просто зараз.

— Боже мій, про це не йшлося! Я хотіла, щоб ви відпровадили дівчину до її батька. А самі лишайтеся.

— Я навіть не розглядаю такого варіанту, Анастасіє Георгіївно.

— Ліза в прекрасних стосунках зі своїм батьком. Здається, в кращих, ніж із мамою й бабусею. Для дівчат такого віку це характерно. І ваша дочка налагодить стосунки з батьком краще, ніж ви. А може, й примирить вас. І не треба буде судитися за житло!

— Анастасіє Георгіївно, ми не втручаємося у ваші справи, і ви не втручайтеся в наші.

— У тому й справа, що ваша дочка дуже глибоко втрутилася в справи моєї родини.

— У який спосіб?

— Не має значення, у який спосіб. А тут іще ці сережки… Я просто пожаліла її, тому й не викликала міліції.

— Я вам сказала: викликайте.

— А я не викликала, бо на сережках відбитки пальців Аліси!

— Отже, сережки у вас? Вони не зникли? То я вас не розумію! Якщо вам відомо, де сережки, то які звинувачення ви маєте до моєї дочки?

— Вона їх підкинула мені! Зрозуміла, що я знайду, і підкинула сережки!

— Анастасіє Георгіївно, то сережки зникли, чи вони у вас?

— Вони зникали!

— Але не зникли?

— Галино Андріївно, я вас дуже прошу лишитися! Я дуже ціную ваші послуги! Випровадьте лише Алісу! А самі лишайтеся! Вам же потрібні гроші! Я збільшу вам платню на третину!

— Ні. Ми вже зібрали речі. Ось ключі від усіх приміщень, які ви нам довіряли!

— Гаразд, Галино Андріївно, лишайтеся з дочкою, тільки нехай вона більше не бере моїх сережок!

— Вона їх лише приміряла! Не варто було цього влаштовувати. Ми не лишимося!

— Галино Андріївно, ви ж обіцяли лишитися принаймні до повернення Ольги!

— Ми не звикли до несправедливих звинувачень. Прощавайте.

Галина Андріївна викликала таксі. Машина швидко прибула. Поки вони спускалися вниз, із роботи повернувся тато. Він допоміг їм знести речі й затримав Галину Андріївну нетривалою розмовою. Водій терпляче чекав. А потім вони поїхали…

— Вочевидь, бабуся боїться подруг, певне, пам’ятає власний досвід, — каже тато похнюпленій Лізі, проводжаючи її до Бердянська.

Коли Ліза повернулася додому з Бердянська, саме з Америки повернулася й мама. Тепер у дорогу збирався тато. Він від’їхав в останній день серпня.

Розпочався навчальний рік. Життя дому Розумовичів радикально змінилося. Воно стало значно гіршим…

Нової економки відшукати не вдалося. З Галиною Андріївною їм дуже пощастило. Хоча платили їй немало, але вона відпрацьовувала кожну гривню. У домі все сяяло, і їжа була смачна, корисна, вчасно подана. Після зникнення Галини Андріївни ніхто в цьому домі готувати не хотів. Мама відходила від Америки, де звикла щось нашвидкуруч готувати для себе. Іноді вона могла щось приготувати вранці для Лізи.

Але для бабусі готувати принципово не хотіла:

— Ти вміла вигнати Галю? Тепер сиди на бобах! Шукай економку сама!

— Послухай, Олю, я доктор наук! Це тільки випадково я не стала академіком!

— І не станеш, — зухвало відповідала мама.

Із татом і бабусею було суттєво краще. Тато умів не лаятися з тещею, гасив конфлікти, коли Анастасія Георгіївна мала до нього претензії. Мама тепер лається з бабусею на повний голос. Немає Марусі, яка вміла припиняти ці сварки, приносячи кожній її улюблений чай, заварений в особливий спосіб. Немає Галини Андріївни. Немає тата, який умів забрати маму з кухні чи з вітальні в розпалі її сварок із бабусею.

Ліза знайшла Алісу в «Контакті». Та відповідає швидко — отже, тепер вони з мамою живуть там, де є комп.

Ми влаштувалися. І непогано. Поки не можу сказати, де, — пише Аліса. — Щоправда, знову довелося змінити школу. Але тут хлопці прикольніші, ніж у вашому центрі.

Рада за вас. А в нас мама з бабусею лаються, як на базарі, кому варити кашу. Вітання мамі! Від щирого серця!

Все одно ми б одного дня з’їхали, і вам би довелося самим варити кашу. Немає щастя без лиха. Нам зараз краще, ніж було у вас. Хоча за тобою я дуже скучаю. Мама влаштувалася на нормальну роботу. Аби тільки протриматися до вирішення нашої судової справи. Чи немає вістей з Одеси?

Вістей з Одеси немає. Є вісті з Делфта від тата. На Різдво він запросив їх із мамою до Нідерландів. Якщо все складеться, у них цього року буде чудовий Новий рік. Але як бути з бабусею? Лишити її саму в цій величезній квартирі? То було б жорстоко.

— А може, поїдемо до тата на католицьке Різдво, а на Новий рік повернемося до бабусі? — пропонує Ліза мамі.

— У тебе варить голова, доню, — каже мама, — недарма ти відмінниця з усіх предметів.

Мама з дочкою вже два місяці на бутербродах. По вихідних ходять до ресторанчиків. На сніданки мало не щодня смажать яєчню.

— Це шкідливо — обурюється бабуся, — в яйцях багато холестерину! Треба варити вівсянку з пропареними тефтелями!

— Ну то й вари собі, — відповідає мама, — а я не можу вставати о п’ятій і варити те, що Маруся.

Ніколи ще в цьому домі не було стільки крику. Добре, що дім великий, можна чогось не чути.

Але Ліза все одно все чує.

— Відбила в нещасної Марусі нареченого, та ще й потім зробила з неї хатню робітницю! — кричить мама.

— Тихіше, твоя дочка чує! Ти втратила розум від американського харчування? Я читала в останньому віснику, що американські харчові біодобавки сприяють зростанню неадекватності саме серед жінок твоєї вікової групи. Говориш таке, чого й подумати не можна!

— Ліза вже велика! Вона скоро про все довідається!

— А звідки, чи можна тебе спитати, ти довідалася? Розпитувала небіжчицю Василину Парфентіївну? Чи встигла розпитати Ірину Олегівну?

— Я знаю від Джона Бусурмана! Ми зустрілися в Америці! Ти ж знаєш, ми з ним займаємося подібними науковими проблемами!

— Мій Боже, що ж це коїться? Так, він виканючив дозвіл на виїзд у сімдесят п’ятому! Ми з батьком вирішили дозволити! Щоб більше не бачити його!

— А Марусю не питали?

— А від Марусі не вимагалося!… То тобі все відомо? — із жахом кричить бабуся!

— Усе! — відповідає мама. — Відбила чоловіка в Марусі, а втримати його не змогла! Він, коли був одружений з тобою, зустрічався з Марусею саме в тій кімнаті, де зараз живе Лізонька!

— Яка все чує!

— Вона вже велика! Шила в мішку не сховаєш! Немає таємниць у цьому світі!

— Я вас берегла від усього, а ви все довідалися з чорного ходу! Поїхала до Америки розшукувати того поганого Бусурмана! Я думала, вона викладати в університеті поїхала! А вона поїхала до Бусурмана!

— Я викладала в університеті! А батько мене сам знайшов! Він давно стежив за моїми публікаціями!

— І ти йому сказала, що то я виростила тебе науковцем, а не він?

— Не ти, а Маруся. У якої ти відбила нареченого!

— А вона потім у мене чоловіка! То тобі направду все відомо?

— Навіть те, у якій лікарні ти була три роки, поки Маруся сиділа зі мною, крихіткою! — відповідає мама.

— Я в тій лікарні була лише чотири місяці, — схлипуючи, відповідає бабуся, — а потім лікувалася у приватного психіатра.

«Як же мені писати есе „Мій рід“, — думає Ліза, яка нервово прислухається до лайки мами з бабусею. — Чи не писати взагалі?..»

Ось уже скоро й пізня осінь. А потім зима. Мама заледве, після тривалих вимог бабусі, знайшла економку, яка в них не мешкає, лише приходить на кілька годин. Непривітна жінка, яка дозволяє іменувати себе Галею, але то пересолить, то переперчить, хоча бабуся вимагає не перчити взагалі.

— Це ж смачно! — захищає свої позиції Галя й перчить знову. Але від дому їй не відмовляють, бо вітамінні напої вона все ж варити навчилася, а без цього бабуся не може.

По вихідних мама з Лізою ходять обідати в «Пузату хату».

— Це правда, що бабуся лікувалася у психіатричній лікарні? — з жахом питає Ліза.

— Правда. Але не зважай на це. Колись це справді розглядалося, як щось страшне. Але в Америці таке трапляється з кожним п’ятим. Воно в неї минулось і не повернулося, хоча лікувалася вона дуже довго. Її мати, моя бабуся, якої я не знала, саме тоді померла. А з Марусі зробили економку, хоча вона теж була і гарна, і розумна. Джон Бусурман…

— То… твій батько і мій дід?

— Так! Але я його не знала! Щось заважало мені назвати його татом. Але з нами все ОК, в Америці діти до батьків нерідко звертаються на ім’я. Йому подобалося, коли я називала його Джоном! Я тебе неодмінно з ним познайомлю! Він класний!

— Чому ж бабуся з ним не ужилася?

— Не треба було виходити заміж на зло сестрі, яку вона ненавиділа все життя! А Маруся її обслуговувала!.. У бабусі направду великі досягнення в науці! Це без перебільшень. Я іноді щиро захоплююся нею! Три роки лікуватися у психіатра, а тоді повернутися в науковий світ, захистити дисертацію, змусити себе шанувати у світі. Звичайно ж, батько допоміг їй. І була Маруся, яка ревно обслуговувала всіх. Бабуся навіть ніколи чаю не заварювала.

«А може, й варто попрацювати над есе „Мій рід“», — подумала Ліза. Он яка в неї бабуся. І цей загадковий Джон Бусурман, дарма що вони розлучилися! Але ж вони батьки її мами! Зрештою, рідний дід — професор у Йейлі — це круто!

Ліза розповіла мамі про їхню з татом подорож до Одеси, про розмову на веранді в родині татового друга. І як приховували від бабусі цю подорож.

— Так, тато писав мені на електронку про це. А я йому про Джона ще не розповіла. Дуже хотілося розповісти особисто. А в бабусі направду якесь хворобливе ставлення до Одеси, яка мені надзвичайно сподобалася. Я була там лише раз, і мені ще хочеться! Ви були в Пасажі?

— Були!

— А біля біржі?

— І біля Опери! І біля Лаокоона! Шкода, що не можна було зробити фотокарток, бо боялися бабусі.

— Не треба її боятися! Вона нещасна людина, хоча й мало не стала академіком! А цей її психоз щодо Одеси! Лікували, лікували, але так і не вилікували! До речі, Джон казав мені, що їй було зле, коли я була немовлям, і вона кричала, щоб її відвезли до Одеси!

І тут Ліза розповіла мамі про листи. Але це не справило на маму ніякого враження. Ні, вона не чула ні про Лізу Королько, ні про Валерія Кросоцького. Подруга бабусі, яка рано померла, звалася Мариною, а не Лізою. А ті листи… Чого тільки не знайдеш у комоді в старої Марусі, заїздили нещасну жінку, що вже тут говорити…

— Але ж мене бабуся свідомо назвала Лізою!

— Хто це тобі сказав? Тато? Ти його теж не завжди слухай! Назвала тебе я! На честь Єлизавети Англійської. І не тої, що була за Шекспіра, а нинішньої; Коли я на тебе чекала, до твого діда прийшов лист із Великобританії. На конверті була марка з портретом королеви. То була така краса! Така шийка, такий овал обличчя! І корона на голові! І я вирішила: якщо буде в мене донечка, буде вона Єлизаветою! А бабуся була проти. А я сказала: моя дитина, я й називаю!

Ось так поговорили з мамою. Попереду — подорож до тата. У них вже й квитки є. Бабуся ще не знає. Але вона останнім часом принишкла. Багато часу проводить на роботі або замикається в себе. Галя носить їй їжу до кімнати. Добре, що квартира велика, можна бачитися рідко, якщо наразі не хочеться бачитись.

А ось Ліза з Алісою ніяк не зустрінуться. Дівчата передзвонюються, спілкуються в «Контакті». Одного дня озвався Кость Боровий. Написав, що може прислати в атачменті готову повість «Листи з Дніпропетровська» — хлопець виконав обіцянку й чесно змінив місця, де розгорталася драма. Певне, й інші пункти угоди виконав. Але першим читачем повісті Ліза не стала. Вона уявила собі щось подібне до «Лілеї пахнуть уночі» й не відповіла юному літератору. Більше він не озивався.

А одеські листи з наближенням зимових холодів відійшли на задній план. Після розмови з мамою Ліза подумала: розгадка може бути зовсім не цікавою. Справді, що там могло лежати в комоді у затурканої Марусі?

Але одного дня на уроці біології в Лізи задзеленчала мобілка. Вона скинула дзвінок, бо ж був урок, але сигнал повторився. Після третього сигналу Ліза почала розгублено вдивлятися в екранчик апарату.

— Лізо, вийди, поговори, — сказала вчителька, — може, то щось термінове з дому.

— Я слухаю, — сказала Ліза в лункому коридорі.

— Це Михайло Кросоцький. Я з Канади, їду до Одеси, в Києві — один день. Чи не могли б ми з вами зустрітись якомога швидше?

— Я зараз на заняттях у гімназії, — відповіла приголомшена Ліза.

— Коли у вас закінчуються заняття?

— О першій.

— Де ваша гімназія? Не пояснюйте, тільки скажіть адресу. Я візьму таксі й приїду. Ви ж дочка Анастасії Розумович?

— Я її онука.

— Не має значення. Але ж то ви передавали листа людям, які зараз живуть на колишній Бебеля?

— Я і моя подруга.

— Але ж онука ви? Добре, що я набрав саме ваш номер. З вами мені й треба зустрітись. Як я впізнаю вас?

— У мене блакитна шубка. Песець, фарбований під джинсу.

Сьогодні четвер. Це означає, що після уроків у Лізи секція «Молодіжні наукові ініціативи». Вона має з’їсти бутерброд і бігти туди. Але вона не піде на секцію, а зустрінеться з Михайлом Кросоцьким. Мимоволі згадуються татові слова:

— Ти станеш дорослою, коли почнеш свідомо прогулювати заняття. Не часто, але із задоволенням. Коли знатимеш: це тобі так не минеться, за це треба буде відповідати. Але все одно ніколи не пошкодуєш, що чиниш по-своєму.

Після уроків біля дверей школи Лізу зустрічає дорослий дуже гарний чоловік. Він упізнав дівчину по екзотичній шубці, яку мама привезла з Америки.

— Ходімо, сядемо десь, щоб не тинятися по вулицях у погану погоду, — каже він. — Я вас запрошую пообідати зі мною. Тільки підкажіть мені, де тут пристойний ресторан.

По неділях Ліза обідає з мамою в різних ресторанчиках. Згадує про піцерію на Львівській площі. Вони прямують туди, це поряд. Михайло замовляє обід. Ліза радіє, бо Галя годує дуже несмачно. Вони довго мовчать, дорослий чоловік тридцяти років і вдвічі молодша дівчина. Нарешті Михайло заговорив:

— У цьому приміщенні був інший ресторанчик, де я обідав, коли отримав канадську візу. Я, власне, тільки й бував у Києві, коли оформляв виїзд до Канади. Батько не пускав мене до Києва й сам не їздив.

— Він боявся зустріти Лізу?

— Не Лізу, а Настю. Хіба ви не здогадалися, вибачте, панно, я не знаю вашого імені…

— Мене саме звуть Ліза…

— Але ви — дочка Анастасії Розумович?

— Онука, я ж вам сказала!

— Так, вибачте! Вибачте, ви казали, я забув. Але це не має значення. Ви мені дозволите сфотографувати вас для батька?

— Так, ой, я така страшна після уроків.

— Ви маєте чудовий вигляд, але підмалюйте губки, якщо хочете.

— Я не користуюся помадою.

Валерій блимнув у темряві фотоапаратом, показав Лізі цифрове зображення.

— Добре?

— Нормально… То ваш дід… ой, ваш батько… зустрічався з подругою моєї бабусі?

— Він зустрічався з вашою бабусею. Хіба ви не зрозуміли, Лізо, що Ліза, як її? Королько — то була конспірація. Щоб мати Насті та її старша сестра подумали, ніби на вашу адресу йдуть листи для подруги. І кілька місяців ця легенда працювала!

— Он воно як! Отже, Ліза Королько — це любовний псевдонім моєї бабусі?

— Саме так!

— І виходить, що Маруся розбила її кохання з вашим татом?

— Батько, який усе згадав і дуже довго говорив про ті давні події, не знає всіх подробиць, хто саме у вашій родині довідався про таємний роман наших із вами родичів. Маруся — то і є та грізна старша сестра?

— Так, але вона була не така й грізна…

— То ви її такою знали. А батько згадував, ніби його кохана Настя боялася не мами, а саме старшої сестри. У якої немає кавалера в її двадцять два роки, і яка не потерпить коханого в п’ятнадцятирічної молодшої сестри. Принаймні так розповідав мені мій батько.

— Валерій Кросоцький?

— Так. Ви хіба не зрозуміли, що я його син?

— Зрозуміла…

Михайло питає, як здоров’я Анастасії. Бо ж у Валерія зі здоров’ям дуже погано. Але коли до нього несподівано дійшли його ж листи бозна якої давнини, він знову здобув інтерес до життя і багато говорив про свою історію кохання.

Принесли піццу на дерев’яній підставці. Ліза глянула на годинника. Заняття секція «Молодіжні наукові ініціативи» вже почалося. Цього разу воно пройде без Лізи.

— Ви поспішаєте?

— Ні. Бабуся гадає, ніби я на занятті секції «Молодіжні наукові ініціативи», і тому на мене чекають пізніше. Я маю ще годину, якщо у вас є час.

— Я маю час до Одеського потягу. Пробуду там недовго, повернуся назад до Канади… То Настя Розумович поступово стала такою ж домашньою тиранкою, як і її старша сестра?

Ліза зітхає. А потім питає Михайла Кросоцького:

— А як усе в них закінчилося? Ваш батько… Валерій не намагався поговорити з Лізою… з Настею… з бабусею…

— Усе закінчилося тим, що батьки мого батька отримали офіційного листа від академіка Розумовича з попередженням: якщо Валерій Кросоцький наблизиться до Анастасії Розумович, з ним ніхто не розмовлятиме. Анастасія збагнула, як нерозумно вона повелася, коли почала товаришувати з Валерієм Кросоцьким. Більше вона не повторюватиме своїх помилок… Мій батько показав мені цього листа. Він узяв його з собою до Канади разом із родинними світлинами. Ми воліємо берегти не лише щасливі, а й гіркі реліквії.

— Так само, як Маруся берегла перехоплені листи від Валерія до Лізи… Від вашого батька до моєї бабусі… А я все думала, що то листи до якоїсь бабусиної подруги!

— А Маруся… померла?

— Цієї весни. А я дісталася до її шухляд раніше, ніж бабуся. І забрала ці листи. А потім у нас жила моя подруга Аліса. Ми з нею читали ці листи. І вирішили розшукати Валерія Кросоцького…

— І сподобалася вам Одеса? — широко посміхнувся Михайло Валерійович.

— Дуже!

— Владислав мені казав: на Бебеля приходили дві дівчинки. Одна з них була ви, а друга Аліса?

— Так! А потім бабуся вигнала Алісу з нашого дому! Я тоді подумала: так само, як від неї свого часу забрали Лізу, вона від мене забрала Алісу. А виходить, Ліза — то була вона.

— Ви хочете тортика, Лізо? Я пригощаю! Я, до речі, хочу!

— Мені вже треба додому.

— А ви зателефонуйте мамі!

Вони вийшли з кафе й пішки рушили в бік вокзалу. Вже темно. Летять сніжинки. Поки Михайло бігав у камеру схову по сумку, Ліза зателефонувала мамі, що буде вдома близько сьомої. По дорозі до потрібної колії вона розповіла Михайлові про одруження бабусі з Іваном Бусурманом, якого та відбила в старшої сестри. Певно, довго думала, як їй помститися за втручання в її стосунки з одеситом Валерієм. Але помста ніколи нічого доброго не несе. Передовсім самому меснику.

— Ви знаєте, Лізо, що мені розповів батько? — прошепотів Лізі Михайло вже на пероні вокзалу, коли кинув свої речі на полицю й вийшов попрощатися. — Мама пішла від батька, бо вночі він назвав її Настею. І таке траплялося не раз… До речі моя мама лишилася в Одесі, я маю побачитися з нею. Вона більше не вийшла заміж, — у голосі Михайла звучать теплі нотки.

Приголомшена Ліза повернулася додому. Їсти не хотілося, бо добре поїла в піцерії. Тепер за її харчуванням уже ніхто не стежить. Мама з бабусею провадять звичний ритуал вечірньої лайки. Укотре поминають небіжчицю Марусю, на яку нападає бабуся й захищає мама.

«Маму мала народити Маруся! — внутрішньо вигукує Лізине єство. — А Настя мала народити когось іншого від Валерія Кросоцького! Але тоді не було б красеня Михайла Кросоцького. Як же так? Чи можна впорядкувати цей процес? І що таке „Мій рід“? Це те, що є, а не те, що мало би бути! Поки цього не збагнеш, твір „Мій рід“ ніколи не напишеться».

Ліза вмикає комп’ютер. Ставить улюблений диск A Somber Dance групи Estatic Fear і створює новий вордівський файл.

Рід кожного з нас — це документи про одруження та свідоцтва про народження. Але архівні дані не бережуть інформацію про те, чому уклалися саме ці шлюби, чому народилися самі ці діти, чому їм дали саме ці, а не якісь інші імена.

Наш рід — то не лише омріяні шлюби саме з тими жінками й чоловіками, яких малює наша уява задовго до шлюбного віку. То не лише союзи, призначені нам самим Богом. Це й нерозгаданий Божий задум, коли шлюби укладалися не з тими людьми. І народжувалися не ті діти. Але вони в призначений час самі ставали батьками. Нашими батьками.

Наш рід — це не лише укладені шлюби, але й не укладені. Коли в результаті розривів форсувалися інші шлюби, щоб скоріше втамувати біль самоти й забути втрачених наречених. Наш рід — це не лише народжені діти, а й померлі в юному віці. Щоб утамувати біль від втрати дитини, жінка народжує іншу, якої б не народила, якби не маленький небіжчик. Бо ж не всі мають сили нести тягар самоти, але всі хочуть у той чи інший спосіб продовжити рід… Життя дуже тісно пов’язане зі смертю. Рід — це життя. Рід — це втеча від смерті. Це також розумієш, коли багато думаєш про свій рід і більше дізнаєшся його історію…

Наш рід — це й історія, у сенсі Велика Історія — війни, революції, репресії, голодомори, табори. Великі події також руйнують одні шлюби й мимоволі влаштовують інші, вбивають одних дітей і змушують народитися інших. Але й у спокійніші часи лютують домашні війни, які руйнують одні шлюби й провокують інші, вбивають одних дітей і кличуть до життя інших.

Мене від дитинства мучить питання, на яке не дасть відповіді жоден генетик, жоден біолог, жоден лікар, жоден соціолог: що було б, якби моя мама вийшла заміж не за мого тата, а за когось іншого? Чи народилася б я, чи якась інша людина? А якби ті ж батьки зустрілися, але на п’ять років раніше чи пізніше. Хто народився б? Я чи інша людина? Думаю, таке питання цікавить багатьох. Але народилися саме ми, і нам жити і в належний час народжувати наступні покоління. Чи зустрінемо ми саме ті подружжя й чи народимо саме тих дітей?

Я пишу дуже загальні речення, бо не можу написати все про свій рід, хоча й знаю доволі багато. Звісно, мені є чим пишатися, бо в попередніх поколіннях чимало людей із великими досягненнями. Хтось жив тут і ліг у цю землю, хтось емігрував і ляже в іншу землю. Але стосунки батьків і дітей, матерів і дочок, не кажучи вже про чоловіків і дружин, були важкими й драматичними, і я успадкувала не лише перемоги своїх дідів і бабусь, але і їхні поразки, їхні травми…

«Вийшло занадто пафосно й не дуже конкретно. Але чому я маю писати конкретно?» — подумала Ліза й продовжила:

Вийшло занадто пафосно й не дуже конкретно. Але як можна писати конкретно? Перераховувати нагороди й друковані праці моїх дідів, бабусь і прадідів? Чи розповідати драматичні історії їхніх стосунків, про які довідалася випадково?.. Ні те, ні інше не буде доречним. Написалося, як написалося. Народилися саме ми. Народилася саме я.

Ліза притишила музику, а потім і вимкнула. Вона знала: коли справді натхненно працюєш, заважає навіть улюблена музика — бо звучить якась інша, інфразвукова. Тепер дівчина була певна, що не надішле свій есей на жоден конкурс. Але вона щаслива, що написала його. Усе ж комусь вона його покаже! Роздрукує й дасть почитати. Чи надішле в атачменті. Але кому? Мамі? Татові? Алісі? Кості Боровому? А може, Джону Бусурману? Чи бабусі? Чи ще комусь?

Content

Кононенко Євгенія Бабусі також були дівчатами

Євгенія Кононенко БАБУСІ ТАКОЖ БУЛИ ДІВЧАТАМИ