Андрій Курков

Гра у відрізаний палець

1

Київ. 21 травня 1997 року. Ніч.

Сержант Воронько любив свою маленьку затишну скляну будочку ДАІ в самому центрі столиці – на майдані Незалежності. Особливо любив її ночами, коли перед ним відпочивала від коліс проїжджа частина Хрещатика, коли, вийшовши з будки покурити, він раптом помічав, що міська тиша дзвенить. На відміну від рідної сільської, яка стелеться звуконепроникним покривалом. У селі далекий випадковий гавкіт якого-небудь пса розлетівся б на кілометри, розбивши тишу вщент. У міській тиші цей гавкіт потонув би, ніким не почутий: вона б просто поглинула будь-який шум.

Нічне місто, якого всі так чомусь бояться, беззахисно лежало перед сержантом і викликало почуття любові та гордості. Воронько відчував себе його захисником, оборонцем та охоронцем. Він був схожий на дбайливого хазяїна. І господарство в нього було велике та різноманітне: і головпоштамт, і фонтани, і навіть червоний рекламний дирижабль із написом «Cоcа-cоlа», що бовтався над землею на прив’язі поряд із місцем, де колись стояв пам’ятник Леніну.

Подивившись на годинник – а було вже пів на третю, – сержант Воронько виклав зі свого портфеля на пульт комп’ютер-ноутбук, розкрив його. Цей комп’ютер подарував йому кум, який працював у податковій поліції. Звичайно, подарував не так просто – із вдячності за те, що сержант допоміг йому оформити машину, пригнану з Німеччини. Усе б нічого, та вона виявилася краденою та з фальшивими документами. А так – машина вищий клас. «Оpеl kаdеtt». Кум тепер на ній іноді у гості приїжджає. Тепер вона вже «чиста». Один приятель дав папір, що машина в розшуку за кордоном не перебуває, інший оформив усе, як належить. І все по дружбі – ну, посиділи, випили, домовилися разом без дружин на риболовлю з ночівлею. Все по-людськи, як свояки.

І ось тепер він може ночами не лише милуватися безлюдним Хрещатиком, але і в карти з комп’ютером пограти: в дев’ятку. Чи пасьянс розкладати. Кум усе показав. Щоправда, клятий комп’ютер не переграєш. Зазвичай він програє. Але ж це не людина, так що й програти йому не соромно. Які тут образи?

Увімкнув сержант свій ноутбук, натиснув по завченому порядку потрібні клавіші, й з’явився на екрані смішний чоловічок із дзвоником. Подзвонив, і перед сержантом виникли його карти. Хороші карти, з такими не виграти – гріх.

Зробив сержант перший хід, аж раптом на пульті спалахнула лампочка, і в нічну тишу скляної будочки увірвався хрипкий механічний голос рації:

– Сьомий! Терміново прибути на пост одинадцять!

Сержант узяв рацію: «Слухаюсь», – і зітхнув. Не дали йому насолодитися грою.

Вимкнув комп’ютер, поклав у портфель. Сів у ДАІшні «Жигулі», що стояли біля бровки метрів за п’ять від будки, і поїхав. Пост номер одинадцять був недалеко – на Печерську. Якщо туди й назад, то він іще не одну гру устигне до зміни перекинути.

Хвилин через п’ять після того, як спустіла будочка ДАІ на майдані Незалежності, з пагорба навпроти злетів рекламний дирижабль «Cоcа-cоla». Піднімався він над Хрещатиком важко і повільно. Під ним на линві бовталося витягнуте людське тіло.

У тиші безвітряної ночі дирижабль тягнув свій вантаж під невидимий небесний купол.

Сержант Воронько вже під’їжджав до Печерського моста, як раптом із рації пролунав знайомий хрипкий голос:

– Сьомий! Відбій! Можеш повертатися!

Воронько тільки похитав головою. Розвернувся на порожній дорозі й поїхав знов на Хрещатик. Залишалося ще три години до кінця чергування, а тоді, додому і залягти на боковеньку. Але за ці три години, що залишилися, можна досхочу награтись. Аби більше з поста не зривали.

2

Київ, 23 травня 1997 року.

Метушня вокзалу залишилася позаду. Нік Ценський обвів вокзальний майдан утомленим поглядом і обернувся до Івана Львовича, що сидів поруч на задньому сидінні темно-синього «БМВ».

– Вам відпочити треба, – співчутливо закивав головою Іван Львович, дивлячись своїми маленькими очицями в обличчя Ніку.

Нік дійсно потребував відпочинку – сім днів дороги та ще цілісінький місяць метушні з підготовкою до від’їзду, продажем квартири, відправкою контейнера з речами.

Тепер Таджикистан здавався далеким і абсолютно чужим. І слава богу. Дружина з сином залишилися поки що в Саратові у рідні – влітку там добре. Волга, купання, риболовля. Обличчя навкруги слов’янські – вже легше. Не те що в Душанбе, де кожен зустрічний погляд без усмішки, і не знаєш, що за ним криється.

– Я гадаю, що з Києвом ви як-небудь потім самі познайомитесь, а зараз прямо в санаторій. У вас там буде тимчасовий будиночок із усіма зручностями, там я вам усе і розповім.

Слово «будиночок» викликало у Ніка добру усмішку. В них колись був будиночок десь під Житомиром. Будиночок і сад. Це коли його бабуся була жива. Вони приїжджали туди з мамою на все літо кілька разів. Коли це було? Шістдесят другий? Шістдесят третій? Не пізніше, адже в шістдесят п’ятому він уже був сиротою і його забрали батькові батьки, що жили в Душанбе. Потім – провал, немов далі дитинства не було. Школа, інститут військових перекладачів, служба при штабі округу, два відрядження в Африку. І все це на жовтому піщаному тлі, на тлі облич пісочного кольору, на тлі красивих неприступних гір, теж пісочного кольору. Потім тихе весілля, народження сина. Звільнення з роботи дружини «за кольором обличчя». Її начальник Сарултаєв зрозумів незалежність як очищення НДІ геології від нетаджиків. Потім подзвонив, вибачився, сказав, що в Росії їм буде краще. А що в Росії? Єдина рідня в Саратові, й ті живуть без копійки. Добре хоч прийняли їх, поселили на дачі, обіцяли чим зможуть допомагати Тані й Володьці, поки він тут улаштується. Йому ще поталанило, що він зустрів Івана Львовича. Випадкова зустріч, а як усе перевернула.

Нік тоді виходив із Управління прикордонними військами. Настрій був кепський. Подавав рапорт на переведення в Росію, дістав відмову. А тут цей немолодий полковник у цивільному, командировочний, попросив пояснити, як у відомчий готель проїхати. А чого їхати – пішки п’ятнадцять хвилин від Управління прикордонними військами. Провів його Нік, розговорилися по дорозі. Увечері разом повечеряли в турецькому ресторанчику. Там Іван Львович і згадав уперше про те, що в Україні формується нова служба, і є можливість потрапити в її «фундамент». Особливо якщо бабуся жила під Житомиром. І з квартирою, сказав, допоможуть, і з облаштуванням. Звичайно, не все відразу. Все вимагає часу.

Машина виїхала на набережну. Сяяло сонце.

– Ви пиво любите? – запитав раптом Іван Львович.

Нік кивнув.

– Загальмуй біля раків! – сказав Іван Львович шоферові. Нік здивовано глянув уперед по ходу машини і дійсно побачив біля бровки великий напис на картоні «РАКИ», під яким стояли два відра. Поряд на розкладному стільчику сидів хлопець у плавках і сонцезахисних окулярах.

– Почому? – запитав Іван Львович, вийшовши з машини.

– Полтинник штучка.

Нік теж вийшов, хотілося розім’яти ноги, що затерпли. Заглянув у відро. Воно було повне – чи то торгівля не йшла, чи то хлопець щойно тут улаштувався.

– Двадцять штук, – Іван Львович простягнув хлопцеві купюру.

Через десять хвилин машина виїхала за межі міста. Обабіч дороги зеленів ліс, стрункі високі сосни виступали іноді з нього, як поодинокі фігури.

Очі Ніка відпочивали на зелені, що проносилася повз машину. Це був абсолютно інший світ, справжній світ, у якому все було наповнене життям, – і люди, і земля, і навіть відра біля бровки дороги. Ні, випадок – бог життя! Це точно. Цю приказку Нік «узяв на пам’ять» у приятеля Олекси, загиблого під час першого відрядження. Діло було в Заїрі, в їхній групі прилетіли двадцять троє людей, а повернулися одинадцятеро. Теж – випадкова річ. Групу розділили на дві – потрібно було провести переговори про постачання зброї з двома групами повстанців. Олекса поїхав перекладачем у першому мікроавтобусі, Нік – у другому. Потім повідомили, що перший мікроавтобус підірвався на протитанковій міні. Ось і вся історія. Випадок – бог життя.

Ліворуч з’явилась акуратна двометрова зелена огорожа. Шофер пригальмував і зупинився перед такими ж зеленими ворітьми, на яких було написано «26-й км».

– Ну як? – запитав Іван Львович, показуючи поглядом на дерев’яний фінський будиночок, до якого від дороги вела посипана гравієм стежина. – Тут раніше партбоси відпочивали, а тепер усе по-іншому. Ходімо!

У будинку було три кімнати, кухня та веранда. Показавши все Ніку, Іван Львович усівся на канапу і перевів подих.

– Ну от, тепер каструлька з водою на плиту для наших раків і пиво з холодильника, ать-два! – жартівливо сказав він після паузи.

Поки Іван Львович порався на кухні, Нік переніс свої дві валізи у спальню і квапливо перебирав речі, намагаючись згадати, куди він поклав заготовлений для Івана Львовича подарунок. Нарешті рука сама наткнулася на загорнутий у шматок шкіри старовинний турецький ятаган, куплений колись на самаркандському базарі.

Іван Львович повернувся з кухні з пивом і склянками. Нік зустрів його з блискучим витончено викривленим клинком у руках.

– Це вам! Спасибі, що витягнули нас звідти!

– Та ви що! – злякався Іван Львович. – Із Душанбе тягнули цей ніж? Вас же могли на будь-якому кордоні зняти з потяга і посадити! Про що ви думали?

– Це не ніж, це справжній ятаган… – стомлено мовив Нік. – Вибачте. Звичайно, не подумав. Але не хотілося залишати там. У контейнер не можна було – там митниця кожну ганчірку руками промацувала…

– Добре-добре, дякую! – Іван Львович наповнив склянки пивом. – Якщо пронесло, значить, удача на вашому боці. Дякую. На килим почеплю! Гарна річ. Я сам трохи засмиканий, вибачте. Думав, що за нами «хвіст» буде, але, слава богу, вчора пригода веселенька сталася, тепер усе СБУ на вухах стоїть. Їм не до нас. Уявляєте, на даху будівлі СБУ труп виявили! Хтось примудрився на рекламному дирижаблі його туди підняти, та ще й непомітно! Там камер штук двадцять навсібіч, тільки не в небо. А цей подаруночок просто з неба опустився. Петля на шиї, а другий кінець – до дирижабля! Такого ще не було. Труп теж, можна сказати, дуже шанований. Генерал у відставці, помічник президента з питань оборони…

– Навіщо старого вбивати? – Нік знизав плечима.

– Який же старий! Йому тільки сорок сім років, із ранніх. Устиг і в ДБ послужити, потім у Міноборони, а там рік із папірцями – за три у строю! Гаразд, спасибі йому за наше спокійне прибуття!

Вони поцокалися склянками з пивом.

– Раки вже червоніють! – Іван Львович кивнув у бік відчинених дверей на кухню.

Через півгодини Нік залишився на самоті. Іван Львович ввічливо відкланявся, пообіцявши заїхати через кілька днів. Побажав хорошого відпочинку.

Нік випив іще одну пляшку «Подільського» пива – воно йому сподобалося. Потім вимився під душем і, закривши фіранкою віконце у спальні, влігся на широке ліжко. Поки засинав – йому вважалися ритмічні похитування вагона.

3

25 травня 1997 року.

Вечір видався красивий і густозоряний, і п’ятнадцять хвилин безлюдної дороги від станції метро до рідної багатоповерхівки Віктор Слуцький подолав водномить. Він і так, на відміну від більшості жителів невдовзі побудованого будинку, ходив цією дорогою без страху, завжди готовий або витягнути з кишені піджака своє новеньке посвідчення слідчого карного розшуку, або показати свою «тетешку», що висіла в кобурі під пахвою. Ні те ні інше застосовувати йому поки що не доводилося, ні на роботі, ні на цьому кілометровому відрізку дороги, що вилася повз будмайданчики до єдиного завершеного. Дивна логіка будівельників була Вікторові незрозуміла – чому треба починати з дальнього будинку, а не навпаки, з ближнього до метро? Але хто знає, можливо, почни вони з ближнього – довелося б Вікторові з дружиною і тримісячною донькою все ще тіснитися в ГВС – гуртожитку внутрішніх справ, як вони називали хрущовську п’ятиповерхівку, що загубилася серед сталінських будівель Печерська.

Тепер пішки на восьмий поверх і – вечеря! Ліфт іще не встановили, тож фізична підготовка новоселів була на висоті, якщо не брати до уваги двійко старих, котрі оселилися на дванадцятому поверсі.

Віктор за звичкою затримався на нижньому просвіті вузьких сходів, даючи очам звикнути до темряви, потім рвонув уперед, одночасно прислухаючись до звуків бетонного колодязя. Не тому, що чогось боявся. Просто він постійно забував удома маленький ліхтарик – чи є сенс узагалі носити його цілий день тільки заради того, щоб увімкнути ввечері, повертаючись темними сходами додому?

Він прислухáвся, щоб не зіткнутися на східцях із численними сусідами, серед яких більшість так само, як і він, користувалися на сходах вухами й очима, а зовсім не ліхтариком.

Іра, маленька фарбована блондинка, що на око здавалася підлітком, вийшла в коридор із донькою на руках, почувши, як скреготнув дверний замок.

– Масла купив? – запитала вона.

Віктор одразу знітився. Відчуття провини затьмарило ту легку радість, із якою він повертався додому. Він зітхнув, зрозумівши, що краще було б йому повернутися з маслом, аніж із цією радістю.

– Значить, картоплю наминатимеш без нічого, – спокійно мовила Іра.

Потім уважніше придивилася до чоловіка. Помітила застиглу, мовби приховану посмішку, з якою він зайшов у квартиру.

– Ти такий худий! Тобі треба сало їсти! – сказала примружившись.

Віктор роззувся.

– А сало є? – запитав він.

– У морозильнику.

– Ну так діставай, замість масла буде!

Уклавши доньку в коляску, вони сіли на кухні вечеряти. Заїдати салом варену картоплю було не так уже й приємно, але Віктор мовчки жував і те й інше по черзі, думаючи, що куди смачніше було б насмажити картоплі з дрібно нарізаним салом. Але це вже іншим разом. Зараз він вирішив промовчати – все-таки це він забув купити масла.

Знову на його обличчі виникла легка вдоволена усмішка, і дружина насторожилася.

– Що там у тебе? Розповідай! – вона дивилася йому просто у вічі.

– Справу дали! – признався нарешті Віктор. – Справжню!

– А пайок коли дадуть? – запитала Іра.

Віктор зітхнув.

– Тобі тільки пайок, а на все інше начхати. Завтра пайок. До речі, там і масло буде, кілограм.

– А ще що?

– Гречка, згущене молоко, рибні консерви, оселедець. Усе як завжди.

Декілька хвилин вони їли мовчки, потім дружина, відчувши себе цього разу винуватою, по-собачому заглянула у вічі Віктору.

– Так що там за справу тобі дали?

– Убивство, – з гордістю відповів він.

– О господи! – видихнула Іра. – Ти ж ніколи таким не займався! Це небезпечно?

– Це чудово! Якщо розкопаю – цінний подарунок, звання, більше грошей. Розумієш?

– А кого вбили?

– Ще не знаю, завтра вранці отримую папери. Мене тільки ввечері повідомили.

Іра кивнула. Вона подивилася на чоловіка з любов’ю та жалістю. Важко їй було уявити, що такому щуплому, непоказному, але такому любому чоловікові доручили розслідувати справжнє вбивство. Он у кіно ті, що за вбивцями ганяються, завжди міцні, накачані, високі або кремезні. А в житті, виходить, усе не так. Остання думка їй сподобалась, і вона повторила подумки: «А в житті усе не так!»

З кімнати долинув дитячий плач.

Іра спохопилася.

– Постав чайник, а я поки що її погодую.

* * *

– Скільки у тебе справ задіяно? – запитав уранці Віктора шеф.

– Двадцять сім.

– Що-небудь серйозне є?

– Сім пограбувань у ліфті, чотири квартирні крадіжки, підпал комерційного кіоску, решта – дрібниці.

– Завтра отримуємо стажистів із вищої школи міліції, передаси все їм. П’ятеро прибуде, можеш одного вибрати собі в помічники.

Віктор стояв перед столом, заваленим паперами, за яким сидів у офісному кріслі-крутилці Леонід Іванович, він же майор Крисько, він же між своїми – Щур, проте з повагою і майже з любов’ю.

Майор у п’ятдесят п’ять – і до скону майор. Іншими словами, з породи вічних майорів, яким абсолютно наплювати на своє майбутнє. У Леоніда Івановича його зневага щодо майбутнього виявлялась у постійній скуйовдженості, та й голився він нерегулярно. Важко сказати, стежив би він за собою краще, якби отримав підполковника. Скоріше за все, ні. У цьому віці вже не зраджують звичок або їх відсутність.

– Ну, гаразд, тримай справу, проглянь, потім зайдеш до мене! – сказав він утомленим голосом і кивнув Вікторові на двері.

З текою в руках Віктор зайшов у свій кабінетик із тріснутою шибкою, через яку у вітряну погоду вривався потужний протяг. У кабінеті всівся за свій стіл. Кинув погляд на два порожні столи, що стояли під стіною. Хазяїн одного з них уже ніколи сюди не зайде – нині сам під слідством. Другий – у відрядженні. Отже, можна спокійно посидіти в тиші, зосередитися.

Справа починалася з декількох фотознімків трупа з явно передавленою канатом або мотузком шиєю. Розглянувши знімки, Віктор заглибився в супровідні документи.

Поступово до нього дійшло, що він уже чув дещо про цей випадок від свого приятеля Дмитра Ракіна, що перейшов у спецвідділ «Ф». Учора вранці Дмитро забігав до них на п’ять хвилин – була в нього якась справа до шефа. Потім, вийшовши від Щура у хорошому настрої, він і сказав Віктору, що зараз усе СБУ на вухах: якийсь відставний генерал, радник президента, вирушив у «посмертне» самотнє повітроплавання. Віктор уже не пам’ятав точно слів Дмитра. Можливо, він сказав не «вирушив», а «відправили»? Учора це значення не мало, а сьогодні все змінилося.

Відклавши папери, Віктор спробував згадати слово в слово те, що говорив учора Дмитро.

У двері кабінету постукали.

– Відчинено! – крикнув Віктор. Увійшов шеф.

– Ну як, ознайомився?

– Ще ні, – зізнався Віктор. Шеф пройшов до його столу, узяв з-за іншого столу стілець, усівся навпроти.

– Що, невже ніяких питань немає? – запитав заклопотано.

– Я ще не дочитав, Леоніде Івановичу.

– Дивно. А по ходу читання питань хіба не виникало? А в мене виникли.

– До мене? – здивувався Віктор.

– Ні, до когось третього. До того, хто вирішив цю справу сюди відфутболити… У тебе тут кип’ятильник є?

Віктор кивнув.

– Зроби чаю і давай разом поміркуємо.

За чаєм в основному міркував майор. Щоправда, міркував він дуже допитливо й увесь час дивився у вічі Віктору.

– По-перше, справа занадто свіжа, щоб готувати її в розряд безперспективних. По-друге – урядовий труп. Тут, за логікою речей, має бути ціла бригада з важняком на чолі. А що ми маємо? Справу з СБУ передають у наш район! Формально причина є – гірка, з якої злетів генерал на дирижаблі, розташована в нашому районі. Приземлився, щоправда, він у сусідньому. Але це значення не має. Газети про справу ще нічого не написали, навіть некролога. Значить, хтось інформацію прикрив. Це й нам сигнал – нікому з журналістів про справу говорити не варто. Зрозуміло?

Віктор кивнув.

– Ну а тепер подумай сам: чому наказали справу передати тобі?

– Особисто мені? – здивувався Віктор.

– Так, подзвонили і назвали твоє прізвище. У тебе що, зв’язки великі?

Віктор замислився.

– Але ж у таких справах зв’язки зазвичай використовують, щоб усього цього спекатися.

– Може, Дмитро? – мовив уголос Віктор.

– Що?

– Може, Дмитро Ракін мене порадив? Він же після переходу в спецвідділ до нас кілька разів заглядав…

Віктор утупився у вічі майорові, немов чекав зараз же отримати тверду відповідь на своє припущення.

– Ти ж із ним дружив, – кивнув Леонід Іванович. – Ось знайди його і розпитай. Принаймні запитай, як краще все робити… Гаразд, засидівся я у тебе. Дочитай справу, потім можеш до мене зайти.

Віктор знову залишився на самоті. Майор уміло і безжально зруйнував його фантазії відносно причин і наслідків появи у нього у провадженні справи про «літаючого» генерала. Тепер стало сумно. Із зовсім уже іншим почуттям Віктор розкрив теку. Утупився у надрукований на машинці текст. Читати не хотілось, і Віктор повернувся до фотографій. Розклав їх перед собою на столі. Відкинувся на спинку стільця і, повернувши голову, кинув погляд у вікно, у квадрат сірого міського пейзажу, по якому діагоналлю проходила тріщина.

4

Ранній золотавий ранок повернув Ніка на декілька хвилин у дитинство – сонячні промені пронизували наскрізь легку фіранку на вікні спальні та своїм теплом ніжили шкіру на обличчі, торкалися повік. Ще не розплющивши очей, він примружився і згадав, точніше, навіть не сам згадав, а шкіра, обличчя згадали уранішнє тепло сонячних променів, що будило його в хатинці бабусі під Житомиром. Там його ліжко стояло просто під вікном – так само, як і тут.

Він підніс руку, затуляючи очі від яскравого сонячного світла. Відчув на зап’ястку холодний метал – забув увечері зняти годинник. Ну що ж, дуже до речі. Поглянув на циферблат. Пів на сьому. Навкруги – санаторна тиша.

Нік підвівся, прийняв душ, поголився. Заглянув у дбайливо заповнений чужими руками холодильник – сир, ковбаса, овочі, в дверцятах із внутрішнього боку – три яйця. Якраз на хорошу яєчню. Подумав про Таню з Володькою. Як вони там зараз? Що їдять? З отриманих за квартиру шести тисяч зелених він залишив їм одну тисячу, але просив бути економнішими. Гроші їм будуть потрібніші тут.

Поснідавши, одягнувся і вийшов. Запам’ятавши свій будиночок, прогулявся по стежинах і доріжках, забрів випадково до воріт, біля яких дрімав, сидячи на стільці, солдатик без зброї.

Те, що солдат був без зброї, якось особливо порадувало Ніка. Мирна країна – Україна. У Таджикистані такого бути не могло. Недаремно він сюди приїхав.

Помилувавшись сонливим солдатиком, він розвернувся і попрямував у протилежний бік. Вийшов до невеликої кручі, з якої відкрився чудовий краєвид: звивиста річка, верби над водою, качки.

Подивившись навсібіч, помітив праворуч сходинки вниз. Спустився біля маленького понтона, до якого було прив’язано декілька човнів. Уздовж берега бігла стежина. Нік повільно прогулювався по ній, насолоджуючись свіжістю вранішнього річкового повітря. Вийшов до огорожі з металевої сітки і, на свій подив, побачив у ній величезну дірку, саме там, де огорожа перетинала стежину. Знову далеким пострілом пам’ять винесла на поверхню зовсім іншу огорожу – з колючого дроту. Таджицька огорожа, в якій будь-яка дірка могла нести раптову смерть.

Нагнувшись, він проліз крізь дірку і продовжив свій шлях.

Зупинився, побачивши на березі рибалку – високого чоловіка у ватнику та спортивних штанях із капшуками на колінах. Перевів погляд на річку перед рибалкою. Знайшов нерухомий поплавець. Підійшов ближче.

– Клює? – запитав неголосно.

– Клює, тільки ліниво, – відповів, обернувшись, рибалка. Ніку раптом захотілося просто поговорити. Про що завгодно. Про рибу, про погоду, про життя.

– Ви місцевий? – запитав він рибалку.

– Еге ж, тут нагорі живу.

– А я тільки вчора приїхав…

– Відпочиваєте?

– Атож. Тут поруч, у будиночку. Ви не знаєте, де поблизу магазини?

Рибалка всміхнувся.

– Навіщо вам магазини, якщо ви сюди приїхали? Гастроном у вас там на території є. Ще кілька магазинів – у Кончі-Заспі, двадцять хвилин пішки. Ви що, не з Києва?

– Ні, з Таджикистану. Сім’я ще в Саратові, а я поки що сам приїхав. Розгледітися потрібно, квартиру підібрати. Скільки в Києві квартири коштують?

– По-різному. Однокімнатні – від десяти тисяч доларів.

– Скільки? – здивувався Нік, і на його обличчі несподівано з’явилася розгубленість. – Чому так дорого? Я он свою трикімнатну в Душанбе за шість тисяч продав.

Рибалка подивився на Ніка зі співчуттям.

– А ви що, не дізнавались, які тут ціни? Так, навмання приїхали?

Нік мовчав. Він раптом зрозумів, що і місцевих грошей у нього немає. Тільки квартирні долари. Він і запитати у Івана Львовича не додумався про гроші, хоча той іще в Душанбе обіцяв «підйомні» на облаштування.

– Може, кави хочете? – несподівано запропонував рибалка. – Клювання вже не буде, ходімо до нас…

Поки рибалка змотував снасті, Нік думав про квартиру. Всі його плани на майбутнє в новій країні були передусім пов’язані з добротним житлом. І раптом абсолютно незнайомий чоловік розбив його плани вщент. Зруйнував усе до решти, а тепер кличе випити з ним кави.

«Але ж це правда, – думав Нік. – Те, що він говорить. Чого йому мене обманювати? Значить, стільки квартири тут і коштують».

Адже він там, у Душанбе, запитував у Івана Львовича про квартири, про ціни.

«Не турбуйся! – сказав тоді Іван Львович. – Усе по кишені». По якій кишені? По чиїй?

– Ну так що, вип’єте кавусі? – Рибалка повторив своє запитання, вже тримаючи в руках бідончик зі спійманим рибним дріб’язком і вудку.

– Спасибі. Вип’ю.

Вони піднялися по стежині на пагорб. Увійшли до хвіртки. Пройшли повз старий масивний двоповерховий будинок.

– Тут моя теща живе, – кивнув на будинок рибалка. – А я собі он побудував.

Метрів за вісімдесят попереду виріс цегляний триповерховий красень-будинок.

Нік відразу виповнився заздрістю й пошаною до цього чоловіка.

– Що, самі побудували? – перепитав.

– В основному сам. Іноді брав на допомогу то сина, то дядьків із ближніх сіл.

– Так ви будівельник?

– Я? – Рибалка посміхнувся. – Ні, я – письменник. Це письменницьке селище, ну як Передєлкіно під Москвою…

– У мене в роду теж письменник був. По батьківській лінії. Я до пуття з родацтвом так і не розібрався. Сергєєв-Ценський.

– Та ну! Значить, не даремно вас сюди занесло! Він же, здається, в Криму жив, на Україні!

Зайшли в будинок. Відразу потрапили до просторої кухні зі старовинним шкіряним диваном із роздутим пружинним сидінням і високою дерев’яною спинкою, що закінчувалася дзеркалом.

Перед диваном стояв довгий сосновий стіл.

– Сідайте! – кивнув рибалка. – Я зараз.

Нік усівся, провів долонею по гладенькій стільниці.

– Це теж моя робота, – озирнувшись сказав рибалка.

Він запалив плиту. Задзижчала кавомолка в його руках. По дерев’яних сходах спустилася сонна жінка в нічній сорочці. Спустилася, втупилася розгубленим поглядом у Ніка, потім у хазяїна.

– Валю, ти що, не сам? Ой! – Вона хутко подалася нагору і хвилин через п’ять спустилася вже в халаті.

– Це моя дружина – Світлана. А я – Валентин.

– Нік, – відрекомендувався гість. – Даруйте, я не хотів вас обтяжувати.

– Я його на каву покликав, – пояснив Валентин своїй дружині. – З Душанбе приїхав…

– Мені теж кави, – попрохала Світлана.

«Красива жінка», – подумав Нік, дивлячись на дружину Валентина. Витончена, висока, великоока. Щось аристократичне в ній є.

Згадав про свою Таню. Вона теж була вродлива, але її краса була приземлена, селянська. Це не гірше і не краще. Це просто дві різні краси…

Потім вони сиділи за сосновим столом. Світлана пила каву й терла очі. Позіхала.

– Ми учора лягли пізно, – пояснив Валентин. – Друзі з Києва приїжджали. До другої сиділи, пили. Я, коли вип’ю, прокидаюсь о п’ятій – о пів на шосту. І все. Тому – відразу на річку з вудкою.

– Скільки сьогодні наловив? – поцікавилась дружина.

– Сім краснопірок.

Вона посміхнулася.

Там же Нік і поснідав удруге, після чого відчув, що засидівся в хлібосольному будинку. Пора і честь знати.

– Ви ще приходьте, якщо нудно буде, – сказав на прощання Валентин.

5

На порозі будиночка Ніка зустрів схвильований Іван Львович.

– Я вже думав, щось сталося, – кинувся він, забувши привітатися. – Стукаю-стукаю, а ніхто не відчиняє. Думаю, не може ж людина так міцно спати…

– А я думав, що ви тільки через кілька днів приїдете! – сказав Нік, дістаючи з кишені ключа.

– Я теж так думав, але обставини… Іноді вони змінюються занадто швидко. Головне – встигати реагувати. Я зараз чайник поставлю, а ви сядьте за стіл і спробуйте зосередитись. У нас буде дуже серйозна розмова…

Нік слухняно пройшов у вітальню, всівся за стіл.

– Хтось із колег під мене копає, – Іван Львович всівся навпроти. – Отож я сьогодні без шофера, своїм ходом. Удома «жучка» знайшов на кухні, за батареєю. Ви, я сподіваюся, тут ні з ким не знайомилися?

– Ні, – відповів Нік і відчув себе «по-офіцерськи» незручно, злукавивши.

– І не треба. Мабуть, справи тепер підуть швидше. Нам потрібно поспішати… Коротше, відпочити після дороги вам не вдасться…

З кухні донеслося шипіння чайника. Іван Львович немов спохватився, швидко вибрався з-за столу. Повернувся з чаєм.

Нік помітив, як у полковника тремтять руки. «Старість або нерви», – співчутливо подумав він.

– Отже… – Іван Львович перевів подих, знову влаштувавшись на стільці. Ковтнув чаю, обпікся, відставив чашку вбік. – Ми, чесно кажучи, не збиралися відразу вводити вас у курс справ. Принаймні повністю. Але доведеться. Річ у тім, що наш колишній КДБ стоїть на порозі реформ, які дуже багатьом не подобаються. Але головне – у нас є згода президента і декількох важливих людей нагорі. Реформа перша і найважливіша – це створення Федерального бюро за принципом американського ФБР. Власне, нам необхідно мати дві служби замість однієї, щоб легше було контролювати лояльність і цілковиту підзвітність урядові обох служб. Парламент зарубав наші офіційні спроби створити ФБУ – їм це невигідно. Багато голів просто полетять, адже у СБУ є компромат на сотні й тисячі людей, але доки вони монополісти – то можуть просто використовувати компромат у своїх інтересах, вважаючи, що їх інтереси і є інтересами держави. Подвійної монополії на компромат не буває, а враховуючи, що ФБУ з’явиться ніби зсередини СБУ, ця монополія природним чином зруйнується. Розумієте?

Нік кивнув.

– У чому тепер проблема? – вів далі Іван Львович. – У тому, що для створення ФБУ просто немає коштів. Дуже смішно але, на жаль, занадто серйозно, щоб ставитися до цього з гумором. Я – кадебіст старої школи, і мені, повірте, боляче дивитись, як засмічуються наші лави. Приходять люди з вулиці без усяких принципів. У кращому разі – сподіваючись на кар’єру, в гіршому – розраховуючи на використання даху ДБ з корисливою метою. Якщо наші плани здійсняться, то відмінність між чистотою рядів ФБУ і СБУ буде така ж, як раніше між КДБ і міліцією. І відповідно можна буде гарантувати безпеку державних інтересів. Ви гадаєте, що раніше можна було зробити замах на прем’єр-міністра й залишитися безкарним? Чи розстріляти в аеропорту депутата і спокійно поїхати на машині? Ні. Такого раніше бути не могло.

Іван Львович підніс чашку до губ, подмухав на чай, зробив ковток.

– Усе, що я вам зараз говорю, має залишитися суворо між нами. Не тільки тому, що ми вас уже вважаємо нашим співробітником. Володіти цією інформацією просто небезпечно – вона набагато сильніша за вас і за мене. Вона може вбити миттєво. Сподіваюся, ви розумієте. Державні інтереси – über alles – понад усе. Можна сказати, що їм усе людське – чуже. Для сантиментів і емоцій просто немає місця. Тут служба, творче, але в той же час механічне виконання завдань, якнайточніший розрахунок, цілковите презирство до будь-яких сумнівів. Ці правила діють в усіх службах світу, і ми тут не виняток. Тепер про кошти, яких немає. Ви, напевно, знаєте, що сталось із спільною радянською власністю за кордоном. Її забрала Росія. Оголосила себе правонаступницею великого і неподільного. Але був іще один великий і неподільний, який мав іще більшу кількість власності та вкладень за кордоном – КДБ. Про цю власність ніхто нічого не чув. Декілька моїх колег із різних колишніх республік намагалися порушити це питання на офіційному рівні, й у результаті я навіть не зміг поїхати на їх похорони. Мені просто «не порадили» їхати. Справа делікатна, і на державному рівні ніхто нею займатися не хоче. Хоча, за найскромнішими підрахунками, на долю СБУ, якби цю власність ділили по-чесному, а не «по-братськи», припало б не менше мільярда доларів. Думаю, вам важко уявити кількість нулів у цій сумі. Річ у тому, що в основному це «жива» власність: банки, фірми, заводи, навіть готелі – принаймні один із них у Швейцарії. Усе це створювалося на гроші з оперативного бюджету і потім уже розвивалося само собою, приносячи прибуток і навіть фінансуючи окремі операції. Якщо нам удасться отримати хоч би один відсоток од цієї суми – ми зможемо не лише розвернутись, але й почати по-справжньому працювати. На сьогодні я вас більше навантажувати не буду. Подумайте про почуте, проаналізуйте. Розслаблятися вам уже немає сенсу, попереду – робота.

– А яка саме робота буде в мене? – запитав Нік, задумливо жуючи губами.

– Про це пізніше. Може, у вас є інші питання, на які я зможу відповісти?

– Так, щодо квартири і моєї сім’ї. Коли вони зможуть приїхати?

– Гадаю, з цим потрібно почекати. По-перше, ви ж хочете, щоб у сім’ї була хороша квартира, а грошей у вас навряд чи вистачить на одну кімнату в комуналці…

– Але ви ж говорили, що квартира буде «по кишені»!

– Я ж не говорив, що по вашій кишені. По кишені ФБУ, коли ми почнемо працювати, тобто коли з’являться кошти. Поки що ви можете жити тут абсолютно безкоштовно.

– Але ж я відправив сюди контейнер із речами! Він скоро прийде.

– Нічого страшного. Нікуди він не подінеться. Полежить на митному складі місяць-другий. Ми навіть заплатимо за зберігання… Ну, я бачу, ви стомилися. Полежте, подумайте, а я піду прогуляюся. Повернуся годинки через три.

Нік залишився сам. Тиша, що повернулася в будинок після відходу Івана Львовича, здалася йому незатишною та тривожною. Майбутнє вкрилося туманом.

Обіцяна служба не лякала, ні. У пропозиції полковника він передусім відчув довіру до себе. Така довіра лестила. Лестив навіть сам той факт, що вибір полковника ліг саме на нього, і це збіглося з його спробами вибратися з жовтого Таджикистану. Тепер уже здавалося, що та зустріч на виході з Управління прикордонними військами не була випадковою. Тепер уже не вірилося, що випадковість може так багато змінити в житті. Засмучувала тільки непевність приїзду сім’ї, тривога за них. Як там вони живуть на дачі у рідні в Саратові? Що їдять? Що роблять? Чи згадують його? Чи чекають од нього звісток?

Звичайно, чекають. У цьому було б безглуздо сумніватися. Нік приліг на канапу. Заплющив очі. Подумав про те, що в липні йому виповниться сорок років. Добре б відсвяткувати разом із сім’єю. Може, доведеться злітати заради цього в Саратов? Адже ясно, що за півтора місяця питання з квартирою не вирішиться.

6

Із Дмитром Ракіним Віктор зустрівся навіть раніше, ніж збирався. Просто наткнувся на нього, вийшовши на вулицю подихати свіжим повітрям.

– Ти це куди в робочий час? – погрозливо-жартівливо запитав Дмитро замість вітання.

– Якраз тебе шукаю, – признався Віктор.

– Жартуєш! Навіщо я тобі потрібен?

– Не жартую, – абсолютно серйозно мовив Віктор, і посмішка на обличчі приятеля та колишнього колеги зникла за стуленими тонкими губами.

– Ну, якщо не жартуєш, підемо де-небудь сядемо! – запропонував Дмитро.

Вони мовчки дійшли до підвального бару «Сивий кіт», спустилися сходинками. У барі було безлюдно, й навіть за стійкою ніхто не стояв у очікуванні клієнтів. Довелося Дмитрові дістати з кишені монетку й постукати по мармуровій стійці. На металевий цокіт виглянула миловидна дівчина з обличчям, переобтяженим косметикою.

Вони всілися за кутовий круглий столик із мармуровою стільницею. Мармур був такий холодний, що, доторкнувшись до нього, Віктор одразу відсмикнув руку. В барі було прохолодно, і прохолода ця дивно контрастувала із жарким сонцем на вулиці.

Немов на підтвердження цих відчуттів за стійкою закашлялась молода барменша.

– Ну, розповідай, – Дмитро спрямував лукавий погляд на Віктора.

– Що розповідати, ти напевно знаєш. Я справу отримав. Убивство…

– Вітаю! Є можливість відзначитись!

– Не впевнений, – задумливо мовив Віктор.

– Чому? – награно здивувався Дмитро. Віктор ковтнув кави.

– Розумієш, – сказав він. – Схоже, що хтось хоче мене підставити. У мене ж у провадженні тільки дрібниці були, а тут – убивство генерала, радника президента. І саме мені!..

Віктор подивився на Дмитра запитливим поглядом.

– Сам допер, чи Щур розтлумачив? – запитав після паузи Дмитро.

– Сам би допер, напевно, трохи пізніше… – признався Віктор. – Але що це змінює?

– Нічого не змінює, – кивнув Дмитро. – Ставки ті ж, коні теж.

Він дістав із нагрудної кишені сорочки пачку сигарет. Запалив.

– Це я тебе порадив, – неголосно, між двома затяжками мовив Дмитро. – Я тобі все поясню. Ні, мабуть, не все. Точніше – я всього і знати не можу.

Дмитро машинально «втоптав» недопалену сигарету в скляну попільничку і тут же дістав із пачки другу. Знову запалив.

Віктор допив каву. Сходив до стійки, взяв іще чашку.

Мовчання тривало хвилин п’ять.

– Так ти мені щось поясниш? – запитав нарешті Віктор.

– Авжеж, – отямився Дмитро і вм’яв у попільничку другу сигарету. – Справу перекинули тобі, щоб легше було відстежувати супутні процеси.

– Які процеси?

– Які йдуть зазвичай попутно зі слідством. Процеси тиску, втручання, підкидання анонімної інформації тощо. Ти не бійся, це нормальна робота, і якщо впораєшся – можеш опинитися зовсім у іншому місці, і кабінет у тебе буде теплий і без битих шибок. Ти справу вже читав?

– Так.

– Ну так уперед і з піснею!

– А ти впевнений, що цю справу можна буде довести до кінця?

– Це залежить від кінця, – сумно посміхнувся Дмитро. – Але ти не турбуйся, тебе в спокої не залишать, допомагатимуть, радитимуть. Сам усе зрозумієш! Коли що – телефонуй!

Віктор заховав візитку Дмитра в кишеню, кивнув замість «спасибі».

Після підвального бару було куди приємніше опинитися на сонячному боці вулиці.

– Тобі тут із міністерства дзвонили! – зустрів Віктора в райвідділі майор Крисько і підморгнув. – Тепер треба з тобою обережніше, адже ти шишкою зробився? Так?…

– Та ну вас! – Віктор спересердя махнув рукою. – Якою шишкою? Ще пощастить, якщо тільки шишками відбудуся від усього цього!

– Не бійся, цеглина на голову вже не впаде! Ти тепер на колесах!

– На яких?

– За годину приганятимуть, – Леонід Іванович кивнув із посмішечкою. – Укртрансбанк виділив МВС десять «мазд» як спонсорську допомогу. Одна – твоя! Ось тобі й демократія у дії. Воно і правда, навіщо генералам по дві «мазди». Негарно! Сам-то щось з’ясував? Чи так прогулювався?

– З’ясував, – видихнув Віктор. – Тепер…

– З’ясував, і добре, – перебив його майор. – А мені розповідати не потрібно. Це тобі виявлено високу довіру, а не мені… До речі, там у мене в кабінеті стажисти нудяться, ходімо, подивишся на них.

Стажисти – п’ятеро худорлявих хлопців у міліційній формі – здалися Віктору на одне обличчя. Усі блідуваті, прищуваті, насторожені. «Обличчя покоління», – подумав Віктор, придивляючись до них і намагаючись знайти особливі прикмети, завдяки яким можна було б хоч щось сказати про характер хлопців.

– Ну що, готові до служби? – бадьорим голосом запитав їх майор.

– Так точно, – трохи врізнобій і без ентузіазму відповіли вони.

Майор обернувся до Віктора і значущо посміхнувся.

– Лейтенант Слуцький проведе з вами бесіду і передасть вам справи. Потім із усіма питаннями звертатиметеся до мене. За безглузді питання каратиму позбавленням пайка! Все!

Майор іще раз посміхнувся Віктору й вийшов, залишивши його зі стажистами у своєму кабінеті.

Віктор розгубився. Він глитнув слину, гарячково думаючи, що за бесіду проводити з цими новачками.

– Зараз я принесу справи, – мовив Віктор і рвонув услід за майором, залишивши стажистів чекати обіцяної бесіди.

– Леоніде Івановичу, про що мені з ними розмовляти? – запитав він, наздогнавши майора. – Ви ж нічого не говорили!

– Належить провести бесіду! Не мені ж, старому цинікові, говорити їм про кришталеву чесність, порядність, обов’язок. Накидай їм декілька гасел, передай справи і визначся: кого візьмеш у помічники. Тільки особливо на допомогу такого помічника не розраховуй. Хіба що каву зварить або за пивом збігає. Йди!

Із бесідою Віктор уклався в три хвилини. Судячи з того, як стажисти його слухали, говорити довше не мало сенсу. Потім він розклав на столі справи. Узяв папір із прізвищами стажистів. Поліщук, Петров, Плачинда, Ковінько, Іванов. Кожен отримав по декілька тек зі справами.

– Питання є? – запитав Віктор.

– Так, на квартоблік де можна стати? – запитав один із них, але з того, як усі п’ятеро втупились у Віктора, він зрозумів, що питання спільне.

– Це до майора! – спокійно сказав Віктор. – Кабінети вам виділили?

– Один на всіх, – відповів хтось.

– Ідіть, починайте працювати.

Залишившись на самоті в кабінеті майора, Віктор підійшов до вікна. З висоти другого поверху місто здавалося напрочуд мирним і зеленим. З вулиці долинали крики дітвори. Літо було у розпалі, і нехай за календарем воно тільки-тільки починалося, йому, літу, на календар було наплювати.

– Ну що, кого береш у помічники? – почувся із-за спини голос майора.

– Поки що нікóго, – обернувся Віктор. – Придивлюся…

– Я там наказав, щоб із твого кабінету зайві столи прибрали… Хвилин через двадцять привезуть результати розтину, так що нікуди не йди!

– Розтину?

– Еге ж, а ти що, думаєш, що мертвих генералів не розтинають? Іди до себе, а то пригрівся в моєму кабінеті!

Тон майора був жартівливий, але в його жартівливості відчувалася втома.

Віктор поспішно вийшов.

Усівшись за своїм столом, розкрив теку і, перегорнувши фотознімки, знову втупився в машинописний текст.

«Броницький Вадим Олександрович, 1950 року народження, народився в с. Хрести Донецької області. Одружений, має одного сина. Адреса: Київ, вул. Суворова, 26, кв. 133».

Уважно перечитавши вступний текст, Віктор, на свій подив, помітив, що ніде не згадувалося про службу і місце роботи покійного. Поки думав, дивлячись крізь тріснуту шибку на забарвлене яскравим сонцем листя дерев, на столі хрипко дзвякнув телефон.

– Зайди до мене, – попросив майор.

Віктор зайшов.

Чоловік у цивільному, що відрекомендувався Кудряшовим, простягнув Віктору прозору поліетиленову теку з паперами та ключі від машини.

– Тільки поспішати не треба, а то машина потужна, не впораєтеся, – сказав чоловік у цивільному. – Ви ж тільки «запорожець» водили?

– Так.

Чоловік у цивільному кивнув, потім зиркнув на майора, що сидів за своїм столом, і вийшов. Леонід Іванович розвів руками.

– Працюй! – сказав він. – Висока довіра вимагає обережності! Головне – не поспішати!

А за тріснутою шибкою наближався ранній вечір. Віктор закип’ятив собі чаю. Прочитав результати розтину – смерть від серцевого нападу. Знизав плечима. З таким папірцем справу можна перевести під іншу статтю – злісне хуліганство. Наруга над трупом… Якось усе це мало дивний вигляд: людина сама померла, хтось її підібрав, прив’язав за шию до рекламного дирижабля і відправив у небо…

Зверху на результаті розтину стояв номер телефону й адреса лабораторії судмедекспертизи. Підпис судмедексперта не читався – таку карлючку могла поставити людина з будь-яким прізвищем.

Важко зітхнувши, Віктор подивився на годинник – пів на сьому. У лабораторії вже нікого немає, і на його питання, мабуть, до завтра не дадуть відповідь. Він склав усі папери у теку, взяв ключі від машини.

Червона «мазда» стояла ліворуч од входу. Біля неї прогулювався сержант із «калашниковим» – охорона райвідділу.

– Нічого машинка! – схвально сказав він Віктору, що відмикав дверцята ключем. – У вас же центральний замок! – додав він придивившись.

Із виглядом знавця він узяв у Віктора ключі, показав на дві кнопки брелока-дистанційки. Натиснув кілька разів, із посмішкою спостерігаючи, як слухняно клацає машина дверними замками. Потім повернув ключі Віктору.

У салоні пахло дезодорантом. Віктор вів машину обережно, уважно стежачи в обидва дзеркала заднього огляду. Кілька разів йому сигналили знервовані його повільною їздою іномарки, але це не змусило його їхати швидше.

На Південному мосту він прилаштувався в хвіст такого ж повільного «фольксвагена» і неспішно покотив за ним зі швидкістю шістдесят кілометрів за годину.

Раптом сторонній звук змусив його сіпнутися. М’яка телефонна трель долинала з ніші під магнітолою. Віктор засунув туди руку й витягнув мобільний телефон. Потримав перед собою, розглядаючи його та слухаючи трель, що повторювалась. Інтуїція підказала натиснути на зелену кнопочку.

– Ну як машина? – запитав незнайомий чоловічий голос.

– Клас, – відповів Віктор. – А хто це?

– Георгій. Георгій Георгійович, але ми будемо на ти. Так простіше. Я подзвонив тільки познайомитися, пора вже. Фільми про американських полісменів полюбляєш?

– Так.

– Там вони завжди удвох працюють. У «Міцному горішку» і в інших. Напарники. Я буду твоїм напарником…

– Коли? – приголомшено запитав Віктор.

– Уже, – відповів чоловічий голос. – Так що звикай до думки, що ти не сам. Тобі ж легше буде. І безпечніше. Зрозумів?

– Не зовсім…

– Це не страшно. Мій мобільний – 240-80-90. Запам’ятай. До речі, папери про розтин уже прочитав?

– Так.

– Я б тобі радив завтра під’їхати туди й поговорити з експертом…

– Я й так збирався.

– Молодець! Світла голова! – мовив чоловічий голос. – Телефон у машині не залишай! Бувай!

Під’їхавши до будинку, Віктор згадав, що не взяв на роботі пайок. Настрій одразу упав. Хоч час і не пізній, але госпвідділ уже на замку, і ніхто йому не видасть в обмін на підпис обіцяний кульок із продуктами.

7

Іван Львович повернувся пізніше, ніж обіцяв. Сказав, що зустрів знайомого й засидівся з ним у барі. Виявляється, бар був зовсім поряд. Згадка про бар підштовхнула Ніка до питання про гроші.

– Звичайно, звичайно. Ось! Я просто забув, – Іван Львович витягнув із внутрішньої кишені піджака конверт і простягнув Ніку. – Тут двісті гривень. На перших порах. Не соромтеся, витрачайте. Власне, чом би нам із вами не повернутися до бару? Я пригощаю! Тільки буквально два слова спочатку. По-перше, якщо ви боїтеся роботи, яку я вам запропонував, можна зробити крок назад. Тобто вам доведеться повернутися в Саратов і далі вирішувати свою долю самостійно. Це, звичайно, вас не звільняє від відповідальності за володіння отриманою інформацією…

– Ні, ні, я згоден… – поспішно вставив Нік, надягаючи піджак.

Іван Львович усміхнувся.

– Я знаю, що ви згодні. Мені важливо знати, що ви ТВЕРДО згодні, а не вимушено. Від цього ж залежить результат роботи… Ну, тоді ходімо!

На вулиці було ще світло. Сонце, що сховалося за горизонт, усе ще підсвічувало звідти небо, але білий ріжок місяця вже висів на нім, очікуючи приходу темряви. Ще трохи, і він пожовкне, сповістивши вечір.

Вони йшли неспішно по безлюдній доріжці.

– Тут що, майже ніхто не відпочиває? – здивувався вголос Нік.

– Чому ж. Відпочивають. Просто це місце не для масового відпочинку.

Бар розташовувався в будиночку з відкритою терасою над обривом.

– Горілка? Пиво? Вино? – запитав Іван Львович. У внутрішньому залі нікого, крім молоденького бармена, не було. Тільки на терасі сиділи декілька людей.

– Горілку, – сказав Нік.

– Два по сто «Княжого келиха», пляшку талої води та наріжте лимон.

– Сідайте, я принесу, – бармен послужливо всміхнувся і поправив метелика на білій сорочці.

Нік і полковник вийшли на терасу і всілися за вільний столик. Ніхто з відвідувачів не звернув на них уваги.

Свіже річкове повітря оживило Ніка. Він роззирнувся на всі боки. Подумав, що зможе сюди заходити і сам – приємне місце.

Підійшов бармен із тацею, виставив усе на столик і безшумно віддалився, немов його спеціально навчали бути безшумним.

– Ну, – Іван Львович підняв широку низьку скляночку з горілкою. – За удачу. За нашу спільну удачу!

Нік випив усе залпом. Тільки потім помітив, що полковник відпив навряд чи чверть.

Мабуть, на обличчя Ніка набіг винуватий вираз, тому що полковник усміхнувся, махнув рукою. Потім підвівся з-за столу.

– Нічого-нічого, – сказав він. – Я зараз іще замовлю.

Місяць уже пожовк і висів просто над терасою. Прийшла ще одна пара відвідувачів, але вони з келихами в руках стали біля бортика й дивилися тепер на річку. Атмосфера була сповнена романтики.

– Привезете дружину, приведете сюди, теж ось так постоїте, – кивнув на них Іван Львович. – Дуже душевно. Мені, старому, вже не до місячного сяйва. Хоча по сто грамів я ще можу.

Нік підніс свою склянку до рота, відпив небагато. І раптом неголосна трель продзвеніла десь зовсім поряд. Він озирнувся на всі боки, не розуміючи, звідки вона долинає. Потім побачив, як Іван Львович дістав із кишені мобільний телефон, підніс до вуха. Сказав у трубку «зараз» і, підвівшись, одійшов убік.

– Так, слухаю… так… – долинав до Ніка голос полковника. – Добре… зараз двадцять одна сорок п’ять. Зрозумів.

Повернувшись за стіл, Іван Львович насамперед кинув собі в рот кружальце лимона. Потім заховав мобільний у бокову кишеню. Зробив ковток горілки і тільки після цього подивився на Ніка.

– Оберти набираються, – мовив він якось утомлено. – Куди поспішати? Ця молодь, за нею не вженешся! Гаразд. Через півгодини поїдемо в місто.

– Навіщо? – запитав Нік і тут же отримав у відповідь суворий і холодний погляд, що наче промовляв: «Накази не обговорюють».

Полковник подивився на годинник. Кинув собі в рот іще одне кружальце лимона.

– Ти кіно любиш? – запитав він раптом більш-менш доброзичливо.

– Люблю.

– Ну так побачиш.

8

Темно-синій «БМВ» віз їх безлюдними вулицями Києва. Шофер поспішав, мчав стрілою на жовте, а іноді вже й на червоне світло.

Вони вискочили до філармонії й покотилися вниз по Володимирському узвозу.

Зупинилися в якомусь подільському провулку.

– Чекай тут, – наказав шоферові Іван Львович. Вуличні ліхтарі не світили, і тільки віконне жовте сяйво зрідка падало на нерівний асфальт провулка.

– Швидше, швидше! – квапив Ніка полковник. Вони повернули за ріг.

Метрів за сто попереду стояв вантажний мікроавтобус. По тому, як цілеспрямовано попрямував до нього Іван Львович, Нік зрозумів, що вони вже прибули на місце.

На боковій стіні мікроавтобуса великим шрифтом було написано «Мюллер ЛТД – підвісні стелі».

Іван Львович підійшов до водійського віконця, кивнув комусь, потім одійшов до задніх дверей. Обернувся на Ніка, що стояв за п’ять метрів.

Дверці відкрилися, і вони швидко забралися всередину.

Усередині мікроавтобус більше нагадував телевізійну студію на колесах – три монітори, прилади з датчиками, тумблери, комп’ютерна клавіатура.

– Сідай, – полковник передав Ніку розкладний рибальський стільчик. – Сідай і дивися! – Він показав рукою на три підвішені монітори.

На одному Нік побачив коридор чиєїсь квартири. Звичайний коридор – із вішалкою на стіні, з дзеркалом, із внутрішнім боком вхідних дверей. Другий монітор показував простору кухню з круглим столом, величезним трикамерним холодильником та іншою розкішшю, яку Нік бачив до цього тільки в рідкісних західних журналах, що діставалися Душанбе. На третьому моніторі у кріслі-гойдалці сидів чоловік років п’ятдесяти. Щоправда, сидів він якось незручно, нерозслаблено. Придивившись, Нік зрозумів, що чоловік прив’язаний до крісла. Руки – до підлокітників, ноги – до переднього саночного вигину дерева. Брезентовий речовий пас прив’язував тіло до спинки крісла.

Нік озирнувся на полковника, але той уважно дивився на монітори. Окрім них, за моніторами стежив молодик років тридцяти, який їх і впустив усередину.

На лівому, «коридорному», моніторі відчинилися двері чи то з ванної, чи з туалету. У коридор вийшов невисокий хлопець у джинсах і футболці з якимсь написом. На плечі у нього бовталася сумка. Він постояв перед дзеркалом, розглядаючи себе, потім зосереджено всміхнувся і пішов назустріч камері, що передавала зображення на монітор. Зникнувши з коридора, він з’явився в кімнаті. Дістав із сумки касету, підійшов до музичного центру. Вставив її. Відійшов до прив’язаного до крісла-гойдалки чоловіка.

– Звук іде? – запитав Іван Львович, не відриваючись од монітора.

– Йде, – відповів молодик за пультом.

– Голосніше можеш зробити?

У салоні мікроавтобуса пролунало шипіння і на його фоні – ритмічні часті удари.

– Я не винен, – пролунав слабкий голос прив’язаного до крісла-гойдалки чоловіка. – Мене підставили.

– Усіх час від часу підставляють, – відповів хлопець, що стояв перед ним.

Потім він опустився навпочіпки. Розкрив свою сумку і витягнув із неї якийсь пристрій із наїжаченими дротами. До дротів приєднав іще якусь деталь, потім подивився на годинник і, засунувши пристрій під крісло, звівся на ноги. Озирнувся на музичний центр.

– Може, голосніше зробити? – запитав зв’язаного і, не чекаючи відповіді, підійшов і додав гучності.

Тепер часті ритмічні удари зазвучали сильніше.

– Що це? – запитав Нік.

– Запис сердечного ритму, – не обертаючись відповів Іван Львович.

Тим часом хлопець перейшов із «кімнатного» монітора в «кухонний». Дістав із холодильника ковбасу, нарізав хліба, зробив собі каву. Поводився абсолютно спокійно, як господар. Тільки час від часу поглядав на свій годинник.

Чоловік у кімнаті розхитував крісло-гойдалку. Мабуть, намагався звільнитись, але у нього нічого не виходило.

– Кава є? – запитав Іван Львович, стежачи за «кухонним» монітором.

Молодик за пультом нахилився й подав полковникові термос. Той налив собі, випив. Потім знову налив у пластмасову чашку-кришку і простягнув Ніку.

Їх погляди зустрілися, й Іван Львович, кивнувши на «кухонний» монітор, запитав:

– Ну як тобі кіно?

Нік знизав плечима. Він насправді мало що розумів у побаченому.

– Ти за хлопцем спостерігай, – сказав полковник. – Сергій Володимирович Сахно. Тридцять три роки. Цікавий тип. Із біографією. Теж колишній офіцер, сапер. Комісувався, коли його вагітна подруга загинула. Психіка нестійка. Йому підкинули винного в смерті подруги. Ось тобі й кіно.

– А що це за касета, яку він у магнітофон уставив?

– Запис серця дитини в череві матері. Тепер роблять. Мода. Фотографії за допомогою ультразвуку, запис ритму серця… У мій час у дитини, що народилася, відрізували пасемце волосся і зберігали в конверті на пам’ять, а тепер із новою технікою кожен божеволіє по-своєму! Стоп!

Іван Львович, сам себе зупинивши, втупився в «кухонний» монітор.

Сергій Сахно – тепер Нік уже знав, як звуть цього хлопця, – подивився укотре на годинник і, залишивши недоїдений бутерброд на столі, заспішив, зазбирався. Швидко заглянув у кімнату. Посміхнувся, побачивши полоненого, що гойдався у кріслі. Підійшов до музичного центру і ввімкнув касету на повну гучність.

Після цього вийшов у коридор і, ще раз подивившись на себе в дзеркало, попрямував до вхідних дверей.

Ніку раптом усе стало більш-менш зрозуміло. Зрозуміло було і те, що під кріслом-гойдалкою Сергій Сахно залишив вибуховий пристрій із годинниковим механізмом.

– Міну встигнуть знешкодити? – напружено запитав він, обернувшись до полковника.

– Навіщо? – здивувався той.

– Як навіщо? Він же загине! – Нік кивнув на «кімнатний» монітор.

– Так, – кивнув полковник. – Загине. Але нас тут немає, розумієш? Ми нічого цього не бачили. З іншого боку будинку стоїть інша машина з устаткуванням сильнішим – це вони за всім стежать, усе контролюють і дають усьому статись. А ми тільки підглядаємо. Ми вже своє підгледіли, і пора відпочивати.

Іван Львович кивнув молодикові за пультом. Монітори згасли. Шум, шипіння і ритмічні удари зникли. Стало незвично тихо, і тиша ця ввійшла до дисонансу із внутрішньою напругою Ніка.

Завівся мотор. Нік відчув, як мікроавтобус повільно поїхав, розвернувся, кудись повернув іще раз, зупинився.

– Ходімо! – наказав полковник, відчиняючи задні двері.

Перед ними стояв темно-синій «БМВ». Як тільки вони пересіли туди, мікроавтобус поїхав.

Машина мчала повз сплячі будинки великого міста. Світлофори блимали жовтим світлом, даючи нічному транспорту цілковиту свободу і не беручи на себе ніякої відповідальності за надання цієї свободи.

Нік сидів у пригніченому стані. В голові лунав запис частих ударів серця дитини, що не народилася. Перед очима зв’язаний полонений розхитував крісло-гойдалку, намагаючись, видно, перекинутися.

– Невже не можна було покарати його по-іншому? – запитав Нік.

– Кого?

– Зв’язаного…

– А за що його карати? Він нікого не вбивав.

Нік нерозуміюче втупився у вічі Івану Львовичу. М’яке світло в салоні машини створювало оманливу прозорість. Ніку було видно очі полковника, але не видно було зіниць.

– Його підставили… – вів далі після паузи Іван Львович. – Він помер зовсім з іншої причини. А Сергій Володимирович Сахно – просто сокира, якою виконують покарання. До речі, не проста сокира. Я тобі недаремно наказав спостерігати за ним уважніше. Ти з ним скоро зустрінешся.

– Навіщо?

– Тобі належить із ним не лише зустрітись, але й подружитися, хоча це, напевно, буде нелегко. Але початок у вас буде солідний. Ти його врятуєш од смерті. Завтра ввечері.

– Це що, буде підлаштовано?

– Ні, завтра ввечері він дійсно мусить померти. Він же одноразова сокира. Принаймні дехто так думає. А я не згоден. Я терпіти не можу нічого одноразового. Всі ці пластмасові виделки-ложки, картонні тарілки. Ні. Це не моє…

– А що буде потім, коли я його врятую? – поцікавився Нік.

– Почнеться робота. Його шукатимуть. Треба буде перебратися куди-небудь якомога далі, залягти, сховатися. Потім відходити все далі й далі звідси. І головне – тобі не засвітитися. Поки про тебе ніхто нічого не знає – ти в цілковитій безпеці…

Далі вони їхали мовчки. Повз них проносилося безживне байдуже місто. Потім і воно залишилося позаду – вони їхали повз приміські села, потім обабіч шосе побіг знайомий ліс. Зелені ворота з написом «26-й км» видалися чорними.

– Можеш спати до одинадцятої, – сказав на прощанні полковник.

9

Яскравий місяць за кухонним вікном осявав землю блідим тьмяним світлом. У цьому світлі недобудовані багатоповерхівки, що завмерли на ніч, здавалися руїнами війни, яка нещодавно закінчилася. З висоти восьмого поверху ця дивна панорама особливо вражала. За недобудованими вежами виднілося казкове нерухоме село, два озерця, що відбивали місячне світло, декілька самотніх вуличних ліхтарів.

Віктор сидів на кухні з вимкненим світлом – місяця вистачало, аби бачити, де в чайної чашки ручка, а для того, щоб роздумувати, світло було не потрібне.

У тиші квартири цокав тільки настінний годинник, який висів на кухні. Показував пів на третю ночі. Дружина і дочка спали. Спало місто за вікном і спало підім’яте містом село, назви якого Віктор не знав.

За останні два дні «знайомство» Віктора з покійним генералом у відставці Броницьким поглибилося. Правда, цьому поглибленню сприяло інше знайомство – абсолютно нормальне – із судмедекспертом на прізвище Ройтман. Після півгодинної розмови, під час якої Ройтман чомусь захищався, хоч на нього ніхто й не нападав, Віктор нарешті дізнався деякі додаткові відомості про труп генерала. Помер він, виявляється, скоріше за все, ввечері двадцятого травня, перед цим заздалегідь ситно і якісно повечерявши, запиваючи чимось міцним. Вечеряв у поспіху: шматки балику, салямі, млинці із червоною ікрою, погано прожовані, ще не встигли перетравитися, – все ще було в шлунку, коли він вирушив у політ. Канат на його шиї зав’язали, коли він уже був мертвим.

Причина смерті – інфаркт. Але, йдучи у відставку, генерал Броницький пройшов ретельну медкомісію і був визнаний повністю здоровим. Йому й було всього сорок сім років. Пив мало, захоплювався байдаркою та полюванням.

Після поїздки до судмедекспертизи Віктор відвідав удову Броницького. Делікатно посидів у неї на кухні. Тримала вона себе в руках, налила слідчому і собі по п’ятдесят коньяку, згадали покійного. Побідкалася, що ще не поховали його. «Тіло поки що не віддають. Сказали, що треба провести різні аналізи». Віктор пообіцяв прискорити проведення «аналізів».

Дружині Броницького було років сорок. Одягнена добре, по-домашньому. І відповідала на його запитання спокійно, наче була їхня розмова чимось абсолютно звичайним.

– Друзів у нього не було. Раніше, в штабі, були. А коли перейшов у радники – не стало. Дуже любив сина – Володьку. Він зараз у Англії, в коледжі навчається. Тільки-тільки відлетів, за два дні до цієї жахливої новини. Може, й добре, не потрібно йому ні похорону, ні розпитувань. Йому тільки вісімнадцять, він такий вразливий… Я спершу злякалась, у нього ж за навчання тільки на півроку наперед сплачено, але приходили тут колеги, пообіцяли за держрахунок до кінця навчального року все сплатити. Потім повернеться, тут доучуватиметься…

Зараз, серед спокійної київської ночі, згадуючи цю розмову, Віктор налічив принаймні ще п’ять запитань, які потрібно було задати. Дасть Бог, він із нею ще поговорить. Вона ніби сама йому допомагала – просто розповідала приблизно те, що мусило його цікавити. Тепер уже було зрозуміло, що її довгий монолог на жодне серйозне запитання, мабуть, і не відповів.

Навшпиньки Віктор пройшов у кімнату, вийшов на відчинений балкон. Перевірив, чи на місці машина. «Мазду» він тепер ставив під своїми вікнами. Так було спокійніше. Хоча від вікон до машини було добрячих двадцять з гаком вертикальних метрів.

Повернувшись на кухню, продовбав дві дірки в банці пайкового згущеного молока. Присмоктався за старою звичкою. Запив захололим чаєм.

З коридора долинула телефонна трель.

Віктор за три кроки підскочив до піджака, що висів на гачку, витягнув із бічної кишені мобільний телефон, натиснув зелену кнопку і, тільки повернувшись на кухню, підніс телефон до вуха.

– Алло! – прошепотів Віктор.

– Це я, Георгій. Привіт!

– Привіт, – приголомшено відповів Віктор.

– У мене безсоння, ось вирішив дзвякнути. Як там, із вдовою познайомився?

– Так.

– І про щось довідався?

– Майже ні про що.

– Це тому, що розмовляв на її території. Знаєш, як у футболі: перемога на полі супротивника вважається подвійною. Тобі треба її куди-небудь запросити. У кафе яке-небудь. Уранці, годині об одинадцятій, аби вона вже привела свій зовнішній вигляд у порядок, а думки щоб були ще розкидані… Розумієш?

– Авжеж…

– Ну, якщо розумієш, подзвони їй завтра годині о десятій ранку, скажи, що заїдеш за нею об одинадцятій і по-діловому поклади трубку. Щоб їй нікуди було діватись. У тебе, я бачу, теж безсоння?

– Так, – признався Віктор, і тут же якась підозра закралася в його думки.

Він визирнув у вікно, оглянув нерухому нічну панораму – все тихо і мертво.

– Ну, гаразд, до зв’язку. Я поїхав! – мовив знайомий чоловічий голос, і його змінили короткі гудки.

Віктор опустив трубку на стіл. Подивився у вікно і раптом побачив, як біля огорожі сусіднього будівництва якась машина засвітила фари і стала видимою. Виїхала на «дорогу життя» і неспішно покотила до траси.

Уранці він півгодини стояв під холодним душем, приходячи в бадьорий стан.

– Ти на чорта схожий! – сказала йому за сніданком дружина. – Під очима – синці, блідий, як мрець!

– Нічого, сьогодні відісплюся, – пообіцяв скоріше сам собі Віктор, шматуючи ножем яєчню.

Із кімнати почувся плач донечки, і дружина, на ходу розстібаючи верхні ґудзики халата, побігла туди. У Яни теж настав час сніданку.

Іра, згадавши, що вночі годувала її лівою груддю, зараз піднесла до правої.

Віктор випив у кухонній самотині чашку кави. Вийшов на балкон, подивився з висоти восьмого поверху на свою червону «мазду». На сусідські «москвичі», «ЗАЗи», що стояли трохи віддалік акуратною шеренгою, та древній «мерседес», що прилучився до них. Хоч він і розумів, що машина – не його, а службова, однак утриматися від зарозумілої посмішки не зміг.

Іще раз умився холодною водою. Подивився на годинник – за чверть дев’ята. Зайшов у спальню, посидів хвилинку біля Іри і Яни, що присмокталася до правої груді дружини. Відчув себе «третім зайвим». Повернувся на кухню. О пів на десяту, коли «дорога життя» вже спустіла, і тільки декілька сусідських хлоп’ят із пластмасовими автоматами в руках грали на її узбіччі в «нових росіян», Віктор узяв мобільний телефон і подзвонив удові Броницького.

Твердо та ввічливо він запросив її на каву, попросив спуститись о десятій на вулицю і, не давши їй часу на відповідь, попрощався.

Коли червона «мазда» зупинилася біля другого під’їзду відомчого «генеральського» будинку, вдова Броницького вже сиділа на лавці в довгій чорній спідниці та блузці смарагдового кольору. У руках вона тримала маленьку сумочку.

На «мазду» вона не звернула уваги, поки з неї не вийшов Віктор. З її реакції можна було легко зрозуміти, що слідчого вона чекала скоріше побачити пішим або в крайньому разі на пом’ятих «Жигулях», аніж на новенькій іномарці.

Віктор, відзначивши подумки її здивування, всміхнувся. Привітався і, тримаючи діловий ритм, одразу відчинив їй дверці машини.

– А в газетах пишуть, що в міліції поспіль убогість, – мовила Броницька, дивлячись на слідчого, який їй раптом здався симпатичнішим, аніж уперше.

«Перше враження часто оманливе», – подумала вона, згадавши про день знайомства зі своїм майбутнім чоловіком.

Бар «Сивий кіт», мабуть, щойно відчинили. Сходинки були ще мокрими від ганчірки прибиральниці. Всередині – нікого. Тільки молода барменша, яка знову перестаралася з косметикою.

«Зарано встає», – подумав про неї Віктор.

Галантно всадовив Броницьку за той же кутовий столик, за яким він сидів тут із Дмитром.

– Каву? – запитав удову.

– І коньяк, – додала вона, всміхнувшись. Уже в перші хвилини розмови Віктор оцінив правоту «мобільного» Георгія, що подзвонив уночі. Дійсно, заданий уранішній ритм уже приносив свої плоди. Броницька була в мінорно-романтичному стані, але при цьому часто всміхалась і, як здавалося Віктору, кокетувала з ним. При цьому спокійно, мовби між іншим відповідала на його запитання. І відповідала по-справжньому. Він уже дізнався про тих старих друзів її чоловіка, які зникли після переходу його на роботу в апарат президента. Зникли вони не просто так – виявляється, в штабі стався переполох, якесь просочування інформації. Назрівав великий скандал, і його намагалися зам’яти. Врешті-решт, зам’яли, але в результаті цього «заминання» один полковник наклав на себе руки, пропала безвісти вільнонаймана секретарка і троє людей із командування штабом опинились у Москві. Опинилися дуже швидко, при цьому їх посадкову смугу було заздалегідь підготовлено, і поки скандал розгорявся, їх сім’ї спокійнісінько переїхали в Білокам’яну і зайняли непогані квартири на Кутузовському проспекті. Один із цих трьох – Максим Івін – і був кращим другом Броницького. Він кілька разів дзвонив після переїзду, а до скандалу часто бував у них удома. Броницький у давні добрі часи їздив із ним на полювання, у преферанс грав.

Коли Віктор сказав, що для преферансу потрібно як мінімум три гравці, вдова грайливо махнула рукою.

– Вони за карти зазвичай сідали вночі, коли я вже спала. Максим викликав по телефону свого сина або когось із підлеглих. Уранці встану, а мужики хто на канапі, хто на кріслах сплять. Тільки подивишся, кого вони вночі викликали, і у ванну…

Узявши ще каву з коньяком, Віктор продовжив розмову, але чи то ранок закінчувався, чи то коньяк чинив на Броницьку гальмівну дію, але вона говорила все менше, паузи між запитанням Віктора та її відповіддю подовжувалися. Віктор зрозумів, що цього разу пора згортатися, щоб закінчити розмову на приємній ноті.

– Ви обіцяли прискорити справу з похороном, – нагадала вдова. – Незручно якось, телефонують колеги чоловіка, сусіди. Запитують… Хочуть попрощатися.

Віктор ще раз твердо пообіцяв допомогти.

Коли Віктор з Броницькою вже встали з-за столу, їм на зміну в бар прийшли ще двоє відвідувачів – чоловіки років п’ятдесяти: один у дорогому темно-синьому костюмі, другий легко вдягнений – у чорних брюках і білій сорочці з яскравою шовковою краваткою.

Удову Віктор підвіз до її парадного і на прощання отримав приємну усмішку, яка обіцяла подальше спілкування.

У райвідділі, куди він приїхав тільки під першу годину, його чекала новина: труп Броницького зник. Уночі хтось відключив допотопну сигналізацію й уломився в будівлю судмедекспертизи. Вкрали тільки труп, усе інше було на місці.

Швидко записавши на аркуші паперу все найважливіше, що він почув у барі від удови, Віктор вибіг до машини.

10

Нік прокинувся з першими променями сонця. Увечері він не закрив легку фіранку і тепер мружився, крутив головою, приходячи до тями. Знову на руці відчув холодний метал годинника. Нарешті розплющив очі й підніс до обличчя руку з годинником. Тільки чверть на шосту. Скільки ж він спав? Дві години? Три? Лягаючи, він не дивився на годинник, і тепер залишалося тільки здогадуватися, скільки тривав його сон.

Він сів на ліжку, замислився. Згадав минулу ніч і «кіно», показане йому Іваном Львовичем. Згадав розмову з полковником, що відбулася потім. До нього поступово доходило, що час, його час, прискорив свій хід і ось-ось мав зірватися з місця, як за сигналом стартового пістолета. Сьогодні ввечері йому належало врятувати життя цьому хлопцеві, Сергієві Сахну. Він іще не знав, де і як це відбуватиметься. Але потім, після цього, доведеться ховатись і бігти, бігти і ховатись. А значить, сюди йому, скоріше за все, вже не повернутись. А як же речі? Як же п’ять тисяч «квартирних» доларів, що загорнуті в рушнику і лежать у валізі? Як далі?

Думки, що квапилися, не підказували, що і як робити. Вони тільки ставили перед фактом, але й цього Ніку виявилося досить, аби повністю отямитися.

Іван Львович прийде об одинадцятій, зараз тільки пів на шосту. Часу в нього вдоста, і можна що-небудь зробити. Тільки що?

Нік устав, одягнувся. Поставив чайник. Нарізав хліб, ковбасу, сир. І робив усе це механічно, думаючи зовсім не про їжу.

Потім пив розчинну каву. Пив каву і думав. Уже спокійніше.

Що робити з документами, з доларами, з речами, адже не буде ж він тягати за собою ці дві валізи? У будиночку залишати їх не хотілось. Якби в нього були тут друзі – залишив би у них, але він, схоже, і з’явився тут тільки тому, що нікого у нього в Києві, та і взагалі в Україні, не було. Він був ідеальний Невідомий. Коли б знайшла міліція його труп – він би і залишився невпізнаним. Навіть якби по телевізору фотографію показали. Тільки Валентин із дружиною могли б його впізнати, але і то навряд чи вони б приглядались. Адже смерть згладжує вираз обличчя. Іноді тільки рідні можуть упізнати своїх небіжчиків.

Роздумуючи так, Нік повернувся думками до Валентина. Адже ніхто не знає, що вони познайомилися.

Не допивши кави, він повернувся в спальню, витягнув із-під ліжка обидві валізи.

Розкрив. Виклав на підлогу рушник із доларами, записник, теку зі своїми документами – свідоцтво про народження, військовий квиток, свідоцтво про шлюб та інші папери, якими поступово обростає людина.

«Добре б їм щось подарувати», – подумав Нік, зупинившись і знову оглянувши вміст двох розкритих валіз.

Узяв у руки електробритву «Philips», відклав до рушника й теки з документами. Він уже давно голився безпечною, а електробритву купив якось здуру. Вона нова, у футлярі та з інструкцією арабською мовою. Але навіщо до бритви інструкція?

Знову його очі забігали по речах. Хотілося знайти що-небудь для Світлани, дружини Валентина. Але ж у нього нічого жіночого в речах не було. Нік замислився.

«Треба буде їм обов’язково залишити адресу саратовської рідні. Про всяк випадок, – думав він… – Ручка, у мене красива ручка із золотим пером. Китайська. Ось що їй подарую…»

Зібравши рушник, теку й інші дрібниці в кульок із написом «Marlboro», Нік вийшов із будиночка. Озирнувся – навкруги було тихо. Пройшов до кручі, повернув праворуч, спустився по сходинках до річки, потім по стежині через дірку далі.

Сподівався побачити Валентина з вудкою в тому ж місці, але його там не було.

Зупинився на мить, огледівся. Ось та стежина, по якій вони піднімалися до його хвіртки.

Нік обережно попрямував угору по стежині. Упізнавши хвіртку, заспокоївся. Зайшов у двір.

Зупинився перед дверима до красивого триповерхового особняка. Усередині було тихо. Годинник показував чверть на сьому. Було схоже, що всі в будинку спали, і не було ніякого бажання їх будити. Не було бажання, але була необхідність. Стояти під дверима і чекати перших уранішніх шумів було ризиковано.

Нік неголосно постукав. Ніхто не відреагував. Він постукав голосніше. Потім стукав іще декілька хвилин, неголосно, але наполегливо.

Почувши скрип дерев’яних сходів, перестав. Кроки завмерли за дверима, і вони прочинились. У отворі Нік побачив заспане обличчя Валентина.

– Вибачте, заради бога, – заговорив Нік. – У мене до вас на три хвилини розмова… Я б пізніше прийшов, але не можу…

Валентин, придивившись, упізнав гостя. Відчинив двері.

– Я нездужаю, – признався він Нікові. – Чи то застудився, чи то отруївся чимось. Біс його знає… Чай будете?

Коли вони вже всілися з чаєм за довгим сосновим столом, Нік дістав із кулька електробритву та ручку.

– Це вам і вашій дружині… У мене до вас велике прохання. Ви нікому не говорили про мене?

– Ні, – здивовано відповів Валентин.

– І не потрібно. Будь ласка. Я не можу вам усього розповісти, але я потрапив у такі обставини, що мені доведеться на якийсь час поїхати… І я хотів залишити вам найцінніше на збереження, тому що більше тут нікого не знаю…

Він виклав на стіл кульок.

– Тут гроші, документи. Я вам напишу про всяк випадок адресу дружини – вона зараз у рідні в Саратові. Якщо мене довго не буде, приміром, місяців два, напишіть їм, скажіть, що у вас мої речі… Я зараз адресу дам…

Переписавши із записника адресу, він простягнув її Валентину, потім, передумавши, опустив її в кульок із речами.

– Так краще, – сказав він. – Так не загубиться. Ви вибачте, що я вас навантажую…

– Нічого-нічого, – Валентин кивнув.

Його червоні очі цього ранку хворобливо дивилися на світ, і Нік дійсно почувався винуватим. Він раптом подумав, що зараз і Світлана прокинеться, спуститься, і йому буде ще більше незручно.

– Я піду вже, а ви лягайте. Вибачте, що розбудив…

Нік підвівся з-за столу і, кивнувши на прощання, вийшов із будинку.

Повернувся до себе спокійний, із почуттям виконаного обов’язку. Ще раз поснідав.

Подивився на годинник – усього лише за десять хвилин восьма.

Вийшов знову на вулицю і сів на дерев’яний поріжок. Прислухався до дзвінкого співу птахів. Ранок був чудовий, казковий. Сонце, птахи, яскрава зелень. Добре, якби все це тривало і тривало, супроводжуючи його життя.

Підвів голову, почувши барабанний дріб дятла. Спробував відшукати його очима. Знайшов угорі, під самою кроною могутньої щоглової сосни.

Подумав про те, що востаннє, напевно, чув дятла в дитинстві. У Таджикистані дятли йому не траплялися. Може, їх там узагалі немає…

11

Розшуки трупа Броницького йшли повним ходом. До цього моменту Віктор почувався вовком-одинаком у справі відставного генерала. Нікого, крім невидимого Георгія, що дзвонив час від часу по мобільному, розслідування, здавалося, не цікавило. Хоча і червона «мазда», і сам мобільний телефон свідчили про те значення, яке хтось надавав цій справі. Але після зникнення трупа все змінилося. Дзвонили з управління, з міністерства. Вимагали докласти всіх зусиль.

Подзвонив і Георгій. Віктор саме примудрився задрімати, сидячи за столом у своєму кабінеті. Трель мобільного м’яко пробудила його.

– Вітю, – мовив знайомий голос, – тебе ще не повідомили, що замість одного міліція знайшла по місту шість трупів?

– Що? – здивувався Віктор. – І Броницького знайшли?

– Можливо, сам очікую новин. Вони всі в різних моргах, так що доведеться почекати. Але швидше за все його там немає. Який сенс красти труп і викидати його так, що навіть міліція може відразу знайти? Га? Це все або бомжі, або жертви неправильних фінансових розрахунків. До речі, труп шукає не лише міліція!

– А хто ще? СБУ?

– Ну, СБУ допомагає міліції, як і належить у важку хвилину… Гаразд, не буду тебе за ніс водити – військова контррозвідка чомусь підключилася. Сиділи собі контррозвідники спокійно, а тут вилізли, як весняні мурашки, – любо-дорого подивитись…

– Але він усе ж таки був до відставки штабним генералом…

– А після відставки – радником президента з питань оборони. Ти не думав, що якось дивно піти у відставку і продовжувати займатися військовими справами?

– Ні, не думав.

– Ну так подумай! – доброзичливо сказав Георгій і відключився.

Віктор заховав мобільний у кишеню піджака, зайшов до майора. Заспокоїв його, повідомивши, що рідна міліція знайшла не один, а цілих шість трупів, і є надія, що один із них «наш».

Через дві години пошуки продовжилися. Знайдені трупи ніякого відношення до Броницького не мали. Георгій мав рацію.

Під десяту вечора, виснажений і втомлений до краю, Віктор повернувся додому. Ночувати в райвідділі було незручно, навіть якщо знести в кабінет усі стільці й виставити під стіною, як іноді доводилося робити раніше. «До ранку однаково новин не буде», – вирішив Віктор.

Дружина з дочкою вже спали. Він улігся на канапі у вітальні й тут же провалився в глибокий сон.

Через три години з піджака, кинутого поруч на стільці, пролунала знайома м’яка трель телефону. З ненав’язливою постійністю вона повторювалася кожні кілька секунд. Повторювалася, поки Віктор, все ще із заплющеними очима, не простягнув у її бік руку.

– Алло, – прошепотів він у трубку мобільного.

– Спиш? – здивувався знайомий голос. – Ти хоч очі розплющив?

– Ні, – признався Віктор.

– Розплющ очі, коли розмовляєш по телефону! – жартівливо мовив Георгій. – Тим паче, що тобі пора виходити.

– Що? Куди? Зараз? – стрепенувся Віктор.

– Один добрий контрабандист подзвонив і попросив забрати з його літака якийсь добре упакований труп.

Віктор, аби скоріше прогнати сонливість, усівся на канапі, уперся голими ступнями в жорсткий ворс килима.

– З якого літака?

– Ти вже очумався?

– Так.

– Тоді слухай уважно. Через півгодини виїжджаєш в аеропорт Жуляни. Зупиниш машину за розв’язкою на Севастопольській площі, ввімкнеш на хвилину аварійку. Через хвилину поїдеш далі. Тебе обженуть дві машини з групою захоплення. Їм завдання вже поставлене, так що не турбуйся. Праворуч од будівлі аеровокзалу буде відкритий в’їзд на льотне поле. Побачиш машини – відразу до них під’їжджай. Вантажний Ан-26 має злетіти о третій годині ночі. Знімете труп, решту – хоч що б там було в літаку – не чіпати. І головне – в аеропорту не шуміти, не сигналити, а то розбудите митницю і ще кого-небудь, а нам це не треба. Зрозумів?

– Зрозумів.

Сховавши мобільний у кишеню піджака, Віктор підвівся. Сходив у ванну вмитися.

Випив міцної кави на кухні, не вмикаючи світла і дивлячись у вікно на сплячі нічні околиці.

Застебнув ремінець плечової кобури з «тетешкою», з якої стріляв досі тільки в тренувальному тирі. Зверху надів піджак.

Очі, що не бачили яскравого світла з минулого дня, легко орієнтувалися в темряві вузьких сходів, по яких Віктор спускався зі свого восьмого поверху.

Неголосно забурчав мотор машини, засвітилися фари, і «мазда», об’їжджаючи ями та вибоїни на розбитій будівельниками тимчасовій ґрунтовій дорозі, неквапливо поїхала до траси.

Поки Віктор їхав до Південного моста, місто було нерухоме й тихе. Його скуте нічною здерев’янілістю тіло беззахисно стриміло просто неба, наповненого пульсуючим диханням зірок.

Задзвонив мобільний, і Георгій напрочуд бадьорим голосом поцікавився місцезнаходженням Віктора.

Попереду показалася клумба Севастопольської площі. Віктор зменшив швидкість, проїхав навколо цієї клумби і зупинився біля бровки на дорозі, що вела в аеропорт. Увімкнув аварійку й озирнувся на всі боки. Очікування побачити ввімкнені фари машин, які зреагували на умовний сигнал, не виправдалися. На площі було, як і раніше, тихо й темно.

Почекавши хвилину, Віктор поїхав далі, трохи спантеличений. Проте вже метрів через триста його обігнали на хорошій швидкості «Волга» та мікроавтобус, який ішов за нею.

В’їхавши на майданчик перед аеровокзалом, Віктор зупинився та вимкнув фари. Майданчик, на відміну від київських вулиць, був непогано освітлений, та і над козирком самого аеровокзалу синім неоном світилися на тлі нічного неба великі літери «КИЇВ – ЖУЛЯНИ». Зазвичай світло підкреслює життя, але тут воно підкреслювало тишу, і тиша починала дратувати. Хилило в сон. У такому стані добре було б щось з’їсти, але з’їсти було нічого, і для боротьби зі сном залишався тільки один засіб – сила волі. Але цей засіб цілком міг виявитися слабкішим за силу втоми.

Щоб тримати себе в робочому стані, Віктор раз у раз дивився на годинник. Час немов сповільнився, хвилинна стрілка майже не рухалася. Взагалі нічого не відбувалось, і Віктор, висунувши голову назовні, вслухався в тишу. Вухо вловило ледве чутне клацання якоїсь комахи, шерех трави льотного поля.

Раптом далеко, десь за літаками, що виднілися на полі, спалахнули й тут же згасли дві фари. «Мазда», м’яко з’їжджаючи з трави на бетон і з бетону на траву, оминаючи сигнальні лампи і якісь смугасті стовпчики вздовж посадкових смуг і майданчиків маневрування, під’їхала до літака, що стояв оддалік, у самому кінці посадкової смуги. Біля трапа стояли двоє в масках із короткими «акаемами». Ще двох Віктор побачив біля мікроавтобуса і «Волги», що сховалися за хвостом Ан-26.

Вийшовши з машини, Віктор кинув погляд на напис на фюзеляжі літака: «Авіалінії Білорусі».

Підійшов до трапа. Двоє в масках кивнули йому, як давні знайомі. Він піднявся, увійшов до овального дверного отвору літака.

Тут же перед ним опинився ще один чоловік у камуфляжній чорній масці з вирізами для очей. Він був невисокого зросту, нижчий за Віктора. Простягнув руку, потім кивком голови запропонував іти за ним.

Вони пройшли в хвіст повз добре укріплений брезентовими пасами вантаж. Краєм ока Віктор дивився на коробки, ящики, брезентові валізи, акуратно розкладені обабіч проходу.

– Ось, – проводжатий кивнув на чорний брезентовий мішок, що лежав у кінці проходу, на блискавці. – Відкрий! – скомандував він спецназівцеві, що стояв поряд.

Той швидко опустився навпочіпки, розстебнув блискавку сантиметрів на сімдесят, розсунув надвоє, встав і спрямував досередини промінь потужного ліхтарика. Віктор побачив за каламутним поліетиленом людське обличчя. В повітрі з’явився їдкий кислий запах.

Спецназівець поспішно застебнув блискавку мішка.

– Це він? – запитав Віктор чоловіка в масці, що стояв поряд і, схоже, був тут старший.

– За годину буде відомо, – відповів той. – Ідіть, тут перебувати небезпечно для здоров’я, – він кивнув на вантаж.

Віктор знову звернув увагу на їдкий кислий запах. Теж подивився з підозрою на нутрощі літака.

– Хімія? – запитав він.

– Хімія в мішку, – кивнув той на труп. – Рідкий азот. Тут, скоріше за все, «фізика».

Вони швидко пройшли назад до трапа, спустилися на землю. Слідом за ними двоє спецназівців винесли мішок із трупом, завантажили його в мікроавтобус.

– А куди він мав летіти? – запитав Віктор.

– Воронеж, Росія.

Перш ніж сісти в машину, Віктор помітив, як під наглядом спецназівців із «Волги» вибралися троє переляканих льотчиків. Оглядаючись, вони піднялися по трапу в свій літак.

«Мазда» виїхала з льотного поля. Залишилися позаду й відчинені ворота, й освітлений майданчик перед аеровокзалом. Утома з новою силою навалилася на плечі Віктора. Немов під її вагою, він майже ліг грудьми на кермо, з останніх сил вдивляючись у безлюдну дорогу. А в голові крутилось одне і те саме запитання, на яке не було сил відповісти: «Навіщо йому потрібно було приїжджати сюди?» Група захоплення і без нього знала, що робити. Поради у нього ніхто не запитував. Ну побачив він літак, труп у пластиковому мішку на блискавці, побачив людей у масках із «акаемами» і переляканих льотчиків, яким належало через десять-п’ятнадцять хвилин злітати і брати курс на Воронеж. У чому був сенс його присутності?…

Відповіді не було. Була тільки освітлена фарами його «мазди» дорога, майже фізична тяжкість у голові й очі, втомлені від природної нічної темряви та різкої жовтизни штучного світла.

12

Іван Львович прийшов за п’ять хвилин до одинадцятої. Свіженький, гладенько поголений. На щоках – не властивий для його віку рум’янець.

– Ну як, виспався? – жваво запитав він, увійшовши до вітальні.

– Так.

– Чудово. Ну що, до справи? Снідав?

Нік кивнув.

– Тоді я собі що-небудь приготую нашвидкуруч, а ти поки що налаштуйся на серйозний лад.

Через декілька хвилин вони сиділи за столом. Нік за компанію пив каву, полковник жував бутерброд із сиром. Жував і говорив, залишаючи між словами короткі паузи для їжі.

– Перше – у будь-якій ситуації зберігати спокій, ніколи не вибухати… Роби вигляд, що ти трохи сповільнений, тоді в тебе буде більше часу на обдумування. Друге – коли з ним познайомишся, не грай в інтелігента. Відразу «тикай», стався як до молодшого брата. Побачиш, що дратується, – пом’якшай. Головне, – щоб він ставився до тебе з повною довірою, як до свого рятівника… Сьогодні вночі ви вдвох поїдете в Білорусь, місто Пінськ. Без зручностей, у загальному вагоні. Квитки дам трохи пізніше. Там зупинитесь у привокзальному готелі, виспитеся. О першій годині дня – автобус до Бреста. У Бресті теж переночуєте в готелі, купите туристський ваучер у Польщу. Місто призначення – Познань. У тебе там близький друг, який багато що може. Олександр Возняк, наш колишній. Телефон три п’ятірки чотири два один. Повтори.

– Три п’ятірки, чотири два один. Олександр Возняк.

– Молодець, – Іван Львович посміхнувся. – Не напружуйся, я тобі все запишу! З Возняком ти зустрінешся сам, без Сахна. Возняк тобі розповість, що робити далі. Тепер дрібні деталі…

Полковник витягнув із нагрудної кишеньки піджака пластикову картку «Америкен експрес».

– Знаєш, що це таке?

– У кіно бачив, – зізнався Нік.

– Значить, якесь уявлення маєш. На перші дні отримаєш тисячу доларів готівкою, розкладеш по різних кишенях. Будь економним. Далі, після Польщі, можеш використовувати цю картку. Просто замість грошей. Коли купуєш квитки, сплачуєш за готель. Теж будь гранично акуратним і економним – ніякої розкоші! Усе – найдешевше! Ручка є? Розпишися на зворотному боці.

Іван Львович перевернув пластикову картку, і Нік побачив посередині вклеєну паперову смужку для підпису.

– Свій підпис? – перепитав він.

– Гаразд, покажи, розпишися поки що тут, – полковник поклав перед Ніком якийсь конверт. Нік розписався.

– Годиться, – кивнув Іван Львович. – Прочитати нічого не можна, зате маса карлючок. Те, що потрібно.

Нік акуратно, навіть із деяким хвилюванням поставив свій підпис на зворотному боці картки.

– Ну от, тепер вона твоя. – Іван Львович усміхнувся. – Далі…

Він опустив перед Ніком маленький блок запакованих у пластик пігулок. Вісім штук.

– Якщо відчуєш, що Сахно вийшов із-під контролю і стає небезпечним, – кинеш йому одну в чай, каву або пиво. Однаково. Вони миттєво розчиняються. Сам не приймай! – Він посміхнувся. – Це не аспірин. Це скоріше заспокійливе.

Допивши каву, Іван Львович підвівся з-за столу.

– Обідаємо сьогодні разом, тут, – мовив він майже врочистим тоном. – Я все принесу через кілька годин. З дому не виходь. Хочеш чистого повітря – відчини вікна. Буде нудно – почитай свіжі газети.

– Де? – здивувався Нік.

– В поштовій скриньці з внутрішнього боку вхідних дверей. – Полковник здивовано мотнув головою. – Треба бути уважнішим. Завжди детально вивчи житло, перш ніж розслабитись і лягти на канапу! Ну, бувай, до обіду!

Коли полковник пішов, Нік витягнув із поштової скриньки три газети: «Киевские ведомости», «Всеукраинские ведомости» і «Голос України». Проглянув. Погляд зупинився на статті про труп на даху СБУ. Заголовок свідчив: «Слідство тупцяє на місці». З таким заголовком саму статтю можна було й не читати.

Побачивши на останній сторінці «Всеукраинских ведомостей» кросворд, Нік узяв ручку і раптом упіймав себе на думці, що сам зараз перебуває в «кросвордній» ситуації. Він озирнувся на всі боки. Згадав останні слова полковника, що пішов. «Детально вивчи житло, перш ніж розслабитись!» Його погляд сам собою поповз під стелю. Він уважно оглянув верхні кутки вітальні. Біла штукатурка, ідеальний ремонт.

Йому згадалися монітори в мікроавтобусі. Три монітори в квартирі, й людина могла від них зачинитися тільки в туалеті.

Інакше він просто переходив із одного монітора в інший. Коридор, кухня, кімната…

Нік вийшов на кухню. Вона була крихітна, явно призначена тільки для приготування їжі й не більше. Тут не посидиш.

Проглянув стелю, кутки, верхню частину стін. Погляд зупинився на круглому годиннику над раковиною. Дивне місце, але не більше. Його справді ніде було повісити.

Вийшов у коридорчик. Згадав картинку з «коридорного» монітора. Картинка починалася з внутрішнього боку вхідних дверей на задньому плані. Задер голову догори і побачив у верхньому кутку ліворуч од дверей у кімнату білу коробочку, розміром з пачку сигарет. Підійшов, зупинився під нею. На камеру вона була абсолютно не схожа. Скоріше на датчик пожежної охорони.

Постоявши кілька хвилин. Нік повернувся у вітальню. Сів за стіл; знову взяв ручку, але інтерес до кросворда пропав.

Він відчинив вікно навстіж. Сидів на канапі. Думав про Таню з Володькою. Вони ж нічого не знали, взагалі нічого не знали. Вони чекають із дня на день телеграми «Приїжджайте, зустріну, Нік». Вони її чекатимуть і завтра, і через тиждень. А потім? Що вони думатимуть потім? Як їх повідомити, що справа затягується? Може, тут у санаторії є пошта або телеграф? Але Іван Львович заборонив виходити. Але що важливіше – попередити дружину чи виконувати наказ старого, який досі сам не виконав практично ніяких своїх обіцянок?

Нік підійшов до вікна, виглянув. До найближчого будиночка було метрів двісті. Рідкі дерева, кущі, клумби й жодної живої душі. Хіба в такому місці може бути пошта або телеграф? Дуже сумнівно.

Треба було про це думати раніше, вранці, коли він розбудив Валентина. Треба було йому залишити лист або текст телеграми та гроші. А може, ще не пізно?

Звичайно, краще телеграму. «Не турбуйтеся. Наберіться терпіння. Переїзд відсувається на місяць два. Люблю. Сумую. Нік».

Нік дістав клаптик паперу, записав придуманий текст телеграми і пішов до дверей.

На порозі різко зупинився, зустрівшись поглядом із шофером темно-синього «БМВ», що стояв біля своєї машини навпроти будиночка.

Нік розгублено подивився навсібіч.

Навіщо тут машина? Адже полковник говорив щось про обід, а обід – це не кілька бутербродів, це якийсь час… Година, дві…

Повернувся в дім. Нерви не давали можливості просто сісти й подумати. Він ходив із кутка в куток, стискаючи в руці текст телеграми.

Врешті сів за стіл, і тут же спокійна розмірена думка підказала: а чому не попросити Івана Львовича відправити телеграму?

А дійсно, чому? Що в цьому такого? Чого хвилюватися?…

Нік дописав на папірці саратовську адресу рідні й опустив її в кишеню.

Повернувся до газет. Усе-таки прочитав ту статтю про труп на даху СБУ. Сама історія з дирижаблем і польотом трупа здалася йому абсолютно божевільною, просто нереальною. Але, схоже, так усе і сталося насправді. Тільки чому це сталося – ніхто не знав, прокуратура відмовлялася коментувати, посилаючись на таємницю слідства, СБУ теж, мовчав і апарат президента, де покійний працював перед смертю.

Іван Львович з’явився з двома господарськими сумками. Квапливо пройшов у вітальню, поставив їх на стіл і тут же почав виймати з сумок дбайливо загорнуті у м’який целофан страви: салати, холодні м’ясні та рибні закуски, овочі.

– Швидко принеси виделки-ложки і сідай, поки гаряче! – на одному видиху сказав він, не відволікаючись од справи.

Повернувшись із кухні, Нік побачив на столі два великі блюда з масивними свинячими відбивними і картоплею-фрі. Над ними здіймалася пара. Закуски теж були розставлені та займали майже всю стільницю.

Полковник відкоркував пляшку «Ахашені».

– Склянки! – кивнув він у бік кухні.

Перший тост був знову за удачу, як і першого вечора. Потім вони мовчки жували, насолоджуючись смачною їжею.

Після другої склянки смачного грузинського вина Нік попрохав Івана Львовича про телеграму.

– Які питання! – сказав на це полковник. – Я, до речі, фотоапарат приніс, хотів клацнути тебе і твоїм фото послати. І собі теж зробити, якщо ти не проти…

– Звичайно, – погодився Нік.

Іван Львович дістав компактну камеру і двічі клацнув Ніка. Потім, установивши її на столі так, аби об’єктив дивився трохи вгору, натиснув на кнопку вповільненого спуску і швидко перейшов на інший бік. Устиг сісти поряд із Ніком, і тут же спрацював спалах, і камера вдоволено «буркнула».

13

Ранок настав для Віктора раніше, ніж йому хотілося. Трель мобільного телефону, що став для Віктора кишеньковим будильником, пролунала о восьмій тридцять. Георгій дав Віктору двадцять хвилин на вранішній холодний душ і сніданок.

Під здивованим поглядом Ірини, що годувала груддю малу, Віктор просто з трубкою мобільного і зі все ще затьмареним поглядом пішов у ванну. Потім із тією ж трубкою і мокрою головою перебрався на кухню. Поставив чайник, набрав у каструльку води й опустив туди два яйця. Сів за стіл і тільки у цей момент відчув силу вранішнього сонця. Яскраве світло, що било із вікна, гріло опущені на стільницю руки, допомогло підбадьоритися.

Якраз проспівав свою трель мобільний, і Віктор уже твердою рукою підніс його до вуха.

– Візьми ручку і папір, писатимеш, – сказав невидимий Георгій.

Віктор лівою рукою взяв із підвіконня блокнот і олівець.

– Перше: знову поговорити із удовою, з’ясувати, де і з ким був Броницький в останні дні життя й особливо двадцятого травня. Друге: запитати, чи дзвонила вона московським друзям і чи повідомляла про смерть чоловіка. Взяти телефони цих москвичів. Третє: послати когось зі стажистів по київських ресторанах і зібрати в них меню на двадцяте травня. Зрозуміло?

Віктор не встигав записувати. Нарешті, поставивши крапку, він важко зітхнув просто в трубку.

– Що? Рука втомилася? – єхидно запитав Георгій. – Потрібно завжди записувати плани дій – допомагає думати! Інакше тикатимешся в замкнуті двері та збиратимеш непотрібні уривчасті відомості. Це що – моя справа – вчити тебе, як планувати розслідування? Ти слідчий чи я?

Приголомшений Віктор мовчав, притиснувши трубку мобільного до вуха. Вперше він чув голос Георгія таким знервованим. Хто він узагалі такий, цей Георгій? Чому він дзвонить? Чому наказує? Може, це дійсно він – слідчий, а не Віктор? А Віктор у нього – щось подібне до стажиста?

– Не чую відповіді, – знову прозвучав у трубці голос Георгія, що втомився чекати.

– Мені здається, що ти – слідчий, – похмуро мовив Віктор.

– Так? Тобі здається? А тобі не здається, що працювати треба організованіше?

Віктор замислився. Звичайно, Георгій мав рацію. Навіть те, що Віктор дізнався про Броницького до цього дня, не було ні вибудовано логічно, ні проаналізовано. Але ж і часу минуло мало. Слідчому не дають машину, щоб він за три дні розкрив злочин! Та й людина, що віддавала йому в кабінеті майора ключі від «мазди», радила «не поспішати». І з інтонації було зрозуміло, що йшлося не про швидку їзду на іномарці.

– Усе зрозумів, – мовив, зітхнувши, Віктор.

– От і гаразд. А тепер послухай новини. Ти дійсно знайшов труп Броницького. Можна сказати – зупинив спробу нелегального експорту. Можеш подзвонити вдові, щоб готувала похорон. Тіло їй віддадуть хоч завтра, тим паче, що його колеги скинулися на розкішну труну з бронзовими ручками. Треба тільки буде його так покласти, щоб права рука була накрита лівою, але це не твоя турбота.

– А чому?

– Тому, що хтось відрізав у нього собі на пам’ять великий палець правої руки.

– Навіщо? – здивувався Віктор.

– Послухай, хто з нас слідчий?

– Добре, ну я. Але все-таки: ти хто?

– Хто я? Тобі, напевно, важко розмовляти з абстрактним співрозмовником, так? – голос Георгія пом’якшав. – Уяви собі: зріст сто вісімдесят два, коротке чорне волосся, вік – сорок п’ять, неодружений, люблю віскі з льодом, не палю, вранці бігаю по п’ять кілометрів. Вистачить?

– Так. Я не це мав на увазі.

– Я знаю.

– А ще питання можна?

– Запитуй!

– Навіщо мені потрібно було їздити в аеропорт уночі? Адже група захоплення і так знала, що робити!

– Так, знала. Але вона не знала, хто у них шеф! Тепер знає. Запам’ятай, я ніколи не пораджу тобі робити те, що не має сенсу. Навіть якщо ти не бачиш у чомусь сенсу, це не означає, що його немає! Як самопочуття?

– Нормально.

– Тоді телефонуй удові й домовляйся про термінову зустріч!

Після дзвінка вдові Броницького день понісся, як потяг, що летить під укіс. За півгодини розмови з жінкою, що зраділа можливості поховати чоловіка, Віктор дізнався значно більше, ніж розраховував дізнатися. Записав московську адресу й телефон Максима Івіна, номери телефонів двох інших друзів Броницького, що теж перебралися в білокам’яну. Дізнався, що син відлетів у Англію після гучного скандалу з батьком навіть не попрощавшись. Хоча в аеропорт його відвозив шофер Броницького. Дізнався, що за кілька днів до смерті відставного генерала до Києва приїжджав Максим Івін. Додому до них він не заходив, зупинявся в готелі. Сам Броницький із ним як мінімум один раз зустрічався і приніс од нього подарунок дружині – набір духів «Ів Сен-Лоран».

Ще до обіду Віктор устиг сісти в кабінеті й детально записати всі нові відомості. Переписав зім’ятого папірця та московські телефони друзів Броницького. Після цього, заглянувши до стажистів, викликав найохайнішого на вигляд до себе в кабінет. Дав завдання зібрати в усіх київських ресторанах меню за двадцяте травня.

– А як я всі ці ресторани знайду? – запитав приголомшений завданням стажист.

– За довідником. У майора Криська попроси «Увесь Київ», там адреси й телефони. Склади список ресторанів і перевірені викреслюй! Звертай увагу на млинці з червоною ікрою! Впораєшся, далі працюватимеш зі мною по вбивству.

– По вбивству? – Очі стажиста спалахнули. Розвернувшись, він попрямував до дверей кабінету Криська.

– Зажди! – гукнув йому Віктор.

Стажист обернувся.

– Тебе як звати?

– Занозін. Михайло Занозін! – відрекомендувався стажист.

– Доповідатимеш кожні три години. Якщо мене немає – залишиш на столі записку! Зрозумів?

Повернувшись до себе, Віктор знову розкрив справу. Відклав фотографії вбік. Дістав чистий аркуш паперу. Зверху по центру написав «Броницький». Ліворуч унизу в стовпчик – список рідних і друзів, із якими небіжчик бачився перед смертю. Посередині – місця зльоту і приземлення рекламного дирижабля з небіжчиком «на борту» – майдан Незалежності, пагорб під готелем «Москва» і вулиця Володимирська, дах КДБ-СБУ. Праворуч записав тих, із ким добре було б зустрітись і поговорити: колишніх колег Броницького, сина, який в Англії, соратників по преферансу та полюванню.

До сина було не дістатись, але, напевно, він прилетить на похорон батька. На похорон мають прилетіти і московські друзі, тим паче, що вони вже телефонували вдові кілька разів, запитуючи про дату траурної церемонії. Завтра майор їй повідомить про дату похорону, але він, Віктор, дізнається про дату трохи раніше, вже сьогодні. І в нього буде більше часу на обдумування наступних дій.

Залишилась украй незрозумілою історія з крадіжкою трупа Броницького та спробою відвезти його в Росію. Що за цим криється? Віктор замислився. Згадав про відрізаний великий палець правої руки. Внизу заповненого листа написав: «Труп, Жуляни – Воронеж, палець» і поставив грубий знак питання. Замислився про минулу ніч. Згадав, що говорив Георгій про цей літак. Він сказав, що йому подзвонив «добрий контрабандист» і попросив прибрати труп із його літака. Що там вивозили в Росію з Києва «Авіалінії Білорусі»? Видно, Георгію було відомо про вантаж, який усе-таки вилетів у Воронеж. Адже він сам сказав, що літак має вилетіти о третій годині ночі. А «добрий контрабандист» сам здав труп, аби не виявитися крайнім. Або він «дружить» із Георгієм, і від Георгія, можливо, залежить надійність вантажних чартерних рейсів літака Ан-26. В усякому разі, «контрабандист» надав велику допомогу в справі «трупа» і за це, мабуть, був якось нагороджений. Ну а палець? Віктор, роздумуючи, знизав плечима.

Ні, головне, що труп знайдено. Коли б вони знайшли тільки палець без трупа – пуття від цього було б мало. І за пальцем, загалом, власника не визначиш.

Віктор сидів над своїм аркушем паперу до настання темряви. Потім словом «похорон» затитулував уже готовий список людей, із якими треба було зустрітися для розмови. Підвівся з-за столу й раптом почув стукіт у двері.

До кабінету зайшов задиханий стажист Занозін із коричневою течкою зі штучної шкіри.

– Меню за двадцяте травня, – доповів він, витягнувши з теки пачку папірців.

– Млинці з ікрою є? – запитав Віктор.

– В одному, – кивнув стажист. – Ресторан «Козак».

– Молодець. Багато ще залишилося ресторанів?

– Тридцять п’ять окремих і вісім готельних.

– Ну, справи йдуть. – Віктор стомлено всміхнувся. – На сьогодні можеш відпочивати, а завтра з ранку – в бій. Чекаю новин до першої години!

М’яка спинка водійського сидіння «мазди» ніжно прийняла на себе втомлену спину Віктора. Мелодійно й тихо завівся мотор. Сержант із «калашниковим», що чергував на вході в райвідділ, махнув рукою.

Вечірнє місто мчало назустріч. А Віктор поспішав проскочити крізь нього. Йому сьогодні не подобався центр з його світлофорами та неоновими вогнями. Хотілось якнайшвидше виїхати на свою неосвітлену околицю, промчати зазвичай порожньою в цей час трасою від Південного моста до своєї новобудови, до кілометрової «дороги життя», у воронках-вибоїнах. Далі, на восьмий поверх, він уже якось підніметься. Без ліхтарика, на слух і на дотик. А там його зустрінуть свої. «Мій дім – моя фортеця». Серед своїх, яких тільки двоє, і ті, напевно, вже сплять, його не дочекавшись, йому буде легко і приємно. Він подихає з ними одним повітрям. Прокинеться з ними в одній квартирі. Потім, уранці, знову їх кине, але згадуватиме про них і думатиме скрізь, куди його занесе черговий день.

14

За вікнами машини миготіло одноповерхове передмістя. Шофер різко натиснув на гальма, чортихнувся, вилаявши собаку, що вибіг на дорогу, і знову набрав швидкість.

Цей різкий поштовх відвернув Ніка від спогадів про Душанбе.

Він у укотре подивився на свій новий джинсовий костюм, отриманий двадцять хвилин тому від полковника. «Ніяких своїх речей! – сказав перед виходом Іван Львович. – Ось, надінь, має підійти. Ось твій паспорт, долари. Переклади кредитну картку та піґулки в кишеню куртки… Приведи себе в порядок, я почекаю на вулиці. Усі речі залиш у будинку».

Нік згадав про речі. Він усе-таки встиг залізти в одну з валіз і взяв звідти фотографію Тані з Володькою. Тепер ця фотографія теж лежала в нагрудній кишені джинсової куртки. Там же лежали два квитки на потяг і мільйон білоруських «зайчиків» – останнє, що Нік отримав від полковника, вже в машині.

– У Білорусі купиш кілька сумок і які-небудь речі в дорогу, – мовив, одірвавшись од вікна, Іван Львович. – Митниця не любить пасажирів без багажу.

Вони в’їхали в місто. Полковник дістав із кишені піджака мобільний телефон, набрав номер. Запитав когось: «Ну як?» Потім декілька хвилин слухав і перед тим, як заховати телефон у кишеню, сказав у трубку: «Скоро будемо».

Хвилин п’ять їхали мовчки.

– Після Видубичів поїдеш по набережній, – сказав полковник шоферові, коли попереду показалася естакадна розв’язка.

На набережній Іван Львович зупинив машину і запропонував Ніку прогулятися.

Вони йшли вздовж бетонного бортика, за яким спокійним пітоном плив Дніпро. Сонце висіло низько над пагорбом. По Набережному шосе проносилися машини. Прогримів по рейках трамвай, додавши у вуличний шум металевого дзвону.

– Ну що? Нервуєшся? – запитав, зупинившись біля бортика, полковник.

– Ні.

– От і добре. – Іван Львович дістав пачку сигарет. – Ти ж не палиш?

– Кинув іще в Душанбе.

– Молодець!

Іван Львович запалив, обвів поглядом широку дніпровську панораму.

– Місто подобається? – запитав.

Нік теж подивився на річку, на живі, забудовані багатоповерхівками береги, на острів, що виднівся ліворуч, на мости. Мовчки кивнув.

– Візьми польський телефон, – сказав полковник.

Нік заховав папірець у кишеню.

– Усе пам’ятаєш?

– Так.

– Тоді запам’ятай іще одне – найважливіше. Ти вирішив його врятувати, бо сам хочеш тікати. Ти – дезертир із СБУ, зрадник. Ти знаєш, де й у кого на заході можна отримати багато грошей, аби влаштуватися там ґрунтовно. Пообіцяй йому половину великої суми, наскільки у тебе вистачить фантазії. Тільки не переборщи, він же не ідіот! І ще – повторюй йому час від часу, що коли ти з ним розплатишся – ви розбіжитеся в різні боки. Зрозумів?

Нік кивнув.

Через півгодини машина зупинилась у дворі хрущовської п’ятиповерхівки. Ранній вечір ще насолоджувався тьмяним світлом уже невидимого звідси сонця.

Вони з полковником пройшли по майданчику зі стовпчиками для сушіння білизни, звернули до дитячого садка. Зайшли на його територію. Там, сховавшись за дерев’яною ігровою верандою, стояв знайомий мікроавтобус – «Мюллер ЛТД – підвісні стелі». Нік раптом подумав, що між цією назвою і внутрішньою начинкою мікроавтобуса все-таки присутній якийсь непрямий зв’язок.

У салоні за пультом сидів той же молодик, тільки одягнений він цього разу був по-іншому. Нік, власне, не пам’ятав, у що він був одягнений минулого разу, але зараз було в нім щось нове. Яскравий жилет цегляного кольору на коричневій сорочці з коротким жорстким комірцем. «Занадто розслаблено для такої служби», – подумав Нік і тут же знайшов пояснення – час тепер інший, не обов’язково ходити в темних костюмах із краваткою, щоб виконувати таку роботу. «Новий час, нові люди, нові правила», – думав він. Йому сподобалася ця думка. Він іще раз із ледве помітною заздрістю в погляді подивився на молодика за пультом. Той немов доводив своїм виглядом, що навіть така служба в новий час не була «суконною», відповідною до «дерев’яного регламенту».

Монітори знову показували коридор із дверима, кухню та кімнату – цього разу спальню. На кухні вечеряли двоє – хлопець і дівчина. Хлопця Нік упізнав одразу – Сергій Сахно. Дівчина була худенька, світле кучеряве волосся збігало до плечей. Розгледіти обличчя уважніше було важко – техніці бракувало якості. Не можна було сказати – красива вона чи ні, як і не можна було визначити колір очей на чорно-білому моніторі. На столі стояла пляшка вина, в келихи наливала дівчина, притому наливала хлопцеві більше, доливаючи собі кожного разу тільки декілька крапель. І пили вони по-різному. Хлопець – одразу до дна, дівчина тільки пригублювала і ставила келих на місце. Вона ж дістала другу пляшку вина.

Нік подивився на годинник – чверть на десяту. Згадав про червоне вино, випите під час обіду, дивно, але він немов і не пив. У голові – дивна ясність, в тілі – бадьорість.

Дівчина щось сказала Сергію, і він, кивнувши, перейшов у коридор і зник за внутрішніми дверима.

– Санвузол поєднаний, – прокоментував це Іван Львович, не відволікаючись од моніторів.

Дівчина теж вийшла в коридор, прислýхалася. Потім перейшла в «спальний» монітор. Дістала з шафи коробку з-під взуття, опустила її на підлогу біля розібраного ліжка, зняла кришку. Декілька хвилин вона стояла навколішки над розкритою коробкою, потім знову закрила її і засунула під ліжко.

– Ку-ку! – похмуро мовив Іван Львович.

А дівчина тим часом перевдяглася в легкий халатик, давши трьом чоловікам можливість оцінити її доладну фігурку. Потім подивилася на будильник, що стояв на тумбочці біля ліжка поряд із телефоном.

З’явився загорнутий у великий рушник хлопець. Нік струсонув головою – здивувався, як це він пропустив прохід хлопця по «коридорному» монітору.

Дівчина поцілувала його, грайливо стягнула з його тіла рушник. Штовхнула його, голого, в ліжко й накрила легкою ковдрою чи товстим простирадлом – на моніторі не розгледіти. З рушником вийшла зі спальні, заздалегідь поцілувавши хлопця.

Він розлігся на спині, руки завів за голову. З безглуздою посмішечкою очікування втупився в стелю.

А дівчина, повернувшись у кухню, взяла з підвіконня свій годинник, одягнула на руку, перевіривши час. Було видно, що вона прислухається до тиші квартири.

– Ну що? Пора! – мовив Іван Львович, дістаючи з кишені мобільний телефон. Він обернувся до Ніка.

– Зараз ти скажеш йому, що під ліжком – вибуховий пристрій. Що ти на нього чекаєш унизу й на всі питання даси відповідь потім.

Полковник набрав номер і передав мобільний Ніку.

Нік побачив на моніторі, як хлопець здивовано глянув на телефонний апарат, який стояв на тумбочці. Повільно, мовби знехотя, повернувся на бік. Зняв трубку.

– Алло! – пролунав хрипкий п’яний голос.

– Сергій? – Нік зробив паузу, метушливо підбираючи правильні слова.

– Я.

– У тебе під ліжком вибуховий пристрій, швидко одягайся, я тебе чекаю внизу.

– Що? Хто це? Що за херня!

Нік побачив на моніторі, як хлопець кинув трубку поряд на ліжко, опустив ноги на килим. На обличчі п’яний спокій поступився місцем нерозумінню. Він нахилився до підлоги. Засунув руку під ліжко й витягнув коробку з-під взуття. Зняв кришку, деякий час розглядав вміст коробки – на моніторі цього видно не було, тільки його гола спина.

Нарешті він піднявся, надів майку, «сімейні» труси, джинсовий костюм. Завмер на мить, прислухаючись. Потім вийшов зі спальні.

Подальший розвиток подій був у точності схожий на американське кіно: він забіг на кухню, кілька разів ударив дівчину. Потім підняв її з підлоги, переніс у спальню, зв’язав руки й ноги ременями, взятими з шафи. Кинув її на ліжко. Коробку з-під взуття засунув на колишнє місце. Потім вибіг із квартири.

– Рушай! – скомандував полковник.

– Куди? – приголомшено запитав Нік.

Полковник квапливо відчинив дверці, майже виштовхнув Ніка з мікроавтобуса. Вистрибнув сам. Показав рукою на п’ятиповерхівку за огорожею дитячого садка.

– Другий парадний, он той. Одразу біжиш із ним за будинок до дороги. Ловите приватника й на вокзал. Потяг через півгодини.

Нік перестрибнув через невисоку огорожу, підбіг до будинку. Побачив хлопця, що вискочив із парадного.

– Гей, – крикнув йому. – Сюди!

Вони вибігли разом до дороги. Нік підніс руку. Поруч загальмували білі «Жигулі».

– На вокзал?! – напівзапитав Нік водія, що опустив скло в дверцях.

– Сідайте! – сказав той.

Поки їхали, водій із цікавістю роздивлявся двох пасажирів у однакових джинсових костюмах.

Помітивши інтерес водія, Нік теж оглянув себе, обернувся до Сергія, і гримаса нерозуміння застигла на його обличчі. Джинсові костюми були дійсно однакові й навіть, здається, одного розміру. Навіщо це треба було полковникові? Щоб легше було стати «своїм хлопцем» для Сергія?

Нік похитав головою. Озирнувся ще раз на Сергія – той сидів, мовчки втупившись у потилицю водія. Він чи то був іще п’яний, чи то такий приголомшений тим, що сталося, що ніяк не міг отямитися. Слава богу, він не помітив наполегливо-цікавого погляду водія.

15

Потяг відходив із дванадцятої колії, і їм довелося бігти спочатку по підземному переходу, а потім і вздовж потяга, відшукуючи потрібний вагон.

Нарешті всілися на нижній полиці, перевели подих. Сергій уперше зосереджено подивився на Ніка.

– Хто ти такий? – запитав він.

– Звуть Нік, потім усе поясню.

Сергій в’яло посміхнувся й кивнув.

«Що я йому потім поясню? – роздратовано подумав Нік. – Що я можу йому пояснити?…»

Він замислився, а потяг тим часом сіпнувся і покотився в невідомість. Загальний вагон був напівпорожній і, таким чином, ставав плацкартним.

Товста провідниця взяла у них квитки.

– Білизну брати будете?

Нік кивнув.

– Заховати що-небудь потрібно?

– Що? – Нік підвів на неї здивований погляд.

– Що-що! Від митниці! – Вона подивилася на «загальмованого» пасажира як на ідіота.

– Ні, дякую.

– Ваші проблеми, – кинула вона й пішла далі по вагону.

Через три години, коли обоє вони вже спали, потяг різко зупинився. У вагоні спалахнуло світло, і хтось крикнув хрипким голосом: «Кордон! Підготувати паспорти!»

Нік поліз у кишеню джинсової куртки. Витягнув свій паспорт, підніс до очей. Він і не розглянув його до пуття вчора. Пам’ятав тільки, як отримав від Івана Львовича документ і відразу заховав у кишеню.

Це був новий російський закордонний паспорт. Розкривши, Нік зі здивуванням побачив своє фото й усі свої справжні дані – прізвище, місце народження і дату.

Звідки полковник усе це знав? Може, він сам йому розповів? Нік спробував згадати їх спільну вечерю в Душанбе. Вони тоді багато говорили, й Нік дійсно розповідав про себе. Зараз важко було згадати все, що він говорив полковникові. Він же, до того ж, напився тоді. Напився так, що полковник проводжав його додому. Напився від образи – адже саме того дня він дістав відмову на свій рапорт про переведення в Росію.

Поклавши паспорт на стіл, Нік озирнувся на Сергія, що спав поруч на сусідній нижній полиці.

– Гей, – поторсав його Нік за плече. – Кордон. Прокинься.

Сергій розплющив очі, тупо моргнув кілька разів, дивлячись на Ніка.

– Паспорт у тебе є? – запитав Нік, переляканий несподіваною думкою про те, що Сергій міг виявитися без документів.

Сергій кивнув. На відміну від Ніка, він роздягся перед тим, як лягти. Його джинсовий костюм лежав під подушкою. Діставши куртку, він витягнув із кишені пожований, іще радянський паспорт. Поклав його на стіл і знову відкинувся головою на подушку, заплющив очі.

Нік, почекавши хвилину і упевнившись, що Сергій знову заснув, проглянув його паспорт. Сторінка «сімейний стан» була порожня, дітей у нього не було. Народився в Донецьку 12 вересня 1964 року. Поверх прізвища чиясь важка рука опустила ліловий штемпель «Україна».

Поклавши два паспорти разом, Нік всівся на своїй полиці в очікуванні прикордонників.

Прийшла худа гостроноса блондинка в зеленій формі. Суворо порівняла фотографії в паспортах з обличчями. Нічого не сказавши, пішла далі.

Потім з’явився товстенький невисокий митник із короткими акуратними вусиками.

– Ваші речі? – запитав він Ніка.

– Ми без речей.

– Встаньте!

Нік підвівся. Митник перевірив багажну коробку під полицею, на якій Нік спав. Нік теж подивився туди і побачив тільки зім’яту газету і двох тарганів, які завмерли від раптового світла.

– Гроші, валюта є? – Митник повернув свій примружений погляд на пасажира.

– Є небагато, – трохи зачекавши, відповів Нік.

– Цей із вами? – Митник кивнув на Сергія.

– Так, ми разом. Ми тут недалеко, в Пінськ…

Митник насупився і стояв мовчки, немов усе ще вирішуючи: йти чи ні.

– А яка валюта? Білоруські рублі? – запитав він після паузи.

– Так, – із готовністю підтвердив Нік. – Цілий мільйон.

– Гаразд, – мовив митник і попрямував у наступне купе.

Нік зітхнув із полегшенням. Подивився на Сергія, що спав. Ось кому можна було позаздрити. Спить, і ніхто його не турбує, ні митниця, ні паспортний контроль!

У Пінськ потяг прибув рано-вранці. Так рано, що провідниці довелося декілька хвилин трясти Ніка, приводячи його до тями.

– Ви що? Напилися вночі? – кричала вона. – Через п’ять хвилин потяг відходить! Ваша станція!

Іще не повністю прийшовши до тями, Нік розбудив Сергія, й вони ледве встигли вийти на безлюдну платформу, як потяг рушив.

– Котра година? – сонно запитав Сергій.

– За десять хвилин шоста.

– Рань собача! – поскаржився Сергій, оглядаючись на всі боки.

Вони зайшли в одноповерхову будівельку вокзалу. Всілися на дерев’яні стільці, збиті в одну суцільну шеренгу в залі очікування.

– Куди ми далі? – запитав позіхаючи Сергій.

– Переночуємо тут, завтра в Брест, потім у Польщу.

Сергій здивовано втупився в очі Ніку, але схоже, що його бажання спати було куди сильніше за подив, і, ще раз позіхнувши, він заплющив очі.

16

Віктору не спалось. Він сидів на кухні, знову при вимкненому світлі. Але місяць, що заглядав у вікно на восьмому поверсі, робив видимим навіть пару, що здіймалася над чашкою чаю.

Поряд із чашкою лежали три аркуші паперу – три меню за двадцяте травня, єдині три меню, в яких відвідувачам пропонувалися млинці з червоною ікрою. Перед Віктором у м’якому місячному напівсвітлі «лежали», як на долоні, три ресторани, де міг останній раз повечеряти відставний генерал Броницький. Ресторан «Козак», «Млин» і ресторан готелю «Москва».

Ці меню він перечитав, напевно, разів десять. Спочатку, щоб у черговий раз упевнитися у присутності млинців із червоною ікрою. Потім уже просто з цікавості до назв страв. Багато назв йому ні про що не говорили. Потім його цікавість викликали ресторанні ціни, і вже зовсім під кінець він порівняв ціни на млинці з червоною ікрою в різних ресторанах. Різниця була вражаючою. Думка про те, що одне і те саме може так сильно різнитися в ціні, змусила навіть мотнути головою.

За вікном під місячним світлом спали застиглі на ніч будівництва, спало село, що відступало під натиском міста. Спало місто.

Годинник показував пів на третю, але Віктору спати не хотілось. У стані тіла і в думках відчувалася цілковита рівновага, тиша навколишнього світу передавала йому свій зосереджений спокій.

Захотілося з кимось поговорити. Він знову подивився у вікно, немов сподівався побачити там ще кого-небудь безсонного цієї ночі, який-небудь живий вогник. Але недобудовані вежі дивилися на довкілля порожніми очницями вікон, а село було вже далеко, якщо в якому-небудь будиночку й горіло віконце – його однаково б Віктор не побачив: тільки дахи та дерева.

У якусь мить Віктор ледве не підвівся з-за столу, щоб вийти в коридор, дістати з кишені піджака мобільний телефон і подзвонити Георгію. Зупинив його тільки час – середина ночі, коли всі зазвичай сплять. Щоправда, Георгію це не заважало самому дзвонити, коли йому заманеться. Але він ніколи не дзвонив без приводу. А який привід у Віктора? Повідомити, що знайшов три ресторани, в яких двадцятого травня подавали млинці з ікрою? Про це можна повідомити й уранці, а ще краще поки що не повідомляти, а спочатку поговорити з офіціантами, показати їм фотографії Броницького.

Він зателефонує Георгію, коли із трьох залишиться тільки один ресторан, в якому Броницький і вечеряв.

17

У Пінську вони оселилися в маленькому триповерховому готелі. Спали до четвертої. Потім устигли пройтися по кількох магазинах.

Нік зі здивуванням побачив на вулиці підряд два комісійні магазини. У повітрі запахло радянським минулим. Зайшли, купили дві потерті валізки за смішні білоруські гроші. Власне, купував Нік, а Сергій дивився на нього, кривлячи губи чи то від нерозуміння, чи то від природженого ідіотизму.

– Що ти будеш у них ложить? – запитав Сергій на вулиці.

– Не ложить, а класти.

– А мені пофіг, що ложить, що класти. Ти мені обіцяв щось пояснити.

Ніку став зрозумілий «гумовий» вираз обличчя свого напарника по втечі. Сергій чекав пояснень. Чекав із вечора з перервами на сон і сонну втому. Тепер він уже був бадьорий, і зволікати з поясненням далі не мало сенсу.

– Добре. – Нік, зітхнувши, кивнув. – Ідемо зараз на вокзал, беремо квитки до Бреста. Потім де-небудь сядемо повечеряти, і я тобі все поясню…

Пропозиція Сергія влаштувала, тим паче, що він уже неабияк зголоднів.

Потяг на Брест відходив через три години.

По дорозі у готель вони, за наполяганням Ніка, зайшли в аптеку, купили зубні щітки, пасту.

Двоє молодих коротко стрижених чоловіків у однакових джинсових костюмах із потертими валізами на безликих сірих вулицях Пінська мали вигляд іноземців.

– Слухай, нахер нам готель? Ми там нічого не залишали. – Сергій зупинився, коли до триповерхової будівлі готелю залишалося метрів сто.

– А паспорти? – запитав Нік.

Сергій незадоволено кивнув. Чи то шок минулого вечора відключав часом його пам’ять, чи то він узагалі був неуважний.

– Хочеш, постій тут, – запропонував Нік. – Я сам сходжу, заберу документи.

Сергій охоче погодився.

Молоденька дівчина ліниво відірвала голову від книжки.

– Ключі ви здавали? – запитала вона.

– Так.

– Хвилиночку. Клава! Клава! – крикнула вона у бік сходів.

Відразу за сходами із скрипом відчинилися двері, й звідти виглянула заспана старенька в синьому халаті.

– Піди в тридцять п’ятий, перевір, чи все на місці. Особливо рушники та склянки.

Старенька, взявши у дівчини ключ із брелоком у вигляді важкої дерев’яної груші, накульгуючи на ліву ногу, попрямувала до сходів.

Чекати довелося хвилин десять. Нарешті дівчина поклала на стійку паспорти.

– Приїжджайте ще! – сказала вона замість прощання і знов уткнула свої маленькі очі в книжку.

Вийшовши на вулицю, Нік озирнувся на всі боки. Сергія ніде не було видно. На лобі виступив холодний піт.

«Це ж треба бути таким ідіотом! – подумав Нік. – Я йому сам запропонував почекати! Чорт забирай!»

Він пройшов швидким кроком до перехрестя, де залишив Сергія.

Дві вулиці, що перетинали одна одну під прямим кутом, були неприродно безлюдні. Через перехрестя на червоний сигнал світлофора проїхала вантажівка.

На очі Ніку потрапив побутовий будиночок синього кольору, що стояв трохи осторонь від дороги. Здалося, що хтось тільки-но зайшов у його двері.

Придивившись, Нік, на свій подив, прочитав напис над дверима побутового будиночка – «БАР». Не більше і не менше.

«Добре хоч, що не ресторан», – подумав він.

Зайшов, одчинивши важкі залізні двері.

Усередині було тьмяно. За імпровізованою стійкою бару стояв лисуватий чолов’яга сумовитого вигляду. За одним із трьох пластмасових столиків сидів Сергій із наповненою склянкою. За іншим – із пляшкою горілки – двоє молодих хлопців у робочих комбінезонах.

Нік відчув у руках тремтіння. Застиг, дивлячись на Сергія, що спокійно розвалився в білому пластмасовому кріслі. Зрозумів, що тремтіння виникло раніше, на перехресті, а можливо, ще й на порозі готелю, коли він не побачив Сергія.

Сергій підвів очі.

– Сідай! – кивнув він на вільне крісло. – Що вип’єш?

– У тебе що, гроші є? – здивувався Нік.

– Долари вони беруть, – він кивнув на бармена. – У них тут «Приморський портвейн», уявляєш?

– Ні, – похмуро відповів Нік.

Сергій дістав із нагрудної кишені джинсової куртки магнітофонну касету. Разом із нею – декілька згорнутих навпіл зелених купюр.

Нік помітив, що купюри – дрібні: п’ятірки та по одному долару.

– Постав касету! – попросив Сергій, підійшовши до бармена. – І двісті грамів «Приморського».

Повернувшись, він поставив повну склянку портвейну перед Ніком.

У шепітливій тиші так званого бару раптом пролунали знайомі Ніку ритмічні удари.

Він утупився в Сергія, а той із блаженною усмішкою на обличчі повільно цмулив свій портвейн.

– Гей, – крикнув бармен. – Тут ні греця немає на твоїй касеті!

– Є, – спокійно відповів Сергій. Бармен замовк, прислухався. Він, звичайно, чекав музики. Через кілька хвилин витягнув касету, поклав на стійку.

– Забери! Ні біса у тебе не записано! – крикнув він, потім обернувся і поставив іншу касету.

У барі заспівав Розенбаум. Пісня про Афган. «Чорний тюльпан».

«Дуже до речі», – подумав Нік.

Раптом він помітив, як Сергій повільно підводиться з-за столу, з ненавистю дивлячись у бік стійки.

Відчувши пожежу, що наближалася, Нік одразу кинувся її гасити.

– Старий, заспокойся, давай вип’ємо!

Нік силоміць усадовив Сергія на місце. Судячи з того, як легко це йому вдалося, зрозумів, що «колега» або п’яний, або ще не прийшов до тями після вчорашнього.

Нік сам сходив до стійки, узяв касету.

– Виводь його! – неголосно сказав Нікові бармен.

– Пожерти що-небудь є? – спокійно запитав його Нік.

– «Снікерси»!

Нік купив чотири «Снікерси». Повернувся до столу.

– Ти мені щось пояснити обіцяв, – промимрив Сергій.

– Потім, коли прийдеш до тями. Ходімо, скоро потяг. І валізи візьми!

Сергій знехотя підвівся. Заховав касету у кишеню куртки. Підняв із підлоги дві легкі валізи і тиняючись попрямував до дверей.

18

Похід по ресторанах Віктору практично нічого не дав. У «Козаку» офіціанти з ним розмовляли крізь зуби. Броницького ніхто з них не пам’ятав, хоча Віктору здалося, що офіціанти відповіли «ні» ще до того, як опустили очі на фотознімки. У «Млині» адміністратор подивився на виторг за двадцяте травня й лише похитав головою. Офіціантка згадала той вечір, сказавши, що тільки два столики були зайняті За одним святкували день народження знайомі повії, за іншим щось відзначала компанія «спортсменів». Коли поглянули у витратну книгу кухні, з’ясувалося, що млинці з ікрою ніхто того вечора не замовляв.

У ресторані готелю «Москва» офіціанти й адміністратор виявилися привітніші. Броницького вони не впізнали, але це, як один з них і сказав, нічого не означало, бо того вечора в ресторані був банкет на сорок осіб. Окрім банкету, зайнято було ще декілька столиків. Млинці з ікрою було замовлено банкетним столом, але за ним відзначалася галаслива річниця весілля, й навряд чи Броницький міг мати до неї стосунок.

Тепер Віктор їхав на похорон Броницького. Можна було особливо не поспішати – тіло підвезуть до будинку тільки об одинадцятій. Він приїде хвилин за двадцять до цього, занесе вдові куплений букет траурно-білих кал і заразом роздивиться: хто прибув на похорон. Найбільше Віктор цікавили зустрічі з сином і Максимом Івіним. Од них він сподівався дізнатися що-небудь нове про останній відрізок життя президентського консультанта з питань оборони. Коли Віктор заїкнувся по телефону Георгію, що непогано було б поговорити з колишніми штабними колегами покійного, а також із колегами по президентському апарату, Георгій тільки розсміявся. Потім сказав: «І не здумай! Ніхто не пов’язує його смерть із його місцем роботи!» Здивований Віктор перепитав тоді Георгія, але той не здобувся на відповідь. Просто дав відбій.

Зараз, застрягши у невеликій пробці перед поворотом на Печерськ, Віктор знову згадав ту розмову. Згадав іще раз і пораду чоловіка в цивільному, що передав йому ключі від машини: не поспішати. Так чого вони все-таки від нього хочуть? Щоб він не поспішав? Тоді до чого була та телефонна прочуханка, яку влаштував йому якось Георгій, невдоволений уповільненим розслідуванням? Хто вони взагалі такі? Хто і звідки? З СБУ? Це було б логічно, але тоді до чого ця телефонна конспірація? До чого взагалі тоді він сам, Віктор Слуцький, простий лейтенант із невеликим досвідом розкриття дрібних вуличних злочинів? У них же свої специ – таких у міліції не знайдеш, а якщо з’являться – відразу перекуплять! Якби вони вважали його спецом, то теж, напевно, перекупили б. Але ж ні. Він так і залишився лейтенантом зі своїм столом у райвідділі.

Зупинив машину не перед парадним, як раніше, а в кінці будинку біля виїзду з двору. Узяв із заднього сидіння букет білих квітів.

Двері відчинила Броницька. В очах – сльози, мовби щойно дізналася про смерть чоловіка. Довга чорна сукня, на грудях – брошка з темним малахітом.

У квартирі метушилися жінки. На кухні працювала електром’ясорубка. Одна з жінок сиділа за столом і загортала готовий фарш у капустяне листя. Готувалася традиційна поминальна їжа – голубці.

Пройшовши в кімнату, Віктор зустрівся поглядом із літнім чоловіком. Кивнули один одному не знайомлячись. Знайомитися на похоронах не заведено. Сівши в кутове крісло, Віктор прислухався до шумів квартири, адже в ній було ще три чи чотири кімнати. Шум долинав тільки з кухні.

Літній чоловік підвівся з канапи. Віктор звернув увагу на його вкриті густим дорожнім пилом черевики. Він наче опинився тут випадково, створюючи своїм виглядом явний дисонанс із добре умебльованою квартирою і речами, чистими, яскравими, що звертали на себе увагу.

Чоловік боком підійшов, сів у сусіднє крісло, обернувся лицем до Віктора.

– Даруйте, ви Вадима товариш по службі будете? – запитав він, заглядаючи у вічі Віктору.

– Ні, я більше з його дружиною спілкувався, – мовив Віктор і тут же зніяковів, зміркувавши, що його відповідь звучала більш ніж двозначно. Але не говорити ж йому, насправді, що він за службовим обов’язком, а не заради висловлення співчуття!

– Значить, Оленин товариш по службі, – вголос дійшов висновку чоловік. – А я його батько… Шахтарем був, ми ж із Донеччини… Ось мати не змогла приїхати – паралізована лежить… Щось тіло не везуть! – І погляд Броницького-старшого перейшов на великий настінний годинник у рамочці з полірованого дерева.

Віктор кивнув.

– Піду на кухню подивлюсь, як там, – мовив чоловік, підводячись із крісла.

– Вибачте, – Віктор підвів на нього очі. – А син-бо Вадима прилетів?

– Син? – обличчя Броницького-старшого якось одразу змарніло. – Ні. Воно ж дорого – з Англії сюди летіти. Не прилетів.

Віктор залишився сам у кімнаті. Пройшовся по персидському килиму з високим ворсом. Потім глянув на свої черевики, злякавшись, а раптом і вони запилючені, як у батька покійного. Але ні, черевики були в нормі.

Подзвонили в двері. Віктор виглянув у коридор і побачив декількох осіб із букетами. Відчув себе зайвим. Він же й справді був тут зайвий, їхнє горе його не торкалося.

Тіло привезли із запізненням на півгодини. Відразу вивантажили біля парадного з автобуса – розкішна труна, на вигляд – червоне дерево. Виставили на двох табуретах.

Усі спустилися вниз. Віктор, відійшовши трохи вбік, оглянув присутніх – було їх не так уже й багато, може, п’ятдесят. Поряд стояли два чистенькі «ЛАЗи», чорна «Волга» та декілька «Жигулів».

Віктор здивувався скромності похоронного кортежу.

Труну завантажили в автобус. Кортеж рушив із місця. Віктор пройшов до «мазди», дивуючись, що ховають Броницького без музики.

Потім – півгодини повільної їзди до Байкового кладовища, ще декілька учасників похорону, що приєдналися там, із квітами та вінками. Пластмасові стаканчики з горілкою та пиріжки з м’ясом, пущені по колу вже після того, як кладовищенські трудяги, «зліпивши» лопатами могильний горбок, пішли. Віктор теж узяв стаканчик, але непомітно вилив горілку на сусідню могилу. Він стежив за оточенням Броницької. Окрім Броницького-старшого, поряд із нею стояли двоє серйозних чоловіків у дорогих костюмах і кілька жінок.

Незабаром Броницька почала ходити від однієї людини до іншої, ввічливо й сумно зазиваючи на поминки.

Знову Віктор влаштувався за автобусами, але тепер вони їхали вже швидше.

Два приставлені один до одного столи були накриті у вітальні. Крісла та канапу винесли, видно, в іншу кімнату, а замість них скрізь стояли стільці й табурети.

Уже всівшись за поминальний стіл, Віктор огледівся і не побачив тих двох чоловіків, що стояли біля могили поряд із Броницькою. «Може, пізніше підійдуть», – подумав він.

Коли за столом залишилось осіб шість, Віктор підійшов до вдови і тихенько запитав на вухо:

– А Івін де?

Вона з хвилину дивилася на нього розгублено, потім ніби прийшла до тями.

– Він у готель поїхав, у нього сьогодні потяг.

– Куди потяг?

– Назад…

– А він у якому готелі зупинився?

– У «Москві»…

Не попрощавшись, Віктор вилетів із квартири. Добіг до машини, помчав у бік готелю.

У реєстратурі йому сказали, що Івін здав ключ більше години тому.

– За готель у нього сплачено до завтра, так що можете пізніше зайти! – порадила білява жінка з утомленим від пудри обличчям.

Віктор сіпнувся до виходу. Зупинився. Подивився на годинник. Другий потяг щойно відійшов од вокзалу. Наступний на Москву буде тільки через три години. На прохідних такі люди не їздять.

«Потяг пішов», – зрозумів Віктор.

Повернувся до білявки. Постояв біля стійки, дивлячись на неї, як крізь туман.

– Ну чого? – запитала вона. – З’явиться ваш товариш, нікуди не подінеться!

Віктор кивнув. Потім щось змусило його зосередитися. Він згадав слова вдови про приїзд Івіна в Київ напередодні загибелі Броницького. Де він зупинявся того разу?

Знову Віктор утупився в даму, тільки тепер він дивився на неї благально.

– Скажіть, ви ж реєструєте всіх, хто в готель селиться?

– Звичайно! І паспорти перевіряємо.

Віктор відійшов до кіоска, що стояв тут же у фойє, купив коробку цукерок і з нею повернувся до стійки.

– Подивіться, будь ласка, чи зупинявся у вас у другій половині травня Максим Івін?

Із усмішкою прийнявши коробку цукерок, дама зітхнула й опустила свій погляд на величезний і товстий гросбух, розкритий перед нею. Перегорнула віялом широкі та довгі простирадла сторінок, повернула свій погляд на Віктора.

– З п’ятнадцятого?

– Так.

Іще кілька сторінок прошелестіли в повітрі над її столом.

– М. Івін? – вона пальцем притиснула сторінку в одному місці.

– Так! – Віктор перегнувся через стійку, намагаючись дотягнутися поглядом до розлініяної пописаної сторінки.

– З вісімнадцятого по двадцять перше, – сказала дама з усмішкою на обличчі.

– А номер у нього був на одного?

– На двох, але він там був сам.

– Вельми дякую! – Подумки Віктор готовий був навіть поцілувати її, але ноги вже несли його до виходу, до машини, залишеної на готельній автостоянці.

19

Перетин білорусько-польського кордону видався Ніку якоюсь нічною містикою. Білоруських рублів у них виявилося більше, ніж потрібно, і витратив їх Нік на купе, в якому вони тепер їхали вдвох із Сахном. Сахно знову їхав лежачи – він витребував з Ніка купити три «Зубрівки» і три пляшки вина. Його явно турбувала цифра «три». «Через кордон можна провезти по пляшці того й іншого на людину або по три на двох!» – уперто заявив він іще в Бресті, як тільки вони купили туристські ваучери для поїздки в Польщу. Тепер порожня пляшка з-під «Зубрівки» стояла під столом купе, а сам Сахно мирно лежав на своїй полиці, час від часу видаючи імпульсивне хропіння та перевертаючись на інший бік. Перш ніж «відвалитися», він виклав із кишені джинсової куртки два паспорти і залишив їх на краю столу. Один, пом’ятий, Віктор уже бачив при в’їзді в Білорусь, але тепер поряд із ним, а точніше згори, лежав закордонний паспорт радянського зразка.

Скориставшись відключкою Сахна, Нік проглянув і цю «червоношкіру паспортину». Термін дії паспорта закінчувався через три місяці, а майже на кожній його сторінці, як поліграфічний брак, красувалася одна і та сама віза, а точніше, віза однієї й тієї ж країни – Чехословаччини. Придивившись уважніше, Нік зрозумів, що перші декілька віз були чехословацькими, а останні – чеськими. Отже, паспорт ішов у ногу з часом.

«Цікаво, що Сахно робив у Чехії», – подумав Нік. Знайшов останню візу – десятиденну, видану в квітні цього року.

Додумати, як, утім, і довивчати паспорт, не вистачило часу. Зайшов молодий прикордонник, забрав обидва паспорти, проглянув уважно туристські ваучери, кивнув і пішов.

Буквально через десять хвилин потяг «розштовхали» на окремі вагони, потужні триметрові домкрати підняли вагон над землею, з брязкотом покотилися кудись залізні колеса.

Нік виглянув із вікна – під вагоном у жовтому світлі прожекторів метушилися залізничники.

Сахно знову захріп.

Нік теж приліг на свою полицю. Він лежав на спині. Пробував порахувати, скільки кілометрів було між Душанбе і Брестом. Прикидав-прикидав і кинув цю розумову затію. Між Душанбе та Саратовом було, напевно, понад дві тисячі кілометрів, а від Саратова до Києва – півтори доби потягом. Заболіла голова. Нік розслабився, подумав про дружину, про сина. Згадав широку та повільну саратовську Волгу. Зайшлося серце. Зараз між ним і сім’єю лежала десь одна прозора межа, але мине година або навіть менше, і немов залізні ворота зачиняться. Залишиться позаду Білорусь, залишиться увесь колишній Союз. Усе залишиться позаду, і він почне чекати повернення. Тільки куди йому повертатися? У Саратов або в Київ? Звичайно, в Саратов є до кого повертатись, але нікуди. У Києві обіцяють квартиру і, повернувшись та отримавши її, він зможе з гордістю витягнути з Саратова своїх. Зустріти їх на вокзалі, відвезти на таксі до будинку. Який це буде будинок? Скільки в нім буде поверхів? На якому поверсі вони житимуть? Краще всього на третьому, треба буде попросити полковника про третій поверх. Добре б, аби у Володьки була окрема кімната. Він уже, загалом, доросла людина, школа позаду, буде друзів і дівчаток додому приводити…

Вагон зі скрипом почав опускатися до землі. Зістикувався з колесами, потім його сюди-туди покатали, поки новий поштовх не сповістив про возз’єднання з рідним рухомим складом.

Хвилин через п’ятнадцять той же прикордонник заніс у купе паспорти. А Сахно як спав, так і продовжував спати.

Вже і потяг рушив у ніч, виповз із-під потужних прожекторів. Десь по цій темряві й проходить кордон, і потяг перенесе його зараз за наступну географічну межу, на захід. Потім, напевно, він так само повертатиметься через Брест у Київ. А можливо, і безпосередньо, адже в України є свій кордон із Польщею.

Колеса потяга застукали в спокійно-дрімливому ритмі, й Ніка почало хилити в сон. У купе було прохолодно, але Нік зняв джинсовий костюм, склав і заховав під подушку. Клацнув вимикачем, зануривши купе в цілковиту темряву, й накрився верблюжою ковдрою невизначеного кольору.

Через декілька годин потяг в’їхав у польський світанок. Прокинувся Нік від гучного хропіння напарника, помітив, що паспорти тепер лежали на столі по-іншому. Зрозумів, що їх хтось перевіряв, поки вони спали. Проглянув свій і знайшов у нім печать польського прикордонника. Подумав про поляків із вдячністю, адже не розбудили, самі розібрались і далі пішли.

За вікном під уже монотонне хропіння Сахна пробігали польські поля та села. Нік із цікавістю розглядав будинки. Здавалося, що чим далі їхав потяг, тим багатші та більші ці будинки були.

Сахно із заплющеними очима простягнув руку під стіл. Дзвякнула порожня пляшка з-під «Зубрівки», впала, покотилась. А Сергій намацав рукою кульок, у якому лежала їжа, куплена в дорогу. Витягнув звідти наосліп шматок копченої ковбаси, підніс до рота і смачно куснув разом із шкіркою. Так само, не дивлячись, поклав ковбасу на стіл поряд із паспортами і, обернувшись до стінки, знову захріп.

«Це був сніданок!» – з усмішкою подумав Нік, стежачи, щоб ковбаса не перестрибнула через паспорти й не опинилася на брудній підлозі.

Вже через хвилину стежити за катанням ковбаси Ніку набридло, і він поклав її на місце, в кульок. А сам одягнувся, скачав матрац разом із простирадлами та подушкою, закинув на верхню полицю й усівся біля вікна.

Незабаром у купе заглянув провідник із пом’ятим обличчям і двома склянками чаю. Нік узяв чай. Зачаровано дивлячись у вікно, він випив обидві склянки.

Сахно прокинувся під час двадцятихвилинної зупинки у Варшаві. Прокинувся, струсонув головою. Прислухався до гучних вокзальних оголошень.

– Що вони говорять? – запитав.

– Я польської не знаю.

– Кепський ти перекладач! – криво посміхнувся Сахно. – Чай дають?

– Дають.

Від Варшави до Познані майже п’ять годин шляху. І всі ці п’ять годин Нік і Сахно сиділи один навпроти одного за столом, дивлячись в основному у вікно. Вони ще двічі пили чай. Потім Сахно захотів відкоркувати другу пляшку горілки, але Нік не дав. Дивно, але Сахно не сперечався.

– Так куди ми їдемо? – запитав він.

– Зараз у Познань.

– А на хер я тобі потрібний? – Сахно примружено втупивсь у вічі Ніку.

– Ти мені й на хер не потрібний, – відповів йому його ж мовою Нік. – Я тебе витягнув, зробиш одну роботу, отримаєш купу грошей, і попрощаємося…

Сахно закивав, роздумуючи.

– Так ти, видно, про мене багато знаєш, – сказав він задумливо через хвилину.

– Aгa, – відповів Нік, виколупуючи шматок ковбаси, застряглий у зубах.

Сахно знову кивнув.

– Значить, заради цієї однієї справи ти мене і витягнув. Так?

– Так, – відповів Нік.

– Гаразд, – несподівано розслаблено мовив Сахно. – Від однієї справи ще ніхто не помирав… – І він удоволено всміхнувся, мовби вдало експромтом пожартував.

Помітивши його усмішку, Нік іще раз прокрутив у голові щойно сказану Сергієм фразу, і до нього дійшов її другий сенс. Звичайно, Сахно їхав із ним не заради компанії, не в турпоїздку. І від цієї «справи», яку належить зробити Сахну, хто-небудь та помре.

Нік уперше замислився про те, що по суті вони з Сахном були чимось на зразок «робочої групи», в якій він, Нік, виконував роль перекладача і ще когось, а Сахно був звичайним виконавцем. Втім, не звичайним, а з деякими вивихами. Він був скоріше малокерованим виконавцем, так що важко було досі уявити, чим закінчиться їх експедиція, тим більше, що навіть конкретні цілі цієї експедиції Ніку не були ясні. Абстрактну мету Іван Львович поставив, а все конкретне мав пояснити в Познані Олександр Возняк.

«Три п’ятірки, чотири, два, один», – згадав Нік його номер телефону.

Подивився на годинник – у Познань вони мали приїхати до обіду.

У Познані Нік подзвонив Возняку просто з вокзалу. Той попросив почекати його на вулиці перед входом, поряд із стоянкою таксі. Дивно, що Возняк навіть не запитав, які вони на вигляд, наче був упевнений, що впізнає їх.

Грілися вони на сонечку перед вокзалом добрі півгодини, перш ніж поруч, на стоянці таксі, загальмував старенький синій «мерседес». Водій, кремезний кругловидий чоловік років п’ятдесяти в яскравій літній сорочці з коротким рукавом, перегнувся через переднє пасажирське сидіння, опустив у дверцях скло і крикнув їм: «Сідайте!»

Вони їхали вулицями незнайомого міста, сидячи на задньому сидінні. Дивилися кожний у своє віконце, а водій, раз у раз підрівнюючи внутрішнє оглядове дзеркальце, поглядав на них, на двох одягнених в однакові джинсові костюми молодих людей. Поглядав він на них напружено, про щось роздумуючи. Час від часу на його губах з’являлася скептична напівпосмішка, яку він тут же ховав, ніби вона виникала проти його волі.

Під’їхали до маленького кафе на околиці міста.

– Ходімо перекусимо, – запросив водій «мерседеса».

У кафе він щось замовив по-польськи. До їх столика негайно підбіг бармен, поставив три пляшки пива, три салати, перепитав щось у Олександра Возняка й відійшов убік.

Пили пиво. Возняк розпитував про Київ. Відповідав йому в основному Сергій. Ніку особливо говорити було ні про що. Що він у Києві бачив? Будиночок на двадцять шостому кілометрі якогось шосе, набережну Дніпра та вечірні вулиці, по яких його возили на шикарній машині.

Сахно несподівано виявився балакучим і розповідав Возняку про нові магазини, ресторани. Показав він йому й нову українську валюту – Возняк із цікавістю розглянув декілька купюр, потім повернув їх.

Бармен приніс бігус – свинину з капустою.

Коли попоїли, продовжуючи нічого не значущу розмову, Возняк узяв іще по пиву. Потім запропонував Сахнові польської горілки. Сергій зрадів.

Возняк сам підійшов до стійки бару, взяв скляночку горілки та блюдце з нарізаним солоним огірочком і поставив на столик у протилежному кутку кафе.

– Вибач, Сергію, – він показав поглядом на той столик. – Нам потрібно з Ніком переговорити, а ти поки що там посидь!

Сахно без усякої образи підвівся й пішов до столика з горілкою. А Олександр Возняк, провівши його поглядом, дістав із кишені два сині паспорти. Мовчки простягнув їх Ніку.

– Заховай, потім подивишся, – сказав він. – Ви тепер громадяни нової Югославії. Ти, мабуть, югославський єврей. Ніко Ценський. Цей, – він кивнув із деякою зневагою в бік Сергія, – Іво Сахнич. З такими паспортами вам буде трохи легше. У вас уже стоять німецькі візи. Ось по три тисячі марок, – Возняк поклав на стіл два вузькі коричневі конверти. – За годину електричка до Німеччини. Німецьку ти знаєш?

– Вивчав, – кивнув Нік.

– Доїдете до Берліна, там пересадка на електричку до Кобленца. Розберешся. У паспортах ваші квитки. У Кобленці недалеко від вокзалу готель «Мауер». Недорогий і цілком пристойний. Оселитеся там і спокійно відпочиватимете від далекої дороги, поки вас не знайдуть.

– А хто знайде?

– Не турбуйся, це буде наша людина.

20

«Невдалий» похорон порушив плани Віктора. Коли б не несподіване з’ясування терміну перебування Максима Івіна в Києві, день можна було б вважати втраченим. Але часом невдача приносить із собою якийсь несподіваний успіх, якщо тільки помітити його. Це як побічна дія від ліків, тільки навпаки. Побічна дія невдачі. І тепер пряма або непряма причетність Івіна до смерті Броницького здавалася Віктору майже доведеною. Прогулявшись по місту, він через кілька годин знову повернувся до готелю «Москва», де раніше залишив машину.

Зайшов у фойє. За стійкою реєстратури сиділа вже інша жінка, брюнетка років сорока п’яти з блискучим, вкритим лаком волоссям, що піднеслося над головою у формі невеликого аеростата.

Віктор підійшов до дами з високою зачіскою. Запитав, де в готелі або біля нього можна випити кави.

– В ресторані, – відповіла дама. – Але там знаєте яка кава? – Вона співчутливо посміхнулася. – Підніміться краще на п’ятий поверх у буфет, там хоч кавоварка нормальна.

Віктор, піднімаючись у ліфті, роздумував про Івіна. Йому було цікаво: де він обідав, поки жив у готелі. У ресторані чи в буфеті?

Буфет виявився досить затишним, із низькими канапами та пуфами за такими ж низькими столиками. Обідати тут було б незручно, а пити каву або вино – ідеально. Сівши на кутову канапку, Віктор миттєво розслабився. Треба було підійти до стійки, тим більше, що черги поки що не було. Взагалі нікого перед стійкою не було, хоча в буфеті сиділи з пивом чоловік і жінка. Сиділи біля віконця, пили пиво зі склянок і неголосно розмовляли.

Лінькувато підвівшись, Віктор замовив собі каву.

Бармен приніс чашку кави на блюдці та маленьку шоколадку. Поставив на столик цукорницю.

Віктор поліз у кишеню піджака за дрібняками.

– Скільки з мене? – запитав він.

– Гривня десять, ітимете – розплатитеся! – сказав бармен і повернувся за стійку.

Місце це здалося Віктору трохи нереальним, а те, що тут не брали грошей наперед, узагалі переносило це місце за відчуттям кудись за кордон.

Заїдаючи гірку міцну каву шоколадкою, Віктор думав, що хоч його звичайний світ ніби простіший і грубіший, але й цей світ із м’якими канапами, низенькими приземленими столиками з чорними скляними стільницями, з увічливими барменами – цей світ теж йому подобається. Нехай він тут рідкісний гість, але ніщо йому не забороняє перетворитися на частішого гостя. Може, він коли-небудь прийде сюди з Іриною і дочкою. Життя, хоч яким би воно було іноді важким і сірим, однаково покращується. Може, коли-небудь вони навіть обідатимуть щонеділі в ресторані всією сім’єю? Хоча навіщо? Можна й удома смачно приготувати…

Думки його почали входити в суперечність одна з одною. «Це втома», – зрозумів Віктор.

Попросив у бармена ще чашку кави. Пересів до вікна, з якого відкривався красивий краєвид на Хрещатик, на фонтани майдану Незалежності.

Бармен знайшов його очима і другу чашку з шоколадкою поставив перед Віктором вже в іншому місці.

Віктор кивнув. Якось дуже легко він звик, що хтось може чемно приносити йому каву.

Погляд його впав на рекламний дирижабль, що бовтався в повітрі на линві на пагорбі ліворуч. Дирижабль рекламував «Адідас».

«Це ж те саме місце, звідки злетів Броницький!» – зрозумів Віктор.

Ні, він із самого початку знав, що саме звідти злетів дирижабль із високопоставленим трупом. Він просто до цього моменту не мав можливості так добре розглянути це місце.

Погляд його ковзнув далі, на майдан перед Головпоштамтом. Він помітив будку ДАІ і міліціонера, що сидів у ній.

Ковтнув гіркої кави, провів між будкою та дирижаблем невидиму пряму лінію. Відстань між ними була невелика, і, напевно, з боку будки дирижабль теж був добре видний.

Вирішивши потім подивитися на дирижабль знизу, Віктор допив каву, підійшов до стійки, розплатився. Перш ніж вийти, зупинився перед меню, що стояло у вигляді розкритої книжки. Пробіг його очима і завмер здивований. У меню буфету значилися не лише цукерки, пиво, кава й інші напої. Там же пропонувалися відбивні, смажена картопля, курка та млинці з червоною ікрою.

Здивований, він підійшов до бармена.

– Іще що-небудь? – випередив його питанням молодик із метеликом.

– Вибачте, – Віктор раптом затнувся. Йому не хотілося видавати себе. Він злякався, що тільки-но почне ставити питання – вся пошана, вся чемність бармена випаруються. Адже автоматично Віктор перейде з розряду клієнта в розряд слідчого.

– У вас є млинці з ікрою? – запитав після заминки Віктор.

– Є, – кивнув бармен. – Треба тільки хвилин п’ять-десять почекати – гаряче мені піднімають із ресторану. Подзвонити?

– Ні-ні, дякую. Мало часу. – Віктор зітхнув із полегшенням. – Іншим разом.

– Приходьте ще, – всміхнувся бармен.

– Гаразд, – пообіцяв Віктор.

Униз він спустився пішки. Знову ноги повели його геть від автостоянки. Він спускався по сходах, які вели до фонтанів. Порівнявся з дирижаблем, підійшов до нього.

Майданчик, над яким витав дирижабль, був обнесений червоними дорожніми бар’єрчиками. Нижній кінець каната був прив’язаний до великого газового балона.

Поряд на землі лежали ще два такі балони, стягнуті докупи у двох місцях брезентовими пасами. Поблизу нікого не було.

Потоптавшись під дирижаблем, Віктор спустився до фонтанів, перейшов на інший бік майдану. Озирнувся на дирижабль. З цього боку він особливо сильно впадав у вічі.

Прогулюючись, зупинився поряд зі скляною будочкою ДАІ. Звідси теж був чудовий краєвид.

Із будки вийшов сержант, суворо подивився на Віктора.

– Вам що тут потрібно? – запитав він невдоволеним голосом.

– Нічого, просто прогулююся.

Віктору знову не захотілося розкриватись і ставити даішникові вже виниклі в голові запитання. Це можна буде зробити й пізніше. Навіщо зараз собі настрій псувати.

«Треба їхати в Москву і якнайшвидше, – подумав він. – Якщо несподівано приперти його до стінки, він, може, і розповість усе…»

Уночі, сидячи на кухні, Віктор зателефонував Георгію. Голос у того, на Вікторів подив, виявився бадьорий. Думку про поїздку в Москву він після недовгої паузи схвалив.

– Добре, – сказав Георгій. – Завтра поїдеш на два дні. Квитки привезуть уранці в райвідділ. Тільки запам’ятай мою пораду: якщо відчуєш, що він замазаний, домовся про наступну зустріч і негайно повертайся до Києва.

Чекаючи на квитки, Віктор не витрачав часу даремно. Він викликав свого стажиста. Відправив його в ДАІ з’ясувати, хто чергував у будці на майдані Незалежності в ніч із двадцятого на двадцять перше травня. Знайти його та допитати. Дізнатися: бачив той даішник що-небудь чи ні.

Коли окрилений новим завданням стажист Занозін майже бігом вискочив із кабінету, Віктор розслабився. Опустив у склянку з водою кип’ятильник. Дістав баночку з-під майонезу з меленою кавою, дві ложечки. Підготував і другу склянку з водою, після чого зателефонував майорові Криську.

– Товаришу майор, зайдіть до мене на каву! – промовив Віктор у трубку награно-сухим голосом.

– Ну ти знахабнів! – розсміявся у відповідь майор. – У тебе хоч цукор є?

– Так точно!

– Добре, іду.

Поки майор ішов по коридору, Віктор заштовхав свою дорожню сумку з речами під стіл – Крисько ще не знав, що лейтенант цього вечора їде в Москву.

21

Нік сам здивувався живучості своєї німецької мови. Ніби і вивчав давно, а на вокзалі Берлін-Зоопарк зумів не лише запитати в «інформації», коли і звідки йде потяг на Кобленц, але навіть зрозумів відповідь довгов’язого хлопця в нудно-синій уніформі з биркою на грудях, на якій значилися його ім’я та прізвище.

– Ну що? – запитав Сергій Сахно, що стояв із двома валізами за три метри від довідкової будки.

– Друга платформа, третя колія. Потяг через півгодини.

Повз них прокотив свій жовтий візок прибиральник вокзального сміття, одягнений у вільний комбінезон і теж із биркою на грудях.

Нік провів його поглядом. Його охопило відчуття легкої відмороженості – наче був він водолазом, опущеним у підводне царство, де і світ був іншим, і риби – небаченими. Ось-ось ті, що нагорі, смикнуть за шланг, по якому повітря йде, і витягнуть його назад, нагору…

«Ні, відразу не витягнуть, – подумав у відповідь на свої відчуття Нік. – У кращому разі, через місяць-два. А за ці місяць-два ще невідомо, що станеться…»

– Ну що, поперли? – запитав Сахно, втупившись із посмішкою в Ніка. – Ти що, перший раз за бугром? Невже у загранку ні разу не посилали?

– У Африці був, – проговорився Нік і тут же внутрішньо зібрався, напружився, проганяючи відчуття водолаза. – Ходімо, – обернувся він до Сахна.

Потяг до Кобленца був сидячим. Звичайна електричка. Тільки дуже чиста, й сидіння, як канапи.

Через кожні півгодини по проходу проїздив візок із чаєм-кавою та різними закусками.

Коли він проїхав знов, Сахно обернувся до Ніка й пильно подивився йому в вічі.

– Знаєш, я хоч і полюбляю випити, але не сліпий же! Ти від свого дружка в Польщі не лише паспорти отримав. Він тобі ще два конверти дав. Напевно, з грошима? – Сахно посміхнувся.

– Можливо.

– А два тому, що один – для мене? Так?

– У Кобленці дам, – сухо пообіцяв Нік, уявивши, як Сахно почне тринькати свої дойчмарки.

– Та мені раніше й не потрібно, – задоволено мовив він, витягнув із нагрудної кишені джинсової куртки три паспорти – два червоних і один синій, рухом картяра розвіяв їх і знову хитро подивився на Ніка.

– Так ми з тобою тепер брати-югослави? Серби, значить…

Він розгорнув синій паспорт і прочитав уголос: «Іво Сахнич, народився 12 липня 1959 року».

– Слухай, звідки у твоїх друзів моє фото? І дата народження правильна… Ось тільки з місцем народження… – І він похитав головою. – Що я, мудак, аби в Сараєво народитись? А тебе як за паспортом?

– Ніко Ценський…

– Що це за прізвище? Таких югославів не буває!

– Це моє справжнє прізвище.

– По блату залишили? Чого ж ти за мене слівце не замовив? А все-таки, що це у тебе за прізвище? Єврейське?

– В Югославії – єврейське, але я – росіянин.

– Прізвище – єврейське, ти ба – росіянин. – Сахно в’їдливо посміхнувся й відвернувся. Провів поглядом високу молоду німкеню, що штовхала по проходу черговий візок з їжею та напоями.

– Слухай, у нас же ще дві зубрівки та вино, – задумливо мовив він.

– Потім, у Кобленці.

– А ковбасу ми доїли?

– Ні, в купе залишили.

– Але на німецьку ковбасу у нас грошей вистачить?

– Вистачить.

Через три години, коли потяг підходив до Кобленца, Нік уже ледве стримувався від безперервних запитань і підколювань Сахна.

«Уже краще б дав йому випити. Може, хоч проспав би всю дорогу?» – думав Нік, уперше довго поспілкувавшись із тверезим напарником.

– Wo ist hier hotel «Mauer»? – запитав Віктор у службовки бюро довідок кобленцького вокзалу.

Поки дівчина з короткою хлоп’ячою стрижкою натискала клавіші на своєму комп’ютері, Нік прочитав її нагрудну бирку. Німкеню звали Хайді.

Вона пояснила, як дійти до готелю, а Нік сказав: «Vilen dank, Heidi» й упіймав у відповідь її здивовану усмішку.

– Що, заклеїв? – запитав Сахно, що спостерігав за діалогом збоку.

– Ходімо, готель поруч.

Готель «Мауер», що розташовувався в довгій триповерховій будівлі, виявився переповненим неграми. Навіть перед стійкою реєстрації стояло декілька. Інші вже сиділи за кавовими столиками фойє й чогось чекали. Один літній негр із сивим волоссям пив каву – він принаймні мав респектабельний вигляд.

– Слухай, може, підемо в інший готель? – запитав Сахно.

– А ти що – расист?

Сахно промовчав. Потім скривив губи в посмішці:

– Ага, я й забув! Ти ж спец по Африці.

Номер їм дали на третьому поверсі з вікном на вулицю. Два акуратно застелені ліжка, телевізор, укріплений на кронштейні на стіні, письмовий стіл зі стільцем і два невеликі крісла.

– Я на цьому! – Сахно кинув свою валізу на ліве ліжко.

«Звідти телевізор дивитися зручніше», – зрозумів Нік і мовчки підійшов до другого ліжка.

– Так, а де ванна й туалет? – запитав Сахно і вийшов у коридорчик номера.

Нік підійшов до вікна. Вулиця перед готелем була безликою й сірою. Дві офісні будівлі навпроти, жодного дерева.

Із ванни почувся шум душу. Сахно щось неголосно співав. Прислухавшись, Нік начебто уловив мелодію знайомої з дитинства революційної пісні.

Хвилин через п’ять пісня закінчилась, і Сергій із мокрою головою повернувся в кімнату. Голий, на стегнах зав’язаний білий рушник, у руках – дві склянки.

– Ну що? Вино чи горілка? – запитав він.

– Вино, – сказав Нік, зітхнувши.

Сахно поліз у валізу, дістав пляшку портвейну, відкоркував. Налив по повній склянці.

– За благополучне прибуття! – Він підняв свою склянку й кивнув Ніку.

Потім він «викачав» з Ніка коричневий конверт із грошима. Заглянув досередини.

– Нічого, на перші дні вистачить! – прокоментував він побачену суму. – А там, напевно, ще принесуть? – і він подивився на Ніка з хитрою посмішечкою.

Випивши дві склянки, він знову одягнувся в джинсовий костюм, засунув у нагрудну кишеню складену навпіл пачку дойчмарок. Тепер його обидві нагрудні кишені відстовбурчувалися так, що здавалося, ось-ось прорвуться.

– Ти б хоч паспорти витягнув, – порадив йому Нік. – Не вкрадуть.

– Нічого! Все своє ношу з собою! – сказав на це Сахно. – Так, я піду прогуляюся. Може, де-небудь ковбасу на вечір знайду. А ти роби, що хочеш!

– Зажди, – зупинив його здивований Нік. – До нас можуть прийти…

– Не до нас, а до тебе. Ось ти і стережи номер. Бувай!

Гримнули двері, й Нік залишився сам. Відчував себе повним ідіотом. Настроєм знову командувала втома. Він допив портвейн, увімкнув телевізор і приліг на ліжко Сахна – все-таки звідти дивитися телевізор було зручніше.

Він і заснув під якусь безглузду німецьку пісеньку у виконанні товстоногої німкені, одягненої в коротку салатну сукенку в червоний горошок.

22

У Москві стояла спека. Віктор, що не виспався через нічні митні нишпорення спочатку українців, потім росіян, дивився на платформу Київського вокзалу, що зупинилася за вікном купе, затьмареним поглядом. У купе до Калуги з ним їхав сусід – молодий комерсант, який півдороги доводив Віктору, що скоро життя стане кращим. Усе б нічого, тільки ж Віктор із ним не сперечався. Він тільки кивав і піддакував, а комерсант і випив-то майже нічого – дві пляшки пива, куплені в буфеті потяга, поводився ж, немов декілька склянок горілки хильнув. Після Калуги Віктор спав мертвим сном і майже проспав прибуття потяга в столицю колишнього Союзу. Тільки глухий механічний голос вокзальних оголошень розбудив його.

Вокзал гудів суєтним життям, не зважаючи на те, що була субота – день не дуже популярний для подорожей.

Віктор швидко одягнувся. З жахом помітив, що знята з вечора «тетешка» разом із плечовою кобурою пролежала всю ніч під столом у сумці з незакритою блискавкою.

По спині пробіг холодок, коли він згадав, як уставав двічі вночі, а митники піднімали під ним полицю і заглядали в усі кутки купе. Здавалося, що тільки відкритою сумкою – вона стояла під столом, – вони не поцікавились. А що було б, якби знайшли? Адже він тепер за кордоном, і його посвідчення з тризубом тут могло б викликати хіба що скептичну посмішку. Навряд чи хто-небудь подумав би, що воно надає право на ввезення в Росію пістолета.

Але, слава богу, кордон тепер далеко позаду. Можна відволіктися від непотрібних хвилювань і зосередитися на майбутніх двох днях. Спершу – в готель.

Разом із квитками Віктор отримав у райвідділі від кур’єра в цивільному конверт із відрядними. Вісімсот тисяч рублів. Звучить, як ціле багатство. За два дні він, мабуть, і половину цієї суми не витратить…

Проте ілюзії розсіялися через півгодини, коли він заповнив аркуш прибуття в готелі «Київська».

Реєстраторка, забравши у Віктора аркуш прибуття та паспорт, виписала готельний пропуск. Записала прізвище в зошит.

– На скільки днів? – запитала, підвівши підведені синім очі.

– Поки що на добу.

– Тоді завтра до одинадцятої підійдете і скажете, подовжуєте чи ні. Якщо ні – до дванадцятої треба буде звільнити номер і заплатити.

– А не зараз? – здивувався Віктор.

– Паспорт-то у нас залишається, – жінка посміхнулася і стенула плечима. – Вас іще мають зареєструвати в міліції. Такі правила. За це ще сто двадцять тисяч, потім усі разом сплатите.

Отримавши ключ із латунною биркою, на якій був вибитий номер кімнати, Віктор поніс свою сумку до сходів.

Кімната розташовувалася на другому поверсі. Вікно виходило в брудний господарський двір готелю. Зате фіранки на вікні були яскраві та радісні, так що Віктор одразу вікно ними запнув. Дістав записник. Усівся за стіл, на якому стояв телефон.

Спочатку набрав номер такого собі Володимира Івановича Козицького. Вирішив, що починати потрібно з другорядних людей. У когось із цих двох він, може, щось нове і про Івіна дізнається, перед тим, як уже з ним говорити.

У Козицького ніхто не брав трубку.

«Невже нікого немає вдома? Адже субота, вихідний! – подумав Віктор. – Переїхали вони нещодавно, так що навряд чи так швидко придбали дачу».

У другого колишнього товариша по службі Броницького теж нікого не виявилося вдома.

Засмучений Віктор змирився з думкою, що говорити спочатку доведеться з Івіним.

Набрав його номер, і майже зразу на тому кінці зняли трубку.

– Алло? – прозвучав приємний жіночий голос.

– Максима Петровича можна?

– Він вийшов. Залиште ваш телефон, він вам передзвонить, – сказала жінка.

Віктор напружився. Йому не хотілося полохати Івіна, змусити його сховатися.

– А коли він повернеться? – запитав він.

– Може, через півгодинки…

– Якщо ви дозволите, я до вас під’їду. Може, за цей час він і підійде?

– А ви адресу знаєте?

– Так.

– Ну добре, під’їжджайте, – легко погодилася жінка.

Заховавши «тетешку» на самісіньке дно сумки, Віктор засунув сумку під ліжко.

Переписав з інструкції номер свого готельного телефону. Внизу здав ключ і вийшов на яскраве літнє сонце.

Поки їхав до Івіна, обмірковував питання. Пробував уявити собі його реакцію, майбутню розмову. Неспокійна ніч забулася, на зміну вранішній сонливості прийшла бадьорість мисливця. Але коли він опинився на Кутузовському, кам’яна потуга проспекту немов придавила його до асфальту. Віктор подивився на сталінські будинки, що стояли шеренгою широкоплечих насуплених полковників. На мить відчув себе в кам’яній пастці, в тупику з перекритим виходом. У повітрі пахло плавленим асфальтом і вихлопними газами.

Поки шукав потрібний будинок, самовпевненість повернулась. У парадному за скляною стінкою сидів літній охоронець у камуфляжі, видно, відставник.

– Куди? – запитав він Віктора.

– До Івіна, в шістдесят другу. Він на мене чекає.

Охоронець кивнув у бік ліфта.

Ліфт був чистенький, усередині висіло дзеркало. Піднімався він угору повільно й беззвучно, і Віктор подумав, що коли-небудь і на свій восьмий поверх підніматиметься на ліфті. Щоправда, в нових будинках ліфти швидко набувають загидженого вигляду і такого ж запаху. А тут навіть пахло, здавалося, дезодорантом.

Зупинившись перед високими подвійними дверима, Віктор прислухався. Зачекав. Потім натиснув кнопку. Віддалений дзвінок підкреслив чи то товщину дверей, чи то те, що двері були подвійними.

Минула хвилина, але з-за дверей не долинуло більше ні звуку. Віктор іще раз подзвонив. Потім іще раз.

Хвилин через десять спустився вниз, хотів запитати охоронця, чи бачив той Івіна. Але охоронця не було. За скляною загородкою на столі лежала розкрита книга, а її читач був відсутній.

На вулиці Віктору довелося деякий час побродити в пошуках телефону.

Потім з’ясувалося, що потрібен жетон, і доки він знайшов газетний кіоск із жетонами, минуло ще хвилин п’ятнадцять. Нарешті, зачинившись у телефонній будці, він набрав номер Івіна.

«На жаль, нікого немає вдома, – повідомив автовідповідач. – Залиште ваше ім’я та номер телефону. Вам передзвонять».

Віктор набрав номери двох інших колишніх киян, але там, як і раніше, не знімали трубки.

Щось підказувало Віктору, що ці люди спеціально сховалися, що вони не хочуть із ним говорити. І, напевно, не лише з ним, але і взагалі ні з ким. Так можна дзвонити щодня з однаковим результатом.

Поки повертався в готель, Віктор заспокоївся. Вирішив знову подзвонити увечері, а якщо не додзвониться – то вже вночі або вранці. В усякому разі, в нього є час до завтрашнього вечора. Потяг близько дев’ятої, так що майже вся неділя в його розпорядженні.

Приліг відпочити і прокинувся тільки під сьому. Знову подзвонив. Прослухав повідомлення автовідповідача та довгі гудки інших номерів.

Піднявся в готельний буфет на третьому поверсі. З’їв салат із овочів і бутерброд із салямі, залишивши натомість п’ятнадцять тисяч рублів.

Вночі прокинувся близько третьої і, набравшись хоробрості, знову набрав номер Івіна. Той же результат.

До ранку Віктор змирився з очевидною даремністю цієї поїздки. Зібрав сумку. Спустився з нею вниз.

Підійшов до адміністратора, дістав з гаманця п’ятсот двадцять тисяч. Пояснив дамі, яка сиділа за столом, що звільняє номер і хоче заплатити за добу.

Дама взяла гроші, потім подивилась у свій зошит і повернула на Віктора здивований погляд. Простягнула назад чотириста тисяч і його паспорт.

– У вас заплачено, – сказала вона. – Тільки сто двадцять тисяч за реєстрацію.

– Як заплачено? – здивувався Віктор.

– Звідки я знаю як? Грошима.

– А хто заплатив?

– Я тільки годину тому зміну прийняла, так що не знаю, хто там за вас заплатив… Вам що, хочеться двічі платити?!

Віктор одійшов убік. Жінка все ще свердлила його здивованим поглядом.

А він і сам був у нерозумінні. З одного боку, це було схоже на помилку, але помилка ця, заощадивши йому чотириста тисяч рублів, зробила когось біднішим на цю ж суму. Залишалося тільки сподіватися, що той, хто помилився, в результаті не накладе на себе руки.

Віктор усміхнувся. Інше пояснення йому на думку не спадало, адже в Москві він нікого не знав, ніколи тут до цього не був і навіть зустрітися ні з ким не зміг.

Він сходив на вокзал, залишив сумку в комірці автоматичної камери схову. У вокзальному газетному кіоску купив іще десяток телефонних жетонів і пішов бродити по білокам’яній, регулярно зупиняючись перед міськими таксофонами. Жетони потихеньку танули, завдяки ввімкненому автовідповідачу Івіна. Дзвінки двом іншим поки що були безкоштовними.

Утомившись, Віктор під восьму вечора повернувся на вокзал. Із нульовим результатом, якщо не брати до уваги обіду в непоказному кафе на старому Арбаті, вартістю в половину заощадженої на готелі суми.

Накупив у дорогу московських газет, випив вокзальної розчинної кави. Забрав сумку з камери схову і поплентався потихеньку на платформу, від якої мав відходити його потяг.

Потяг тільки-но подали. Провідник найближчого вагона обтирав ганчіркою вертикальну ручку біля дверей.

Вагон Віктора ще стояв зачиненим. Віктор опустив сумку біля ніг і терпляче чекав. Йому хотілося якнайскоріше покинути цю платформу, це місто. Відштовхнутися від нього залізними колесами потяга й покотити додому, до дружини Ірини, до малої, до нічного кухонного вікна та нерухомості світу, що завмерла за його склом. Настрій був кепський. Шкода було згаяного часу, було заздалегідь соромно за даремність поїздки, яку він сам придумав. Навіть перед невидимим Георгієм було заздалегідь соромно. Він, напевно, прочитає йому ще одну лекцію з мобільного. У нього непогано виходить. І спробуй запереч людині, якої ніколи у вічі не бачив і у якої голос доброго, але суворого петеушного майстра!

Двері у вагон нарешті відчинилися. По сходинках із ганчіркою в руці спустилася товста провідниця-блондинка. Один раз пройшлася ганчіркою по ручці й кинула ганчірку в тамбур. Обернулася лицем до Віктора.

Віктор дістав квиток, простягнув.

Вона, поглянувши, відразу засунула квиток у шкіряну книжечку з кишеньками.

– Займайте своє місце!

Віктор із полегшенням зайшов у купе. Всівся біля брудного, давно не митого вікна, крізь яке навряд чи можна було щось розгледіти. Хіба що розрізнити: день там за вікном чи ніч.

У вагоні було неприродно тихо. Потяг відходив через двадцять п’ять хвилин.

Віктор думав спочатку перевдягнутися в спортивний костюм, який лежав у сумці, але вирішив почекати. Ліньки було рухатися.

І раптом він почув кроки по вагонному коридору, поспішні, цілеспрямовані.

У відкритому отворі дверей його купе зупинився високий світловолосий чоловік років сорока. Чорні штани й темно-зелена сорочка з довгими рукавами. Подивився на Віктора привітно, всміхаючись.

– Віктор Семенович?

– Так, – Віктор кивнув.

– Що ж ви вже від’їжджаєте? Ви ж приїхали поговорити з деким… Ходімо, машина чекає…

Віктор здивовано дивився на цього розкутого всміхненого чоловіка. Дихання від несподіванки сперло. У голові безпорадно метушилися думки в пошуках виходу з цієї ситуації.

– У мене ж квиток на сьогодні… на цей потяг…

Чоловік в отворі купейних дверей заперечно похитав головою. Простягнув Віктору інший квиток.

– У вас потяг завтра ввечері й абсолютно нормальний потяг. СВ на одного…

Віктор узяв квиток, тупо подивився на нього. Побачив, що справді на завтра і дійсно СВ. Підвів очі на світловолосого незнайомця.

– Беріть, беріть вашу сумку, – сказав той увічливо. – Нам іще їхати не менше години, потім вечеряти. Коли ж спати?

За ввічливою усмішкою світловолосого незнайомця Віктор відчув силу, якій принаймні в цей момент потрібно було підкорятися. Крім того, поява цієї людини давала певну надію хоч би на якусь інформацію, тобто в будь-якому разі він поїде звідси завтра, про щось дізнавшись.

Віктор пильно подивився світловолосому в вічі. А той усе ще всміхався. І очі його всміхалися привітно, майже радісно.

Віктор узяв із-під столу сумку. Встав.

Чорна «Волга» із затемненими стеклами – Віктор іще жодного разу не бачив цієї моделі – летіла по якомусь проспекту. Віктор сам сидів на задньому сидінні, а на передніх розташувалися світловолосий чоловік і непоказного вигляду водій.

23

Нік прокинувся ввечері близько десятої. По телевізору йшов якийсь німецький фільм. Сахна в номері не було.

Без Сергія, звичайно, Ніку було спокійніше. Він навіть радий був відсутності свого напарника. Але в той же час якесь відчуття абстрактного обов’язку, підсвідомість колишнього офіцера шарпала його, турбувала, легенько поколювала тонкою голкою, викликаючи тихе роздратування. Де Сахно?

Думки про вечерю потихеньку відтіснили думки про напарника. Бадьорість вимагала підкріплення, їжі.

Нік спустився у фойє, побачив скляні двері в готельний ресторан.

Усередині сидів пристойно одягнений старий і пив пиво з важкого керамічного келиха.

Озирнувшись на Ніка, що увійшов, він опустив келих на столик і підвівся, привітно всміхаючись. Підійшов. Запитав по-німецьки, що він може запропонувати гостю.

Нік врешті-решт зрозумів, що старий цей – або офіціант, або щось подібне.

– Кухар працює до десятої, – пояснив він Ніку. – Але у нас дещо з гарячого залишилося, можу підігріти в мікрохвильовій печі…

Простота і домашнє тепло цього закордонного закладу обеззброїли Ніка. Із запропонованого старим до підігрівання він вибрав якусь особливу сардельку та смажену картоплю. За порадою старого взяв до цього келих пива.

Усівся за столик.

Старий хвилини через три приніс замовлення й побажав смачного. Сам він повернувся до свого недопитого пива.

Знову тиша заповнила простір навколо Ніка. Він відчув себе у вакуумі, ніби відрізаним од простору, індивідуально запакованим, наче костюм хімічного захисту, який чомусь доводилося тягати в усі відрядження.

Думки перескочили у простір, од якого Нік виявився «відрізаним». Вони мовби відірвалися від голови й полетіли в Саратов, до Тетяни і Володьки. Ті, напевно, сумують. Отримали від нього телеграму. Нічого не поробиш, доведеться й їм змиритись, як довелося йому. Світле нове майбутнє трохи відсовується. Це так природно для всієї колишньої та нинішньої радянської країни. У ній завжди все хороше відсовувалося на потім. Тепер усе хороше відсовується «на потім» окремо в кожній із колишніх республік, що відокремилися. Це не означає, що хороше не настане. Це означає, що за все хороше потрібно платити. І тепер, за часів молодого слов’янського капіталізму, хороше, треба розуміти, сильно подорожчало. Навіть очікування світлого майбутнього подорожчало. А раніше все було безкоштовним…

Пиво здалося Ніку слабким, а сарделька сподобалася. Вона виявилася щедрого розміру.

Тишу порушив довгий дзвінок. Старий стрепенувся. Вийшов за скляні двері ресторану у фойє. У м’якому світлі фойє Нік побачив, як старий відчиняв комусь двері в готель. Потім він повернувся в ресторан.

Слідом за старим у ресторан заглянув негр у строгому темному костюмі з краваткою, обвів ресторан спантеличеним поглядом і пішов.

«Значить, готель на ніч зачиняється», – зрозумів Нік і всміхнувся, подумавши про те, що Сергій не зможе зараз пройти нагору в номер непоміченим.

Через півгодини, коли бадьорість, витрачена на пізню вечерю з пивом, почала поступатися місцем утомі, готельний старий підійшов до Ніка і пояснив, що мусить зачинити ресторан.

– Ні-ні, пиво ще можна взяти і пити у фойє, – додав він, побоюючись незадоволення гостя. – Це ресторан треба зачинити об одинадцятій, інакше місцева влада оштрафує. У нас дешева ліцензія…

24

На літній веранді великого дачного будинку було накрито щедрий стіл. Над столом висіла лампа з солом’яним абажуром, що розливала навкруги ніжне жовте світло. Світло лампи породжувало відблиск на гладенькому металевому тлі чорної «Волги», що стояла перед високим порогом. За «Волгою» загальмувала ще одна машина, що тільки-но в’їхала на територію цього підмосковного «заповідника». Віктор так і не розібрався, що це за машина. Втома і темрява не дозволяли визначити марку.

Тепер вони сиділи за круглим столом. Їх було троє – Віктор, Рефат і товстенький водій другої машини, що відрекомендувався «просто Юрком».

Світловолосого звали Рефат Сибіров. Коли Віктор запитав, як по батькові, він посміхнувся і сказав: «Зовіть мене просто Рефат. Моє «по батькові» вам язик поламає!»

Юрко був на вигляд дійсно простакуватий, увесь час усміхався своєю вусатою усмішкою, розглядаючи страви. Потім він узяв на себе обов’язки тамади.

– Вина чи горілочки? – запитав Віктора.

– Вина, – неголосно відповів Віктор, і тут же забурчала червона цівка, що лилася в келих.

– Сік, так? – Юрко подивився запобігливо на Рефата.

Рефат кивнув. Помітивши здивований погляд Віктора, він подивився на нього спокійно і сказав:

– Я взагалі не п’ю. На жаль.

«Просто Юрко» вже накладав Віктору в тарілку салат із помідорів, ковбасу, балик.

– Гаряче трохи пізніше буде. Ми ж, я думаю, вечерятимемо до світанку, – сказав він, знову вусато всміхаючись і косуючи на Рефата. – Послухаємо перших солов’їв, а потім відпочинемо…

– Пригощайтеся, – мовив Рефат. – Спочатку по-російськи потрібно випити й закусити, потім поговоримо, час є…

Віктор і чекав початку цієї розмови, і трохи нервувався, одночасно побоюючись. Чого було боятися? На це питання він і сам собі відповісти не міг. Просто обставини з цією підкресленою ввічливістю, з цим розкішним столом насторожували. Він уже розумів, хто заплатив за його готельний номер. Його, Віктора, вже ніби купили. Потім треба буде чимось платити. Тільки чим? Він од них наївно чекає якоїсь інформації, а вони, напевно, чекають чогось од нього. А чого можна чекати від нього?

Віктор длубав виделкою салат, підчепив четвертинку помідора.

– Що ви такий невеселий? – здивувався «просто Юрко», прожовуючи шматок балику. – Ми ж іще не випили! Треба виправитись. А взагалі уявіть собі – їхали б зараз у брудному вагоні, під’їжджали б до кордону, а там ліхтарик в обличчя, перевірка документів, безглузді запитання. Давайте вип’ємо. Принаймні за знайомство!

Рефат поцокався склянкою з яблучним соком. «Просто Юрко» пив горілку.

Здавалося, він і все інше пив би, як горілку – одним ковтком, незалежно від кількості.

– Ви приїхали з Івіним поговорити? – несподівано запитав Рефат.

– Так, – признався Віктор.

– Юрко, покажи йому!

«Просто Юрко» зайшов у будинок і повернувся з великим конвертом. Простягнув конверт Віктору.

Відсунувши тарілку, Віктор витягнув із конверта декілька великих фотографій. Придивився. На них із різних точок було сфотографовано труп чоловіка, що лежав на килимі горілиць. Килим під трупом на чорно-білій фотографії був темний.

Віктор придивився до обличчя і, здавалось, упізнав цю людину – це був один із двох, що стояли поряд із удовою на кладовищі.

– Це Івін? – про всяк випадок запитав Віктор.

– Так, хіба не впізнаєте?

– Саме час пом’янути. – «Просто Юрко» налив собі горілки, потім Віктору вина. – Смерть – штука неминуча. Скільки від неї не втікай, а коли-небудь та наздожене!

Віктор пригубив вино. Подивився на Рефата, обличчя якого зараз було серйозним, на відміну від їх третього товариша по столу.

– А які питання ви хотіли йому задати? – запитав Рефат, спіймавши на собі погляд Віктора.

Віктор мовчав. Він уже вирішив не згадувати про двох інших друзів Броницького, що перебралися в Москву, – може, іншим разом йому вдасться з ними зустрітися. Про що не можна говорити – він уже вирішив, а про що говорити – не знав. Краще б самому поставити кілька запитань, щоб зрозуміти, чого від нього хочуть ці люди.

Він задумливо відвернувся, подивився за борт веранди на берізки, що підходили майже впритул до будинку.

– А ви звідки знаєте, що я до Івіна приїхав? – запитав він, продовжуючи роздивлятися стовбури беріз.

– Він нам подзвонив із Києва, боявся, що його там уб’ють. Хтось фотографував його на кладовищі. Ви ж, мабуть, займаєтеся справою Броницького?

Віктор знову обернувся до Рефата.

– Так. Але мені здається, ніхто Івіна на кладовищі не фотографував. Я там був.

– Він збирався залишитися в Києві ще на декілька днів, а прилетів на літаку того ж вечора, відразу після похорону. Приїхав додому, і там його знайшла дружина, коли повернулася від подруги.

– А хто ж брав у нього трубку, коли я дзвонив? – здивувався Віктор.

– Наша співробітниця. – Рефат відпив ковток соку. Потім прикусив нижню губу в роздумі. – Знаєте, я бачу, вам важко розмовляти. Послухайте, ми з вами обоє росіяни, й увесь цей поділ на окремі країни – чиста політика. Ми з вами займаємося однією і тією ж справою. Ми теж хочемо знати, що сталося з Броницьким. Ви, напевно, думаєте, що його вбили «злі москалі», особливо після скандалу в штабі, де він служив. Повірте, тут ніхто не був зацікавлений у його смерті. Якщо дасте слово зберегти нашу зустріч у таємниці, я вам зможу це легко довести фактами. Вирішуйте!

Віктор замислився. Рефат здався йому чоловіком серйозним, і він уже розумів: якщо «просто Юрко» був схожий на звичайного, але дуже компанійського оперативника, то Сибіров узагалі, здавалося, не мав ніякого відношення до міліції. Надто вже добре він володів собою.

Немов на підтвердження здогадки Віктора Рефат раптом усміхнувся і сказав:

– Ви ж знаєте, що між Росією і Україною підписано договір про узгоджену спільну роботу спецслужб, так що навіть якщо коли-небудь проти вашої волі з’ясується, що ви з нами зустрічалися – ніхто це не назве зрадою! Фотографії, – він кивнув на конверт, – візьмете з собою, щоб відзвітувати про поїздку. Зайвий день у вас пішов на зустріч з майором Криловим із МУРу, – тепер він кивнув на «просто Юрка». Я вам пропоную тільки обмінятися запитаннями і відповідями.

Хвилини через дві Віктор кивнув. Цікавість і тверда впевненість у можливості дізнатися про щось нове перемогли.

– От і добре. – Рефат зітхнув, переглянувся з Юрком. – Чому ви тільки зараз зацікавилися Івіним?

– Три дні тому я дізнався, що він зупинявся в готелі «Москва» під час загибелі або смерті Броницького. Я думаю, що вони разом обідали в готелі, скоріше за все, в буфеті. Потім труп Броницького було прив’язано до рекламного дирижабля біля готелю.

Рефат кивнув:

– Усе точно. – Потім перевів погляд на Юрка:

– Неси гаряче!

«Просто Юрко» знову пішов у будинок.

– Ви добре працюєте, – вів далі Рефат. – Тільки навіщо так ускладнили саме слідство?

– Себто?

– Чому у вас кабінет у райвідділі міліції? – запитав Рефат.

– Бо це мій кабінет, – сторопіло відповів Віктор.

Рефат напружено всміхнувся тонкими губами.

– Гаразд, повернімося до Броницького. Це ж ви загальмували виліт його трупа у Воронеж?

Рефат, здалося Віктору, і знав надто багато, і став задавати, що називається, не ті запитання. Віктор промовчав, сам налив собі вина, зробив кілька ковтків.

– Ви сказали, що зможете мені фактами довести, що Москва у справі Броницького ні до чого, – мовив він твердо, втупившись просто у вічі Рефату, і тільки у цей момент помітивши, що очі в нього ясно-зелені.

– Трохи пізніше, – мовив Рефат.

«Просто Юрко» приніс порцелянову каструльку з кришкою. Звільнив для неї місце посеред столу. Поставив.

– Оп-ля! – зняв кришку грайливим жестом.

Відразу взяв уже порожню тарілку Віктора, поклав на неї з каструльки три згорнуті трубочками млинчики. Потім поклав Рефатові й собі.

– Пропоную попоїсти, а то охолоне! – кивнув Рефат.

Напруга, з якою Віктор чекав продовження розмови, відступила. Віктор розслаблено взяв у руки ніж і виделку. Відрізав шматочок млинця і поклав собі в рот. Знайомий солонуватий смак «приголубив» язик. Одразу захотілося ще шматочок.

Коли Віктор відрізав третій шматок млинцевої трубочки, з неї випало декілька червоних ікринок.

Віктор завмер, дивлячись на млинці. Він раптом зрозумів, що це такі ж млинці з червоною ікрою – остання їжа Броницького.

Подивився запитливо на Рефата – той сидів нерухомо й усміхався Віктору своїми ясно-зеленими очима.

– Ми з Івіним і Броницьким вечеряли в готелі двадцятого травня, – через хвилину мовив Рефат. – Ваша правда – саме в буфеті на п’ятому поверсі. Запам’ятовуйте, що я скажу далі, вам буде дуже корисно знати. За тієї умови, яку ви прийняли, – нікому про це ні слова. Броницький був нашим другом. Він допомагав нам і коли був у штабі, а ще більше, коли став працювати в президентському апараті. Він мав зупинити друге постачання українських танків у Пакистан, але пароплав пішов… Ви були в будинку, де жив Івін. Поверхом вище Івіна для Броницкого вже була готова квартира. Через кілька тижнів він би вже переїхав у Москву на ПМЖ. Двадцятого ввечері ми саме обговорювали його майбутнє. Він пішов десь опівночі. З мого номера ми викликали по телефону таксі. Він мав дорогою додому заїхати на п’ять хвилин до свого колеги. Я пам’ятаю, він назвав диспетчерові маршрут – від готелю на Бастіонну, потім на Суворова. Ми самі потім спробували розшукати цього колегу, але запізнилися. Нещасний випадок. Несправність газової колонки. Квартира наповнилася газом, а він не помітив і захотів прикурити. Все згоріло разом із хазяїном. Щоправда, ми дізналися: це тільки офіційна версія. Насправді колегу підірвали саморобною міною, підклавши її під крісло, до якого він був прив’язаний. Думаю, що цей колега і був організатором або, можливо, всього лише виконавцем убивства. Звичайно, для того щоб відправити Броницького в політ на дирижаблі, потрібна була допомога. Може, в цій справі він сам особисто і не брав участі. Хто знає?! Але, в усякому разі, його вже поховали. Залишився ще один похорон, і справу буде здано в архів.

– Чий похорон? – запитав Віктор.

– Того, хто підклав міну під крісло. Класичний варіант – відтинаються дві перші ланки ланцюжка, і після цього вже нічого ніколи не дізнаєшся.

– А ті, хто прив’язали труп до дирижабля? – Віктор проникливо подивився на Рефата.

– Це, скоріше за все, були люди «штатні». Контролери. Один або два. Якщо їх знайдеш і припреш до стінки – вони однаково покажуть пальцем на другого небіжчика. Їх і прибирати немає сенсу – собі дорожче. Гаразд, давайте перекусимо.

Віктор поклав собі на тарілку ще кілька млинців із ікрою. «Просто Юрко» підлив йому вина. Собі – горілки. Рефату – соку.

Нічна тиша цього заповідного куточка Підмосков’я підступила впритул до круглого столу, що стояв на освітленій м’яким світлом веранді. Десь крикнув нічний птах.

«Просто Юрко» залпом випив свою чарку горілки і потягнувся за баликом.

Віктор жував млинець і думав. Розповідь Рефата справила на нього враження. Та й сам Рефат справляв враження людини, яка брехати не буде. Видно, він перебував уже в тому становищі, коли самому навіть професійно брехати було необов’язково – для цього існували підлеглі. Те, що Рефат сприймав Віктора за есбеушника, йому навіть подобалося. Людям подобається, коли їхній ранг підвищують у чужих очах. «А може, я вже насправді есбеушник, мене тільки досі не повідомили про це?» – подумав Віктор. Згадав про Дмитра Ракіна, свого колишнього колегу, що перейшов у спецвідділ «Ф». Адже це саме він порекомендував передати справу Броницького Віктору. А що таке спецвідділ «Ф»? Таємниця, вкрита мороком. Коли Дмитро здавав справи, Щур – Леонід Іванович Крисько, вічний майор – проговорився, що Дмитро тепер «зв’язуватиме порвані ниточки». Відділ з координації дій. Яких і чиїх? Скоріше за все, есбеушних і емвеесівських. І про вибух на Бастіонній Віктор нічого не чув, хоча це їхній район.

– У вас, напевно, накопичилися запитання. Не соромтеся, – сказав Рефат.

– А навіщо ви хотіли перевезти труп Броницького в Росію? – відразу випалив Віктор те, що вже декілька хвилин крутилося на язиці.

– Ми не хотіли, – спокійно відповів Рефат. – Це якраз один із епізодів, у якому поки що для мене цілковито відсутня логіка. Хіба що організатори хотіли ще раз показати пальцем у бік Москви – ось, мовляв, чия це робота.

Віктор згадав про відрізаний у трупа палець. Запитувати про палець зараз не мало сенсу, тим більше що Рефат заперечував свою участь у спробі вивезення покійного Броницького.

– А що це був за літак? – запитав Рефат.

– Ан-26, вантажний, «Авіалінії Білорусі».

– Ні, це я вже знаю. Що за вантаж там був?

– Не знаю, – зізнався Віктор. – Ящики, коробки.

– І ви не поцікавилися?

– Я цікавився тільки трупом. Ми зняли труп, а літак полетів далі. Напевно, ви і самі можете дізнатися, що там був за вантаж. Він же у Воронеж полетів.

Рефат посміхнувся.

– У воронезькій митниці повідомили, що було прийнято вантаж запчастин до комбайнів для агрофірми «Восход». Агрофірма сплатила мито й запчастини забрала. Тільки проблема в тому, що такої агрофірми у Воронезькій області взагалі не існує. Те, що ви бачили в літаку, було схоже на запчастини до комбайнів?

Віктор заперечно мотнув головою.

– Коли щось дізнаєтеся про цей рейс, не соромтеся поділитися з нами. Ми у боргу не залишимося. Нам теж хочеться цю справу розплутати, – сказав Рефат.

Спав Віктор у цьому ж будинку в кімнаті на другому поверсі. Кімната була просторою, з двома вікнами, в які вранці подвійним залпом ударило сонячне світло. Щоправда, ранок виявився досить пізній – Віктор, прокинувшись, подивився на годинник – майже полудень.

Спустився вниз. Почув дзвякання посуду. Заглянув на кухню і побачив немолоду жінку, що стояла над плитою. Виглянув на веранду. За чистим круглим столом сидів Рефат і читав газету.

– А, прокинулись? Як самопочуття? – запитав він.

– Нічого.

– Валю! – гукнув Рефат. – Зроби дві кави!

Після кави Рефат покликав Віктора піднятися в його кімнату. З тумбочки дістав «тетешку» з плечовою кобурою.

– Це ваша, – простягнув її Віктору. – Ми про всяк випадок узяли її з готелю. Наші покоївки люблять по сумках постояльців нишпорити.

Віктор мовчки взяв пістолет, а Рефат іще раз нагнувся до тумбочки й дістав іще один «ТТ».

– А це сувенір од нас, на згадку і на знак дружби.

– Навіщо мені два однакові? – здивувався Віктор.

– Вони різні, можна навіть сказати, що абсолютно протилежні. – Рефат посміхнувся. – Це – пістолет зворотної дії.

Він витягнув із другого «ТТ» обойму, й Віктор побачив, що вона вставлялася в рукоятку кулями назад.

– А навіщо? – запитав він.

– Ну, це старий жарт… Його ще Сталін полюбляв. Такі зразки кілька разів випускалися. На випадок, якщо хтось хоче вас убити вашою ж зброєю, а справу потім подати, як самогубство. Ми тут нещодавно пожартували з цією штукою. Декільком бандитам, у яких були «ТТ», підмінили пістолети, і в результаті Москва стала на чотири «авторитети» чистішою. Навіть якщо вам і не згодиться, однаково штука забавна. Головне – не переплутайте її зі своїм. Дуже легко відрізнити – в номері «зворотного» завжди стоять три дев’ятки підряд. У будь-якому місці.

Віктор подивився на номер дарованого пістолета і побачив три дев’ятки посередині. Потім – на номер своєї «тетешки». Там була тільки одна дев’ятка.

Дивний подарунок холодив руку своїм металом. Він нахилився, витягнув із-під соснового ліжка свою сумку, поклав туди обидва пістолети.

– Юрко поїхав у місто. До обіду повернеться. Ви поки що відпочивайте, може, ще які-небудь запитання з’являться. На обід вас покличуть. До речі, можете газетки почитати. Я вже ознайомився.

Віктор спустився на веранду, взяв свіжі газети і знову піднявся у свою кімнату.

На першій же сторінці «Известий» у вічі кинувся заголовок: «Росія і Україна: ні миру, ні війни?». Йшлося про делімітацію кордону між двома сусідніми країнами, а точніше, про неможливість домовитися про те, де цей кордон проходитиме.

25

Ніка розбудив несподіваний крик, що донісся з вулиці. Вночі йому стало душно, він відчинив вікно, і тепер у це вікно влетів галас якогось вуличного скандалу, що змусив Ніка не лише розплющити очі, але і здивуватися – він уже звик до думки: найгучніше, що можна почути в цьому районі – це шум машини, яка проїжджає вулицею.

Поки приходив до тями, сівши на ліжку і потерши долонями заспане обличчя, почув, на ще більший свій подив, як унизу хтось закричав знайомим голосом: «Підари німецькі!» Як тільки до нього остаточно дійшло, що це – Сахно, він підскочив до вікна і виглянув униз.

Сергій стояв між довгою чорною машиною, якимсь лімузином, входом у готель і кричав на двох чоловіків, один із яких обслуговував Ніка минулого вечора в ресторані.

– Фрици погані, дайте пройти! – знову кинувся на них Сахно.

Нік швидко натягнув джинси, накинув на голе тіло куртку і босоніж побіг униз, на ходу намагаючись збагнути, чому Сахна могли не пускати в готель. Не тому ж, що він не ночував у своєму номері?

Зупинившись у фойє перед зовнішніми дверима, Нік не побачив перед собою ні Сахна, ні службовців готелю. Чорної машини теж не було видно. Постоявши з хвилину, він знизав плечима. Вийшов одначе на вулицю, подивився навсібіч.

Перехожий німець у позбавленому смаку сірому костюмчику з короткуватими рукавами скривив губи, на ходу кинувши погляд на босі ступні Ніка.

А Нік продовжував стояти, дивлячись по черзі то в один бік вулиці, то в інший, намагаючись зрозуміти, куди подівся Сахно. Боронь Боже, якщо його забрала поліція. Тоді вся справа пропала. Хоча яка справа? Він же ще й не знав до пуття, що за справа чекала на них попереду.

Несподівано із-за рогу готелю вийшов Сергій Сахно. Обличчя опухле, синювате, червоні очі. У одній руці чимось набитий поліетиленовий пакет, в іншій – переносний магнітофон.

Підійшов, зупинився перед Ніком, теж подивився на його босі ноги з посмішечкою.

– Ти чого? – запитав він.

– Це ти чого? Я від твого крику прокинувся!

– Ходімо в номер, ці підари німецькі мене дістали! По-нашому – ні слова! Стали навдибки! Мало ми їм у сорок п’ятому дали!

– Так тебе ж не пустили в готель!

– Зараз пустять! – упевнено мовив Сахно і штовхнув товсті скляні двері.

Знайомий Ніку з вечора старий тільки провів їх насупленим поглядом.

– Так чого ти з ними заївся? – вже в номері запитав Сергія Нік.

– Це вони зі мною! Машина їм, напевно, не сподобалася.

– Яка машина?

– Яку я вчора купив. Справжній лімузин. Вирішили, напевно, що вона вхід у готель перекриває! Ні, щоб навпаки, спасибі сказати – у цієї машини вид шикарніший, аніж у трьох таких готелів!

– Почекай, – зупинив його Нік. – Ти можеш по порядку? Це ота чорна машина, біля якої ти з ними матюкався?

– Ага. Я її за готель відігнав, у них там, виявляється, стоянка. Їм же, підарам, гірше. Вона там виїзд загороджує. Це ж не «фольксваген» який-небудь!

Сахно поставив магнітофон на вузьке підвіконня, кульок опустив на підлогу біля свого ліжка.

– А де ти грошей на машину взяв?

– У конверті. Її дешево продавали. Хотіли чотири тисячі дойчмарок, а віддали за дві вісімсот.

Нік подивився на магнітофон, потім перевів погляд на принесений пакет.

Йому стало зрозуміло, що грошей у Сахна більше немає. Він зітхнув.

– А ночував ти де?

– У машині. Заблукав трохи вночі. Тут річка є, я і виїхав на набережну і біля якогось пам’ятника загальмував. Уранці вже відшукав вокзал, а потім і сюди доїхав.

Уся ця інформація поки що важко просочувалась у свідомість Ніка, що вже прийшов до тями остаточно. Начебто все було ясно. Все, крім одного: що далі встругне Сахно? Купувати йому вже немає на що. Може, літак украде?

– Ти мені двісті марок не позичиш? – голосом, що несподівано пом’якшав, приятельськи, запитав Сергій. Нік гмикнув.

– Ти що, думки мої читаєш?

– А ти що, хотів сам мені двісті марок запропонувати? Чи хотів запропонувати п’ятсот, а я, дурень, попросив тільки двісті?

Ніку стало весело. Він дивився на опухлого всміхненого Сахна і думав про те, що цей хлопець, схоже, ні в якій ситуації не пропаде. Хіба що з очевидної дурості.

– Так що, даси двісті марок?

Нік дістав свій конверт. Простягнув Сахну чотири купюри по п’ятдесят.

– Я тобі за це місто покажу! – пообіцяв Сахно. – Класне місто! Прокотимося з вітерцем. Тільки спочатку почастуй сніданком!

– Сніданок унизу, – сказав Нік. – Він входить у вартість номера, так що можеш сам себе почастувати!

Сахно швидко прийняв душ, і вони спустилися в готельний ресторан.

– Самообслуговування? – здивувався Сергій, побачивши на двох складених столах стоси чистих тарілок, декілька тарілок із тонко нарізаними ковбасою, шинкою, сиром. Глеки з апельсиновим соком стояли поряд із двома великими термосами. Один термос був пузатий і нагадував чайник. Другий був високий.

Нік узяв тарілку, поклав на неї дві маленькі булочки, шинку та сир. Відніс за найближчий столик. Потім налив собі кави.

Сахно зробив те ж саме, тільки наклав собі в тарілку шматків двадцять шинки і ковбаси.

– Спочатку треба зробити бутерброди на день, – пояснив він.

Зробивши шість бутербродів, він загорнув кожен в окрему серветку і тільки після цього взявся за їжу. У ресторані нікого, крім них, не було.

– Непогана країна, – прожовуючи бутерброд, мовив Сахно. – Шкода, що вони в школах російської не вчили. Це було б узагалі повний вперед!

Після сніданку Сахно повів Ніка до машини. Машина була незвично довга – метрів п’ять. Здалека вона виглядала солідно, але наблизившись, Нік помітив, що її рихтували, мабуть, не один десяток разів. І фарбували, схоже, теж частенько, хоча фарба була якісна.

Здивувало Ніка те, що в машині були тільки два передні сидіння, а ззаду – підняте вище за рівень спинки сидінь вантажне відділення. Тільки двоє дверець попереду і одні ззаду.

– Ну як? – запитав Сахно.

– Нічого, тільки місця замало. Її б переробити, он ззаду можна ще два сидіння вліпити.

– Давай гроші, знайдемо яку-небудь слюсарну майстерню. Німці начебто щодо техніки майстри. Сідай. Покатаємося хіба ж так.

Нік усівся на пасажирське сидіння, Сергій – за кермо. Повільно виїхали зі стоянки.

– Зупинися біля готелю, я скажу старому, що ми до другої повернемось, якщо хто-небудь нас шукатиме.

Сахно зупинився перед входом у готель.

Нік із дивним почуттям гордості вийшов із машини. Гримнув за собою дверцями, і якесь нове відчуття виникло в нього – ніби він зовсім інша людина, з іншим минулим і з особистим шофером за кермом власного лімузина.

Старий за стійкою у фойє швидко опустив його на землю, навіть не давши і слова сказати.

– Якщо ви або ваш друг іще раз зупините катафалк перед входом – вас виселять! – мовив він похмуро.

– Який катафалк? – здивувався Нік.

Старий мовчки кивнув на чорний лімузин.

Нік обернувся і теж подивився на машину. Після того, як старий вимовив слово «катафалк», йому стало зрозуміло призначення задньої «вантажної» частини автомобіля.

Він потер пальцями скроню. Кивнув старому. Потім попросив передати всім, хто їх шукатиме, що до другої дня вони повернуться.

Старий написав записку і засунув її у вузьку нішу на стіні ззаду, де вже лежав ключ од їхнього номера.

26

Із вокзалу Віктор приїхав у райвідділ. Заглянув до майора, але його в кабінеті не було. Залишив йому записку, що повернеться до обіду, і поїхав додому.

Погода в Києві була стерпна. Після московської спеки тут було в міру тепло, віяв легкий вітерець.

Настрій у Віктора з самого ранку був робочий – подорож у СВ анітрохи не натомила. Його навіть не будили ні прикордонники, ні митниця. Він їхав сам, тому спокійно залишив на столі не лише свій паспорт, але й міліційне посвідчення. Сумку з речами та двома протилежними «тетешками» засунув під полицю, на якій спав. Звідти її й узяв перед тим, як вийти з вагона.

Іра зустріла його вдома дуже радісно. Поцілувала, хитро всміхаючись.

Віктор запідозрив якийсь сюрприз.

«Чи не приїхав, бува, до нас хто-небудь із рідні?» – подумав без особливого ентузіазму.

Зайшов у кімнату. Дочка спала в дитячому ліжечку. На столі стояв величезний букет і пляшка кримського мускату. Поряд лежала телеграма.

«Точно! Або приїхав, або приїжджає», – міркував Віктор, підходячи до столу і думаючи, що доведеться йому когось їхати зустрічати. Або на вокзал, або в аеропорт.

Важко зітхнув, узяв телеграму в руку.

«Із днем народження, дорога. Затримуюся на днинку, буду завтра вранці.

Цілую, твій Віктор»,

– прочитав він і розкрив у подиві рот.

Дружина підійшла ззаду, обняла.

– Спасибі! – прошепотіла. – Звичайно, було б краще вчора ввечері відзначити, але я вже на сьогодні все приготувала. Значить, успішно з’їздив?

Віктор кивнув.

– Там тобі лист на кухні, – сказала дружина.

Віктор пройшов на кухню, взяв із підвіконня конверт. Звернув увагу, що ні марки, ні адреси на конверті не було. Тільки ім’я та прізвище.

– Хто приніс? – запитав дружину, що підійшла.

– У поштовій скриньці взяла, внизу.

Віктор дістав із конверта аркушик паперу.

«Сподіваюся, не ображаєтесь? Усього доброго, Рефат», – прочитав він.

Угорі праворуч стояло вчорашнє число та номер телефону.

Віктор склав аркушик, засунув у кишеню.

З’явилося відчуття, ніби його всього пропустили через величезний рентгенівський апарат. На язиці – присмак металу. На душі – напівусвідомлена образа, якесь дитяче відчуття, мовби хтось за ним підглядав.

– Каву зробити? – запитала дружина.

– Так, дякую. Мені треба буде на роботу повернутися…

– Але до сьомої приїдеш?

Віктор кивнув.

У райвідділі його терпляче чекав стажист Занозін.

– Мені майор Крисько сказав, що ви до обіду будете, – стажист, побачивши Віктора, підвівся з-за столу.

– Які успіхи?

– В ніч із двадцятого на двадцять перше на посту ДАІ чергував сержант Воронько, – доповів стажист.

– І що він говорить?

– Він у селі до завтра, відпросився до матері картоплю підгорнути. А завтра заступає в ніч там же, на майдані Незалежності.

Віктор кивнув.

– Про що-небудь іще дізнатися? – запитав Занозін.

– Так, обдзвони всіх дільничних по вулиці Бастіонній. Дізнайся, на чиїй ділянці в другій половині травня згоріла квартира і що там сталося.

Стажист пішов. Віктор опустив кип’ятильник у склянку з водою, подивився крізь тріснуту шибку на зелень дерев. Зосередився.

Зараз йому було легше думати про все, що сталося в Москві. Він згадував розмови за круглим столом на веранді, згадував усе, сказане Рефатом. Тепер, коли Рефат був далеко, незважаючи на його «кур’єрський» сюрприз із квітами та улюбленим вином дружини, про нього можна було думати вже відсторонено. Не було навпроти його ясно-зелених очей, не звучав спокійний самовпевнений голос. Тепер легше було й аналізувати його твердження. Але чи треба було сумніватися? Віктор не знав. Може, і не треба, та питання не в цьому. Треба перевірити хоч би якось: усе, що він говорить, – правда. І Віктор уже знав, як і що можна перевірити спочатку. Стажист уже сидить на телефоні в іншому кабінеті і обдзвонює дільничних – можна буде почути інший варіант історії про вибух газу через несправну колонку. Потім для стажиста буде ще одне просте завдання, про яке він зможе доповісти до шостої вечора. А далі буде видно.

Віктор знову став думати про отого Рефата. Його трохи дратувало те, що він забув про день народження власної дружини, а хтось практично невідомий, із іншого міста не лише знав дату, але й від його імені прислав подарунок. Це було схоже і на знущання, і на попередження: ми про тебе все знаємо. І знали, видно, немало. Знали, що Іра любить кримський мускат. Із квітами трохи не вгадали. Прислали троянди, а її улюблені квіти – хризантеми. Але може, не знайшли хризантем? Видно, той, хто приніс усе це, і листа в поштову скриньку кинув.

Зітхнувши, Віктор дістав із сумки конверт із фотографіями вбитого Івіна. Відчинив кабінетний сейф, витягнув теку із справою Броницького. Поклав фотографії туди. Потім узяв ручку й аркуш паперу. Зібрався було записати детально все, що з ним сталося в Москві, включаючи сказане Рефатом, але завмер перед білим аркушем, посидів так хвилин п’ять і відсунув од себе аркуш. «Краще запам’ятати», – вирішив Віктор.

Із шухляди столу приглушено задзвеніла телефонна трель. Віктор дістав мобільний, залишений там перед поїздкою в Москву.

«Треба було вранці забрати з собою, раптом Георгій уже дзвонив», – подумав він.

– З поверненням, – прозвучав знайомий голос. – Ну як поїздка?

– Гірше, ніж хотілося, – відповів Віктор.

– Чому?

– Івін убитий, двох інших я не дістав. Їх немає вдома.

– Уже цікаво. А що далі?

– Знайшов даішника, що чергував уночі з двадцятого на двадцять перше на посту біля Головпоштамту. Завтра з ним поговорю.

– А хто займається вбивством Івіна?

– МУР, вони мені фотографії вбивства дали.

– Так ти з ними познайомився? Не треба було…

– Вони зі мною познайомилися раніше, ніж я встиг про це подумати…

– Ну, гаразд, сподіваюся, російська міліція українській завжди допоможе. Ти впевнений, що це був МУР, а не ФСБ?

– П’ятдесят на п’ятдесят, – відповів після паузи Віктор.

– Ну, гаразд, подзвониш після розмови з даішником.

Сховавши трубку мобільного в кишеню піджака, Віктор допив каву і вийшов із кабінету.

Заглянув до стажистів. Занозін щось строчив на аркуші паперу, сидячи за столом.

– Ну як?

– Нещастя на Бастіонній п’ятнадцять, квартира двадцять три. Двадцять третього травня під північ. Вибух газу. Вся квартира вигоріла, хазяїн загинув.

– А хто був хазяїн?

– Вересаєв Микола Петрович, полковник штабу прикордонних військ. Він сам був там прописаний.

– Дільничний був на місці?

– Ні, сусіди після вибуху викликали пожежну, щоб полум’я не перекинулося на сусідні квартири. Після того, як вогонь загасили і знайшли труп, уже пожежники викликали міліцію. Дільничний тільки опечатав квартиру наступного ранку, коли труп забрали. Він навіть не заходив туди.

– Молодець, – Віктор усміхнувся, йому сподобалася ретельність Занозіна. – Ще одна справа, і ти вільний. Їдь у готель «Москва» і випиши всіх постояльців, які зупинялися там з дев’ятнадцятого по двадцять перше. Повернешся, передаси список мені. Я чекатиму.

Стажист побіг. Віктор зайшов до майора.

– О, нарешті з’явився! А то мене твій Занозін замучив: «Де шеф? Де шеф?» Я йому пояснив, що в цьому закладі шеф не ти, а я, але йому все по барабану! До речі, як він тобі?

– Те, що потрібно!

– Двадцять грам вип’єш? – запитав майор.

– Я ж за кермом і на службі! – Віктор подивовано зиркнув на Щура.

– Я теж на службі, – сказав він. – Ну, гаразд, якщо ти за кермом – тоді я вип’ю. Сьогодні п’ять років, як дружина померла. Я, загалом, оптиміст, але чогось сумно…

Він відійшов до свого сейфа, відчинив. Там стояла пляшка «Смирнова» та пластмасовий стаканчик. Налив собі, випив і зачинив сейф.

Віктор сів перед столом майора, на якому, напевно, можна було знайти все, що завгодно, включаючи і зброю. Він, здавалося, принципово не наводив там лад.

Майор усівся на свій стілець. Довга спокійна розмова ні про що потягнулася в кабінеті. Минула година. У двері постукали.

– Відчинено! – крикнув майор.

– Товаришу майор, шефа не бачили? – почувся голос Занозіна до того, як двері відчинились. – А, ось ви де! – зрадів стажист.

– Хай тобі грець, – стомлено посміхнувся майор. – Ну хоч у цьому кабінеті не називай лейтенанта шефом! Чуєш?

– Так точно!

Віктор забрав стажиста у свій кабінет. Пробіг очима два аркуші, списані швидким хистким почерком.

Погляд зупинився на знайомому прізвищі: «Сибіров Рефат Абдулкаримович, номер 316». Працелюбний стажист навіть виписав паспортні дані.

– Молодця! Була б у мене зайва медаль – точно вручив би! – усміхнувся Віктор. – Гаразд, до завтра!

Потім він відвіз підхмеленого майора додому на Березняки і вже звідти попрямував до себе додому. Подивився на годинник – чверть на восьму. Згадав про святкову вечерю й натиснув на педаль газу. Промайнула думка про подарунок, але тут же згадав, що подарунок «від чоловіка» Іра вже отримала. Вирішив днями купити їй щось від себе, а не від людини з важко вимовлюваним «по батькові».

– Абдулкаримович, – повторив уголос Віктор. «Даремно він боявся, що я зламаю язик», – подумав він, згадавши, як Рефат знайомився.

27

Сахно анітрохи не засмутився, дізнавшись, що купив похоронний лімузин. «Мертвим мене на такій машині не повезуть, нехай хоч живим покатаюся!» – сказав він.

І вони каталися вже декілька днів. Робити особливо було нічого. Погода в Кобленці стояла спокійна – ні жарка, ні холодна. Вони навіть якось заїхали на гору, де масивними кам’яними стінами височіла над містом фортеця минулого століття. Ця поїздка трохи засмутила Сергія. Він зрозумів, що машина не така потужна, як виглядає. Але висоту вона подолала, хоч і важко.

– Вона ж не була розрахована на перегони з трунами, – сказав Нік.

– Зате яка показна, – заспокоїв сам себе Сахно.

Поважний похоронний лімузин жер бензин зі слов’янською жадібністю – йшло близько п’ятнадцяти літрів на сотню кілометрів по місту. Сахно якось увечері вирішив вивчити мотор, думав, що з бензонасосом щось не в порядку. Виявилось, що в порядку. Тоді він махнув рукою. Хай йому біс, однаково ж за бензин, як і за все інше, платив Нік.

У них у Кобленці з’явилось улюблене місце, яке відкрив Сергій. Воно називалося Deutshe Ecke – Німецький Кут – місце злиття двох річок: Рейну та Мозеля. Річки зливалися під гострим кутом, і на цьому вістрі суші за отим злиттям річок стежив величезний бронзовий канцлер Вільгельм.

Лімузин вони ставили за пам’ятником, а самі сиділи на лавці, дивлячись на воду. Майже не розмовляли. Сиділи, жували зроблені зі спільного готельного сніданку бутерброди та запивали їх колою або пепсі.

Двічі Сахно сам зривався серед ночі покататися по нічному місту, і це викликало у Ніка принаймні здивування. Він навіть трохи заздрив Сахну, який, не знаючи німецької, почувався в місті, як риба у воді. Ніку, що говорив по-німецьки, в Кобленці не було так затишно, як його напарникові. Він уже починав помалу нервувати: гроші потихеньку танули, а до них у готель ніхто не приходив. Якби не дружина з Володькою, котрі застрягли з його милості в Саратові, він би, звичайно, турбувався менше. Але ж вони чекали від нього звісток. А він міг подати звістку тільки після того, як доручену йому справу буде завершено, і він сподівався, що заробить таким чином і на повернення в Київ, і на квартиру, в яку їх можна буде відразу викликати.

Минув іще один день, і Нік порахував марки, що залишилися, – тисяча сімсот п’ятдесят. Начебто і немало, але ж і готель у них досі не оплачений. Значна частина грошей пішла на бензин.

Нік після сніданку підійшов до готельного старого, який, незважаючи на свою явну нелюбов до Сахна, до Ніка ставився непогано. Запитав, скільки вони вже заборгували за готель.

– Дев’ятсот шістдесят марок, – відповів старий, поклацавши клавішами комп’ютера.

Нік згадав про картку, отриману від Івана Львовича. Попорпався в кишені, дістав і показав старому.

– «Амерікен експрес?» – придивився старий. – Звичайно, нею за все можна платити.

Нік розслабився. Міг би і раніше про картку згадати, заощадив би час, витрачений на перерахунок купюр у коричневому конверті.

– Ну що, їдьмо? – підійшов до нього у фойє Сахно, тримаючи по два загорнуті в серветки бутерброди в кожній руці.

– Куди сьогодні?

– Спочатку заїдемо в один райончик тут неподалік, а потім махнемо за місто.

«Райончик неподалік» виявився брудним передмістям кілометрів за двадцять від центру міста.

Сахно зупинив лімузин біля якоїсь церкви й попрохав Ніка почекати кілька хвилин. Сам пішов по вузькому провулку, заповненому сміттєвими баками.

Нік здивувався. Раніше сюди вони не приїжджали, значить, Сергій бував тут сам. Тільки що йому тут робити, не знаючи мови?

Через кілька хвилин він повернувся знервований, сів за кермо і рвонув із місця, пошепки матюкнувшись.

– Що таке? – запитав Нік, але відповіді не дочекався.

Вони їхали неширокою гладенькою трасою крізь ліс. Сосни, що росли обабіч дороги, нагадали Ніку про Кончу, про маленький затишний будиночок під Києвом. В пам’яті зринув і великий триповерховий будинок, де поїли його кавою Валентин зі Світланою. Вони згадалися з особливою теплотою, і він подумав, що недаремно випадок організував його уранішню зустріч із Валентином на березі затоки. «Випадок – бог життя!» – зринула в нього в голові колись почута фраза.

Сахно загальмував, розвернувся, перекривши на хвилину дорогу лімузином. Завищав гальмами новенький «мерседес», але Нік, стурбовано поглянувши на його водія, побачив, що той абсолютно спокійний. Ні тіні роздратування. Зустрівшись поглядом із Ніком, кругловидий літній німець привітно кивнув.

«Напевно, подумав, що ми заблукали і спізнюємося на похорон», – вирішив Нік.

Вони повернулися до готелю. Настрій у Сахна був кепський, але він нічого нікому пояснювати не збирався. Це Нік уже втямив. Однією з рис вдачі Сахна була якась природна потайливість. Він начебто й не стежив за своїми словами, поводився аж надто розкуто, навіть по-хуліганськи, але при цьому нічого про себе, про своє минуле не розказував. А Нік і не розпитував, адже Сахно витримував паритет: минулим Ніка він також не цікавився. Поводився так, як і мають поводитися випадкові попутники: привітно і без нав’язливої цікавості.

У номері Сергій трохи заспокоївся, але очі його горіли. Нахилившись під стіл, він витягнув звідти принесений нещодавно пакет. Дістав дві пляшки червоного вина.

Нік без слів усе зрозумів, сходив у ванну і приніс дві склянки, які невидима вранішня покоївка завжди забирала зі столу і ставила на скляну полицю під дзеркалом над умивальником. Немов не розуміла, що зі склянок у ванній не п’ють.

Сахно подивився на склянки в руках Ніка і заперечливо хитнув головою.

Це Ніка здивувало. А Сахно тим часом знову витяг з пакета запакований у м’який целофан круглий чорний хліб. Потім, знявши зі скляної таці карафу, поклав туди розпакований буханець і втупився в нього збудженим поглядом.

– У тебе ніж є? – запитав Сахно.

– Ні.

– Піди, візьми у старого. Він тобі симпатизує.

Нік приніс ніж.

Сергій вирізав зверху буханця кружечок скоринки, підніс до носа, понюхав.

Нік напружено стежив за ним, не розуміючи, що той замислив.

– Відкоркуй вино, – не обертаючись попросив Сахно.

Узявши відкорковану пляшку, він нахилився до буханця і почав помалу лити червоне вино в м’якуш зверху. Буханець вбирав вино, воно просочувалось донизу. Сергій терпляче тримав пляшку над буханцем.

На очах у Ніка вся пляшка вина перелилася в буханець, і Сахно, відкоркувавши другу, почав і її потихеньку переливати в хліб.

У якийсь момент вино зупинилося на рівні скоринки. Тоді Сергій відставив другу пляшку, нахилився над хлібом, доторкнувся до нього обережно, як до міни. Закрив кружальцем відрізаної скоринки.

Озирнувся на Ніка, у вологих очах – каламутне полум’я відчаю. Обличчя перекреслила на мить крива посмішка.

Простягнув Нікові ніж.

– Ну, ріж. Підірвешся – усе мені дістанеться!

Нік зрозумів, чого від нього хоче Сахно. Не зрозумів тільки, навіщо. Провів по тупому вістрю ножа пальцем.

– Як різати? – запитав. – Як торт?

Сахно кивнув.

Нік зняв верхній кружечок скоринки, що вже поважчав і ввібрав у себе вино. Відклав його вбік. Ніж повільно вертикально занурив у соковитий буханець. З-під буханця вино капнуло на скляну тацю.

– Стій! – роздратовано мовив Сергій. – Ти проколов дно… Дай ніж.

Він акуратно, майже торкаючись носом хліба, вирізав собі скибку і, не беручи її руками, відкусив шматок зверху. Прожував швидко і знову відкусив. Доївши скибку, подивився з усмішкою на Ніка.

– Тобі відрізати? – запитав.

– Давай!

Нік, наслідуючи приклад Сахна, відкусив свою скибку просто зі скляної таці. Вино здавалося незвично міцним, п’янило.

Вони мовчки з’їли увесь буханець, просочений вином. Сахно всівся на своє ліжко – на його обличчі вже панував ситий спокій. Нік приліг і втупився в стелю. П’яна тяжкість сковувала його тіло, розслабляла м’язи.

– Ти, коли справу буде зроблено, де ховатимешся? – запитав раптом Сахно.

– Ховатися? – Нік повернув голову до напарника. – Чому ховатися?

– Коли справу зроблено – треба ховатися, щоб залишитися цілим, – абсолютно спокійно говорив той. – Якщо виконавців прибрали – ніхто не ховається. Якщо їх знайшли – ховаються організатори…

– А ти де ховатимешся? – запитав Нік.

– А якого дідька я тобі розказуватиму? Я ж від усіх ховатимусь. І від тебе теж!

– Думаєш, тебе шукатимуть?

Сахно гмикнув. Повільно підвівся, вставив у магнітофон, що стояв на підвіконні, касету і знову приліг.

Тишу номера роздрібнив на відрізки прискорений серцевий ритм, записаний на касеті.

– Це те, що ти ставив у Пінську? В барі? – запитав Нік.

– Ага.

– А що це?

Сахно повернувся обличчям до Ніка. Очі його почервоніли, обличчя вже опухло від вина.

– Якщо ти знав, коли і де мене витягнути, навіщо з себе лоха удаєш? Ти ж усе про мене знаєш!

Нік промовчав, вирішивши не ламати впевненості п’яного Сахна. Нехай думає, що Ніку все про нього відомо. Може, саме ця впевненість тримає його хоч у якихось рамках.

28

Повернення сержанта Воронька з села до Києва затрималося на три дні. Він подзвонив начальству, повідомив, що застудився. Скоріше за все, його затримка викликана була підгортанням картоплі, про це, мабуть, здогадувались усі, включаючи і його начальника капітана Гриценка. Але кругова порука даішників була міцніша за столітній дуб, який ріс за хатою матері Воронька, про що всі його товариші по службі теж знали.

Нарешті вранці дев’ятого червня сержант Воронько заступив на чергування, і тут же Віктор рвонув до нього на пост. Розмовляв із ним Воронько по-свійськи, вивчивши міліційне посвідчення. Був він хлопець простий і відкритий. Ніч із двадцятого на двадцять перше згадав не без зусиль, але коли все-таки згадав, тут же чортихнувся. Розповів, як його викликали на інший пост – він уже не пам’ятав, який – посеред ночі, а коли майже під’їхав – дали відбій. Коли повернувся на свій пост, виявив, що якась тварюка підкинула в будку хімікалії, і там так смерділо, що неможливо було зайти. Він тоді перекурив біля будки і відразу поїхав. Просидів до кінця чергування на нормальному посту при виїзді на Бориспільську трасу. Там у нього приятелі чергували. Просиділи до ранку, граючи в підкидного.

– Так ви не бачили зліт дирижабля? – запитав Віктор.

– Дирижабль начебто й бачив, перед тим, як викликали. А як повернувся, то не до дирижабля було. А будку потім дезинфікували…

Повернувшись у райвідділ, Віктор навантажив стажиста Занозіна новим завданням: опитати всіх на центральних постах ДАІ, дізнатися – чи викликав хто-небудь сержанта Воронька вночі на двадцять перше на свій пост. Дізнатися, хто чергував на виїзді на Бориспільську трасу і чи приїжджав до них пограти в карти Воронько у другій половині ночі, і, на додачу до цього, з’ясувати, хто і коли провадив дезинфекцію в будці ДАІ на майдані Незалежності, та з якою хімією дезинфектори там боролися.

Стажист, що спочатку слухав завдання натхненно, потім сів за стіл і швидко все записав – видно, на пам’ять свою при такому обсязі роботи вже не надіявся.

Занозін усе-таки виявився меткішим, аніж Віктор сподівався. Вже до дванадцятої він приїхав у райвідділ і застав у кабінеті лейтенанта чаювання Віктора з майором.

Віктор зробив і йому чаю.

– Ну що? – запитав, підсунувши стажистові стілець навпроти.

– Ніхто Воронька не викликав, – квапливо заговорив Занозін. – Я перевірив усіх, хто тоді чергував… На Бориспільському посту ДАІ він дійсно був десь із третьої ранку до шостої, але в карти вони там не грали…

– Так, – посміхнувся майор Крисько. – Вони там чай пили і читали журнал «На бойовому посту».

– Товаришу майор, ми ж із вами чай п’ємо? – посміхнувся тепер уже Віктор. – Хіба що тільки журнал не читаємо.

– Ну, ми не ДАІ, – сказав майор.

– Дезинфектора посилала туди центральна санепідемстанція, – вів далі стажист. – Він в акті про виконану роботу записав, що робив потрійне очищення від якогось дибетаметилу! А цей дибетаметил, або як його там, застосовується у військових училищах на заняттях з газового захисту. Це коли кидають скляну капсулу під ноги, а тобі потрібно за частки секунди протигаз надіти.

Віктор був цілком вдоволений. Підвівся, потер руки.

– Товаришу майоре, дозвольте іти? – жартівливо мовив він.

– Та ти вже і так незрозуміло кому підлягаєш, линяй куди хочеш! – махнув рукою Крисько. – І не треба мене, мента старого, своїм «товаришу майоре» діставати. Що я, не чую: «Щур у себе», «Щур у вартівні»?

Майор, ляснувши Віктора по плечу, вийшов. Через хвилину з кабінету вийшли і Віктор зі стажистом. Спустилися вниз, сіли в «мазду».

– Гаразд, – повертаючи ключ запалювання, сказав Віктор. – Поїдемо, візьмемо пивка та разом подумаємо, як нам рухатись у цій справі. Добре, що ми в цивільному!

– Товаришу лейтенант, а як щодо квартобліку?… – обережно мовив Занозін. – Я одружуватися збираюся.

– Це до майора!

Машина легко рушила з місця.

– Я вже був з цим питанням у майора.

– Іди ще, – твердо порадив Віктор. – Не бійся! У міліції треба бути занудливим. А як дістанеш його – він тоді все прискорить, аби більше тебе не бачити!

Увечері Віктор подзвонив Георгію й повідомив його про всі новини.

– Я не думав, що з даішної лінії можна щось корисне витягнути, – задумливо мовив той.

– Якби знайти, хто цього сержанта з поста смикав, – сказав Віктор. – Принаймні можна було б перевірити, з якого боку ниточка тягнеться…

– Ну, якщо ніхто не пам’ятає, може, і не смикав його ніхто? До дівки, може, на годинку під’їхав, потім підкинув собі цю смердючу суміш і поїхав грати в карти… Знаєш, можна ж і по-іншому перевірити: викликали його чи ні…

– Як?

– У них же рації на фіксованій даішній хвилі. Це все пишеться день у день. Усе, що в ефірі.

– Де пишеться? – здивувався Віктор.

– Є один заклад недалеко від метро «Арсенал». Щоправда, туди з вулиці не зайдеш… Я дізнаюся, чи можна там понишпорити, потім подзвоню.

29

На ранок Сахно почувався розбитим. Навіть на сніданок не пішов.

Нік спустився, набрав йому в ресторані їжі. Заніс у номер, потім уже сам вирушив снідати.

Повернувся з чотирма заготовленими про запас бутербродами. Сергій лежав на спині, тупо дивився в стелю. Його сніданок так і стояв на столі непочатий.

– Дякую, – хрипко мовив він, скосивши очі на напарника, що увійшов. – Ти вибач за вчорашнє… Я зламався ввечері… Нічого, години три полежу – відхекаюсь. Уже було…

Нік кивнув. Підійшов до вікна. Побачив, що касета з магнітофона вже зникла – значить, Сахно вставав.

На вулиці мжичило, і повітря, що дихнуло на Ніка через відчинене вікно, було прохолодне та свіже.

– Ти в такі дні можеш мене просто по пиці, – мовив Сахно. – Я битися не буду.

– А що це за хліб ти вчора вигадав? – запитав, усе ще стоячи лицем до вікна, Нік.

Було чутно, як Сахно з видихом посміхнувся.

– Це «протипіхотна»… Ми такі з приятелями в армії щомісяця вином «заряджали» в каптерці, до того, як я комісувався. А пізніш уже ні з ким було «заряджати».

– Після того, як комісувався?

– Ні, до того. Дружбани мої підірвалися на очищенні. Якраз на ранок після того, як ми обкурилися… Розтяжки не помітили. А мені кепсько було, як оце зараз. Мене залишили досипляти…

Нік слухав, і ставало в роті кисло. Те, що Сахно не так давно був офіцером-сапером, він уже знав од Івана Львовича. А ось про те, що він покурював іще з армії… Це була новина! Весела ж із них виходила парочка!

– Кави принесеш? – попросив Сахно.

Потім, випивши чашку кави, він повільно встав. Сходив у ванну. Півгодини стояв під душем. Повернувся в кімнату зі згаслим поглядом.

– Їдьмо покатаємося, – запропонував.

– Куди тобі?! – здивувався Нік. – Полеж краще. Дощ на вулиці!

– Їдьмо, мені потрібно. Ненадовго. Ти за кермо сядеш.

Кобленц видався Нікові якимсь особливо безлюдним. Спочатку він думав, що через погоду. Потім зрозумів, що сьогодні неділя.

– Зараз ліворуч! – командував Сахно, втупившись примруженими очима вперед.

Похоронний лімузин тихо сунув по мокрому асфальту.

– Праворуч! – сказав Сахно.

Дорога здалася Нікові знайомою – брудний віддалений закуток Кобленца, куди вони вже приїжджали. Ось і церква за огорожею, і вузька вуличка праворуч, в’їзд на яку забарикадували зелені сміттєві баки.

– Тут загальмуй!

Машина зупинилась якраз біля цієї вулички.

– Позич сто марок, – попросив Сахно.

Нік знехотя дістав із кишені гроші.

– Колись відпрацюю, – пообіцяв напарник. Вийшов похитуючись із машини. Побрів брудною вузькою вуличкою.

Нік провів його поглядом. На душі було неспокійно.

«Що у нього тут за справи можуть бути?» – подумав. Минуло п’ять хвилин, а Сахно все ще не повертався. Нік занервував, пам’ятаючи сьогоднішній стан Сергія. Вийшов із машини, озирнувся навсібіч – нікого. Взагалі-то важко було уявити собі людину, що захотіла б викрасти катафалк.

Іще раз озирнувшись на машину, Нік пішов по тій же вуличці за церкву.

Через кілька хвилин він зупинився, помітивши попереду біля сірого двоповерхового будинку якихось людей. Придивившись, упізнав серед них Сахна. Вони бурхливо, «по-італійськи», про щось сперечалися. Якою мовою йшла суперечка – не було чутно, але руки у них літали в жестах так, немов ось-ось має розгорітися бійка.

Очманілий Нік завмер прислухаючись. Але навкруги було дивно тихо.

«Глухонімі», – здогадався він.

Придивився до Сахна. Той уповільнено, але все-таки досить активно «розмовляв» із трьома хлопцями, молодшими за нього.

Нік стояв, тупо дивився на цю «бесіду» і почувався майже ідіотом. Він розумів, що не знає про Сахна майже нічого.

Знову закрапав дощик, великі краплі стікали по маківці, відвернули від чужої «бесіди». Коли він знову повернув погляд до тих, що «говорили», то побачив Сахна, що йшов до нього.

– Ти що, машину відчиненою залишив? – запитав він роздратовано.

– Я вийшов за тобою. Думав, щось не в порядку, – виправдовувався Нік, йому самому стало незручно, що він, начебто, стежив за Сергієм.

Вони мовчки йшли до зелених сміттєвих баків, які перекривали вузьку вуличку.

– А ти звідки мову глухонімих знаєш? – не втримався від запитання Нік, коли вони сіли в машину.

– Батьки були глухонімі, – знехотя відповів Сахно. – А мати навіть працювала, хоч і була глухонімою.

Нік розвернув машину і здивовано подивився на Сахна.

– Де працювала?

– Перекладачем.

– Глухонімим перекладачем? – Нік уже зовсім очманів і готовий був нервово розсміятися через почуте, що здалося йому явним абсурдом або знущанням.

– Вона їздила з делегаціями глухонімих за бугор. У них там свої профспілкові конгреси були.

– А з якої мови вона перекладала? – все ще не розумів Нік.

– А ти гадаеш, що всі глухонімі світу розмовляють одними і тими ж знаками?

– А що, різними? – щиро здивувався Нік.

– Звичайно. Вона чотири системи знала.

– А ти?

– Я – тільки три знаю… На повороті ліворуч!

Уражений Нік ледве не пропустив поворот.

– А що ти там робив? – запитав він, кинувши швидкий погляд на Сахно.

– Ти все хочеш знати? Сигарети купував…

Далі до самого готелю вони їхали мовчки. Тільки іноді Сахно командував, куди повернути. Він поводився, як корінний житель Кобленца, що викладає новачкові урок орієнтації по місту.

А «новачок» вів похоронний лімузин неуважливо. Голова його все ще переварювала почуте. «Звідки він викопав цих глухонімих?» – думав Нік.

30

Георгій подзвонив рано-вранці. Віктор ще спав, коли з піджака, що висів поряд із канапою, долинула трель мобільного телефону.

– Спиш? – запитав невидимий напарник і, не чекаючи відповіді, продовжив: – Даю двадцять хвилин на душ і сніданок. Передзвоню.

Не випускаючи мобільного з рук, Віктор важко підвівся й поплентавсь у ванну.

По дорозі почув із спальні неголосний плач дочки, що прокинулася.

«Коли вона вже підросте?» – подумав він, відчуваючи на спині відбиток жорсткої канапи.

Йому іноді хотілося повернутись і зайняти своє місце в спальні на широкому ліжку поряд із Іриною. Але це місце поки що було зайняте і, загалом, там би він однаково не виспався, адже Ірина вставала іноді по двічі-тричі щоночі, щоб годувати малу.

Заледенівши під холодним душем і прийшовши до тями, він уже пив каву на кухні, аж тут мобільний задзвонив знову.

– Як самопочуття? – запитав Георгій.

– Уже краще.

– Круглу вежу на бульварі Лесі Українки знаєш?

– Це ота фортеця, де якась військова частина?

– Так.

– Знаю.

– Тоді слухай уважно. Під’їдеш туди до дев’ятої, візьми своє посвідчення. Пройдеш через прохідну військової частини, скажеш, що в тридцять другу кімнату. Там, на прохідній, твоє прізвище вже записане. Після цього посвідчення більше нікому не показуєш. У дворі повернеш ліворуч, другі залізні двері з кодовою системою просто біля ручки. Натиснеш по черзі три-п’ять-один-шість. Повтори.

– Три-п’ять-один-шість.

– Відчиниш двері – і на другий поверх. Запам’ятай, ти син генерала Борсюка. У тебе викрали машину. Він дзвонив і домовився, щоб ти прослухав записи тієї ночі про всяк випадок. Скажеш, що тебе цікавить частота ДАІ.

Віктор подивився на годинник. За п’ять хвилин восьма. Можна було без поспіху допити каву та спокійно зібратися.

До дев’ятої він уже був на потрібному місці. Знайшов і прохідну в/ч, і другі двері з кодовою системою. Піднявся на другий поверх і побачив іще одні двері. Подзвонив.

У отворі дверей, що відчинилися, з’явився чоловік років сорока у формі прапорщика.

Щоправда, зовні він узагалі не схожий був на військового – інтелігентне м’яке обличчя, розумні зосереджені очі.

Почувши, що прийшов син генерала Борсюка, прапорщик кивнув і впустив Віктора. Провів його коротким вузьким коридором у просторе приміщення з низькою стелею, зайняте стелажами, на яких упритул одна до одної стояли коробки з однаковими наклейками. Тільки на цих наклейках стояли різні номери.

У кутку за стелажами – великий стаціонарний магнітофон – розміром з добрячий письмовий стіл. Лівобіч лежали навушники.

– Так що ви хочете прослухати? – запитав прапорщик.

– Частоту ДАІ за ніч з двадцятого на двадцять перше травня.

Прапорщик кивнув.

Через кілька хвилин він приніс коробку з широченною бобіною. Поставив бобіну на магнітофон. Почав перемотувати, стежачи за лічильником метрів. Зупинив.

Подивився на записи на бічному боці коробки.

– Ось тут – перемотування назад і вмикання, якщо захочете прослухати ще раз, – показав прапорщик. – Ось навушники.

У вузьке віконце-бійницю, розташоване праворуч од столу-магнітофона, било розсіяне сонячне світло. Прапорщик пішов. Віктор слухав зафіксований ефір тієї ночі і не чув поки що нічого. Якісь шуми, шипіння. Лише хвилин через п’ять прорізався чийсь голос: «Дванадцятий, у ваш бік синій «мерседес». Проїзд на червоний. Дійте!» Потім знову шипіння. «Другий! Шо у тебе на годиннику?… Пів на першу… Ти зі Степаном щодо риболовлі балакав?… Ага… на п’ятницю… Усім постам. Із Пушкінської викрадено червону «дев’ятку» номер КІА 89–71».

Віктор, слухаючи «законсервований» на магнітофонній стрічці ефір, заплющив очі й немов занурився в темряву тієї ж таки ночі. Місто спало, а в його повітрі нечутно для звичайного вуха перемовлялись у справі або про те про се нічні даішники.

«Цікаво, – подумав Віктор. – Хто ще не спить ночами? На яких іще частотах ведуться нічні розмови?»

Оглянувся на стелажі, заповнені коробками. Подивився на бобіну, що повільно оберталася на столі-магнітофоні. Замислився.

«Сьомий, терміново прибути на пост одинадцять… Слухаюсь…» – прозвучало в навушниках. Віктор уважно вслуха5вся в шипіння.

«Третій, здається червона «дев’ятка» проїхала… Може, та, що в угоні?… Та ну її нахер!»

Знову декілька хвилин далеких шумів, наче посилених багаторазовою тишею.

«Сьомий! Відбій! Можеш повертатися на пост!» – прозвучав чіткий голос.

Віктор зупинив стрічку. Перемотав назад. Прослухав іще раз. Усміхнувся. Він знайшов те, що шукав. Шукав, звичайно, з підказки Георгія. Але головне – результат, а не спосіб його досягнення.

Перемотав плівку ще раз. Знову прослухав.

Зупинив бобіну. Пішов шукати прапорщика. Знайшов його десь хвилин через кілька в сусідньому приміщенні, схожому на студію звукозапису двадцятирічної давності, – суцільна апаратура, лампочки, декілька магнітофонів мовчки крутять свої широченні бобіни.

Прапорщик сидів за маленьким письмовим столом у кутку приміщення і підписував картонний футляр бобіни. Почувши за спиною кроки, він обернувся.

– Ну як, що-небудь почули?

– Так, дещо, – Віктор кивнув. – Начебто те, що потрібно. Переписати можна?

– А чому ні? – знизав плечима прапорщик.

Він узяв із ящика столу невеликий касетний магнітофон.

– Ходімо!

Прапорщик перемкнув магнітофон із навушників на зовнішній звук. Знайшли на плівці місце, де один даішник уточнював у іншого час. Звідти і почали записувати.

Коли прозвучало повідомлення про викрадену червону «дев’ятку», прапорщик значущо озирнувся на Віктора.

– Знайшли? – запитав він.

Віктор швидко зміркував, що сам сюди потрапив під приводом пошуку інформації про викрадену машину.

– Ні, – мовив у відповідь і сумно похитав головою. Коли через якийсь час почулося фраза про те, що «дев’ятку» нібито бачили, на що інший даішник мовив: «Та ну її нахер!», уже прапорщик співчутливо похитав головою.

– Із такою міліцією для злочинців розгулятись можна, – сказав він.

Віктор хотів було сказати, що ДАІ – це зовсім інша міліція, що є ще і карний розшук, який тягне хомута іноді цілу добу. Але промовчав.

Згадав, що він тут не слідчий, а син генерала Борсюка, у якого викрали машину.

Вже на виході з цього закладу з касетою в кишені піджака Віктор запитав прапорщика, чому в «студії» така допотопна апаратура.

– Скажіть спасибі, що хоч така є. Нову просили, але, виявляється, нова вже десь є. А нам, військовим, нову не виділено. З новою ж можна всі ці мобільні телефони ловити, закриті частоти, по яких «одна звезда с другою говорит».

31

У той дощовий день Сергій Сахно хоч трохи, але погамував тривожну цікавість Ніка. У дитинстві він, виявляється, уже був «двомовним» і дружив тільки з глухонімими дітьми друзів своїх батьків. Батько його працював у якійсь «поштовій скриньці», у відділі, де працювали тільки глухонімі – їм батьківщина довіряла найсекретнішу роботу. Вони ж бо не проговоряться! Потім його батьків переконали віддати сина в інтернат, затим у військове училище, куди, звичайно, глухонімих не приймають. Там він уперше здружився з такими ж звичайними, як і всі. Але в курсантській дружбі відчувалася певна невизначеність, яка просто не могла виникнути в його колишніх стосунках із глухонімими однолітками. Глухонімі як друзі здавалися йому набагато надійнішими за тих, що говорять. В училищі щомісяця курсанти влаштовували «розбірки», намагаючись з’ясувати: хто вже укотре на когось «настукав» начальству. Глухонімі не «стукали» б. Навіть через перекладача. У них зовсім інший характер, інший підхід. Вони – закритий клуб, у якому своїх чужим не продають, навіть якщо хто чимось когось і дістав. Із найяскравіших спогадів Сахно поділився за пляшкою червоного одним епізодом – бійкою двох глухонімих у дитинстві. Ця тиха і жорстока бійка запам’яталася йому на все життя. Правило було – битися, поки супротивник не впаде спиною на землю. Неписане це правило немов було частиною чогось природженого. Глухонімі хлопчаки тільки так і бились. Але зазвичай без жорстокості. У той раз ніхто з двох падати не хотів. Билися серед дерев у саду і щоразу хапалися руками за стовбури, щоб не впасти. Коли один усе-таки впав, другий – просто сів на траву. Обом довелося йти до лікаря – так вони один одного змолотили. А причина абсолютно типова – билися через дівчинку. Вона теж стояла поряд. Її не запитували, хто з двох їй більше подобається. Без неї вирішили: з нею залишиться переможець. Просто-таки поєдинок з часів Римської імперії.

Увечері зголоднілий Нік спустився в ресторан, залишивши Сахна в номері.

Узяв у нічного готельного старого сардельку і келих пива. Сів у напівтемному ресторані. Огледівся. Цього вечора відвідувачів було більше – п’ятеро. Але ж і не пізно ще було – початок десятої.

Коли повернувся, Сахно лежав на своєму ліжку й дивився каламутним поглядом у стелю. В повітрі кімнати витав якийсь знайомий запах із минулого. Але хоч як Нік принюхувався, але згадати, що це за запах, не міг.

– Може, принести тобі сардельку? – запитав він Сергія.

Той спробував повернути голову у бік Ніка, але, видно, не вистачило сил.

Очі його були широко розплющені, наче він здивувався, побачивши щось незвичайне.

Нік іще раз принюхався. Проступила з таджицького туману якась галаслива картинка. «Базар», – згадав Нік. І ніби просунувся у пам’яті вздовж мальовничих рядів базару, постійно наштовхуючись на цей запах.

«Гашиш!»

Підійшов до Сахна. Подивився в його очі, розплющені, але невидющі. Здивувався, подумавши, що таджиків гашиш так не вирубував із дійсності. Може, це гашиш плюс червоне вино?…

Відчинив вікно і впустив у кімнату сире прохолодне повітря. Дощ уже перестав.

Сів на ліжко. Знову відчув якусь невизначеність.

«Невже, – подумав він, – Іван Львович не знав, що Сахно – наркоман і алкоголік? Непогане поєднання для “відповідального закордонного відрядження”!»

Згадав про піґулки в кишені джинсівки. Піґулки, щоб «заспокоїти» Сахна, якщо він стане некерованим? Так твердив полковник.

Невизначеність зникла, і Нік зрозумів, щó має статися. Адже за допомогою Сахна вже когось прибрали, і Нік це бачив, сидячи всередині мікроавтобуса з моніторами. Просто полковник вирішив, що Сахна можна використати ще раз, а потім дати йому руками Ніка кілька пігулок. Хоч що б там планувалося для них, але тепер було чітко зрозуміло, що доведеться когось прибрати, і це зробить Сахно. Адже йому це легко, він – некерований наркоман. А потім доведеться прибирати його…

Ці роздуми занепокоїли Ніка. Він подумав, якою людиною після всього цього він повернеться до Києва? Що в нім зламається? Що зміниться?

Обірвав свої роздуми, знову підійшов до вікна. Захотілося випити, але вина більше не було.

Нік знову спустився в ресторан. Узяв пива.

Уранці в двері номера постукали.

Нік відчинив.

Увійшов чоловік років сорока п’яти. Худий, гостроносий. Прямий проділ у русявому волоссі. Костюмчик якийсь фермерський, сірий, багато разів праний. Схоже на піджак чи куртку.

– Гер Ценський? – запитав він, дивлячись на Ніка.

– Так.

Гість кинув погляд на сплячого Сахна. Зиркнув на Ценського.

– Ходімте вниз, вип’ємо кави.

Поки спускалися по сходах, гість одрекомендувався. Звали його Вільгельм Хайнц.

– Запам’ятати легко, – сказав він. – Як консерви. Гер Хайнц.

Десять років тому він переїхав сюди з Казахстану з російською дружиною, яка вже тут вивчила німецьку і пішла від нього до німецького аптекаря.

Ця коротка історія викликала у Ніка довіру і співчуття до гера Хайнца.

У ресторані снідали декілька відвідувачів.

– Я гадаю, ніхто не образиться, якщо я поснідаю тут замість вашого приятеля? – сказав гість, усміхнувшись тонкогубо.

Вже улаштувавшись за столиком біля вікна, за яким похмуро накрапав дощ, гер Хайнц утупився своїми світлими сірими очима в Ніка.

– Ви вже освоїлися тут? – запитав він.

– Так, – відповів Нік.

– А приятель як?

– Нормально. Ніяких проблем.

Хайнц зробив собі бутерброд із шинкою, кинув у каву дві ложки цукру. Розмішав.

– Завтра ви переїжджаєте звідси, – сказав він. – Підніміться нагору, візьміть у приятеля всі документи: і югославські, і українські. І ваші паспорти принесіть.

– Мої тут, – Нік торкнувся набухлої кишені джинсової куртки.

– То сходіть за його документами.

Нік знехотя підвівся. Він навіть не встиг ковтнути кави. Розштовхав Сахна в номері. Запитав, де його паспорти. Сахно показав рукою на свою джинсову куртку, але там Нік знайшов тільки український закордонний паспорт і маленький пакетик із сумішшю. Понюхав – гашиш. Залишив її в кишені, а сам, узявши його паспорт, знову спробував його розтермосити.

– Сергію, де югославський паспорт? – запитував його просто у вухо кілька разів.

Нарешті Сахно розплющив очі.

– Загубив… – промимрив він.

– Як загубив? Де?

– Там, у глухонімих…

Донизу Нік спустився спантеличений. Чекав, що гість влаштує йому скандал або принаймні буде обурений.

– По п’янці чи що? – запитав Хайнц, почувши про загублений паспорт. Нік кивнув.

– Він багато п’є?

– Так, – сказав після недовгої паузи Нік, вирішивши, що краще говорити про алкоголь, але мовчати про наркотики, щоб не виникло яких-небудь нових проблем.

– Це добре, – несподівано мовив Хайнц. – Нехай п’є!

Наприкінці сніданку він, забравши всі документи у Ніка, простягнув йому два німецькі зелені паспорти.

– Ви тепер, – етнічні німці, що переїхали з Казахстану. Як і я, – він посміхнувся. – Ось ваша нова адреса, – він простягнув Нікові картонку з написом. – За квартиру сплачено на два місяці наперед.

– Але ж Сахно по-німецьки ні слова! – сказав Нік.

– Хіба багато етнічних німців по-німецьки говорять? За це їх і самі німці недолюблюють… Ну, вітаю з німецьким громадянством!

Хайнц знову вирушив із порожньою тарілкою до буфета. Нік дивився, як він набирав шинку, ковбасу, сир, булочки. Видно, подобалося йому снідати «на халяву».

– А Іван Львович нічого мені не передавав? – запитав Нік, коли Хайнц повернувся за стіл.

– А хто це? – здивувався той. – Я такого не знаю. Мені передали ваші документи, сказали, що зробити. Ось я і зробив. Міг би і цього не робити, адже вже зовсім інший час, і рідного Союзу давно немає. Отже, скажіть спасибі, що я взагалі приїхати сюди погодився…

Спантеличений, Нік нерозуміюче дивився на Хайнца.

– Так що, це все? Ви лише паспорти привезли?

– І квартиру вам зняв. Хіба мало?

– А що нам робити далі?

– Звідки я знаю? Напевно, чекати новин за новою адресою.

Хайнц пішов.

Піднявшись у номер, Нік проглянув нові німецькі паспорти. Прочитав своє нове ім’я: Ніколас Ценн. Сергія тепер звали – Тео Саксен.

«Тео Саксен» іще спав, періодично похропуючи.

Нік подивився на нього. Вирішив не будити.

Годинник показував пів на десяту. Якщо сьогодні переїжджати, то за готель потрібно заплатити до одинадцятої.

Нік витягнув із кишені картку «Амерікен експрес» і, тихенько зачинивши за собою двері, пішов до сходів.

32

Окрилений «ефірною» знахідкою, Віктор подзвонив Георгію просто з вулиці. Розповів про почуте, про те, що запис тепер у нього, так що вбивць і організаторів убивства Броницького треба шукати тут, у Києві. Георгій теж захотів послухати касету. Попросив до його прослуховування ніяких дій не чинити. Домовилися, що Віктор повернеться в райвідділ, перепише її там на двокасетному магнітофоні, що зазвичай беззвучно стоїть у кабінеті майора, котрий полюбляє тишу і не терпить шуму та музики. Потім стажист відвезе копію запису туди, куди скаже Георгій.

До другої години друга касета була готова, і Віктор знову передзвонив своєму невидимому шефові.

– Нехай Занозін о третій підійде до пам’ятника Леніну навпроти Бессарабки, – сказав Георгій. – У нього там запитають, як пройти на Рєпіна до Російського музею. Нехай проведе людину вгору по алеї до Рєпіна і по дорозі віддасть касету.

Заховавши трубку мобільного в кишеню піджака, Віктор замислився. У нім розігралася цікавість: а раптом отой Георгій сам прийде за касетою? От би хоч якось поглянути на нього! Хоч спробувати за зовнішністю визначити, що він за чоловік.

Стажист, отримавши завдання і касету, вирушив пішки на Хрещатик. Часу до третьої було цілком досить.

Сам Віктор, розміркувавши, все-таки вирішив ризикнути і піддивитись на зустріч стажиста з невідомим. Хвилин через п’ять він спустився вниз і сів у «мазду».

Через десять хвилин залишив машину на стоянці біля Будинку кіно і попрямував до Бессарабського ринку.

Годинник показував за п’ять хвилин третю. Стажист уже стовбичив біля пам’ятника, озираючись на всі боки, як примітивний шпигун або коханець, що згорає від нетерпіння.

Віктор теж огледівся, зупинившись біля ринку, потім пірнув у підземний перехід і швидким кроком піднявся до хлібного магазину, саме посередині між пам’ятником і вулицею Рєпіна. Зайшов у магазин і зупинився за дверима.

Хвилин через десять він побачив свого стажиста, що піднімався вгору по алеї з молодою, коротко стриженою шатенкою, на півголови нижчою Занозіна. Дівчина була одягнена в блакитну літню сукню, на очах – сонцезахисні окуляри.

Віктор, наскільки можна було собі дозволити, провів їх поглядом і встиг помітити, як Михайло передав їй касету, а вона засунула її в сумочку. Через декілька хвилин зачарований стажист із безглуздою посмішкою на обличчі пройшов униз по алеї.

Георгій подзвонив через годину. Якщо не на словах, то в самому голосі, в інтонаціях невидимого напарника Віктор відчув похвалу. «Це має цінність! – сказав Георгій. – Тільки тепер треба витрусити із запису все, що тільки можна. Даси його прослухати твоєму даішному сержантові, нехай упізнає, чий це голос. І, до речі, викрадена червона «дев’ятка» теж могла мати пряме відношення до тих, кого ми шукаємо. Хоча це так традиційно – викрадати машину для скоєння злочину! Але перевір усе-таки».

Стажист Занозін з’ясував по телефону, що сержант Воронько заступає на пост о шостій вечора. Часу залишалося небагато, десь години півтори. Давши стажистові завдання з’ясувати долю викраденої в ніч з двадцятого на двадцять перше травня червоної «дев’ятки», Віктор виставив під стіною свого кабінету в ряд чотири стільці та приліг на них. Так він іноді примудрявся подрімати в армійській вартівні. Але зараз він просто хотів подивитися в стелю й подумати. Спині жорсткість сидінь була корисна.

До шостої Віктор із касетою та невеликим репортерським магнітофоном, позиченим у колег в райвідділі, під’їхав на майдан Незалежності. Машину поставив біля хлібного магазину, пройшовся до будки ДАІ. Постояв хвилин п’ятнадцять, поки дівчина-даішниця не здала будку прибулому змінникові.

Постеживши деякий час за Вороньком, Віктор підійшов. Показав посвідчення.

– Шо, знову про ту ніч? – стомлено запитав сержант. – Я ж казав, шо викликали мене, а потім я в карти грав на «бориспільському»…

– Усе гаразд, – заспокоїв його Віктор. – Я знаю, що все це правда, і навіть знайшов докази.

– Які докази? – Сержант підозріливо втупився в слідчого.

Віктор зітхнув. Підніс праву руку, в якій тримав диктофон.

– Зайдімо в будку, там тихіше, – запропонував він. У будці, прослухавши запис, сержант зрадів.

– Так це ж Степан!

– Який Степан?

– Старший лейтенант Грищенко… я ж говорив…

– Ви цього не говорили, ви сказали, що не пам’ятаєте, хто вас викликав! А де він сьогодні?

Сержант знизав плечима.

Віктор іще запитав про викрадену тої ночі червону «дев’ятку», але сержант нічого про машину не пам’ятав.

– У нас іноді по десять таких крадіжок за ніч, хіба все пригадаєш! – сказав він.

Віктор усе-таки змусив сержанта дізнатися по рації, де перебуває старший лейтенант Грищенко.

– Завтра в ніч виходить, – відповів з металевої мильниці чийсь шипучий голос.

Повернувшись у райвідділ, Віктор підсунув стажистові чергове завдання – з’ясувати домашню адресу Грищенка.

– Так я ж вам іще по машині не доповів!

– А що, – пожвавився Віктор, – щось дізнався?

– Так. Машину знайшли о восьмій ранку двадцять першого на Бастіонній біля того будинку, де газ вибухнув.

Віктор мало не вдавився почутим. Невже Рефату з Москви було справді видніше, як усе відбувалося, ніж йому в Києві?

– Так що, дізнаватися про цього Грищенка? – запитав Занозін.

– Авжеж, і швидше! – видихнув Віктор, усе ще перебуваючи в якомусь дивному стані суміші втоми та перемоги.

Стажист пішов. Віктор дістав із сейфа справу Броницького, сів за стіл, витягнув із теки фотографії й дав очам на них «відпочити». Відчуття перемоги ніби відключило мозок, і думки провалилися кудись, немов їм заборонили турбувати голову слідчого. За тріснутою шибкою вікна все ще розливалося сонячне світло, але тепер, надвечір, воно було червонясто-втомленим, і втома ця передавалася йому, Віктору. Вона поєднувалася з утомою самого Віктора і, хоч як це дивно, викликала у слідчого усмішку. Теж утомлену, але усмішку. Усмішку переможця.

Аж поки не прозвучала трель мобільного телефону.

– Ну? – чекаючи відповіді, запитав Георгій.

– Старший лейтенант Грищенко, – сказав Віктор. – Він викликав уночі сержанта і він же потім відправив його назад. Сподіваюся через годинку-другу з ним зустрітися.

– Молодець. А з тією машиною з’ясував що-небудь?

– Так. Схоже, що її викрадали не випадково. Її знайшли вранці на Бастіонній біля будинку… – І тут Віктор затнувся, зрозумівши, що нічого Георгію про вибух «газу» і його жертву раніше не говорив.

– Біля якого будинку?

– …біля будинку, де після загибелі Броницького була аварія – вибухнула квартира з хазяїном…

– Цікаво, продовжуй!

– За офіційною версією – вибух газу, – говорив Віктор уже не таким піднесеним голосом. – Але скоріше за все – вибуховий пристрій. Загиблий хазяїн – полковник штабу прикордонних військ…

– Коли ти все це з’ясував? – здивовано запитав Георгій.

– Та ось… зовсім нещодавно…

– Молодець! – несподівано для Віктора мовив Георгій. – Просто справжній ланцюжок вибудував. За якою адресою на Бастіонній був вибух?

Віктор відповів.

– Ну що, крига скресла, і знову в бік Печерська, – мовив задоволеним голосом Георгій. – Пізніше зізвонимося. Бувай.

Заховавши трубку мобільного в кишеню піджака, Віктор відчув тільки втому. Відчуття перемоги випарувалося.

Георгій – не дурень, а значить, його довіра до Віктора тепер під великим питанням. Віктор це чудово розумів. Якщо Георгій дізнається у дільничного дату його зустрічі зі стажистом – а це було вже майже тиждень тому, то хтозна, чим усе це закінчиться. Щоправда, справа зарухалася, можна сказати, прямо покотилася, набираючи обертів. Тепер треба було понишпорити серед знайомих і товаришів по службі загиблого полковника. Але чи дадуть Вікторові дозвіл на це? Адже поговорити з колишніми товаришами по службі Броницького йому не дозволили, і з колегами відставного генерала по президентській адміністрації теж. «Але одна справа – генерал, інша справа – полковник, – думав Віктор. – Шкода, що списали вибух на нещасний випадок. Якби відразу зайнялися ним як убивством, можна було б просто зайти в сусідній кабінет і подивитись у колеги-слідчого цю справу».

Постукавши в двері, зайшов Занозін.

– Грищенко живе на Подолі, але вдома його зараз немає. Я дзвонив.

– І що сказали?

– Дружина сказала, що немає, і не знає, коли повернеться.

Віктор замислився. Сидіти самому в райвідділі і тримати «на прив’язі» стажиста не хотілося. Так можна всю ніч прочекати, і в результаті – тільки не виспатися.

– Завтра о восьмій тут, – Віктор стомлено поглянув на Занозіна. – Сідаєш на телефон і не встаєш, поки не знайдеш цього старлея. Як тільки знайдеш – поїдемо з ним говорити!

Дорогою додому Віктор думав про свій сьогоднішній прокол. Треба було, звичайно, раніше сказати Георгію про вибух, але тепер уже пізно. Тепер потрібно було вирішувати, як усю цю інформацію подати логічніше, як пояснити його висновки про квартиру, що вибухнула, не залишаючи ані найменшої можливості Георгію зв’язати це з поїздкою Віктора в Москву. Але як це зробити?

Віктор зітхнув. Руки стомлено крутили кермо. Навіть ближнє світло фар машин, які їхали назустріч по Парковій алеї, дуже било по очах. Хотілося спати.

33

Квартира, яку зняв для Ніка та Сахна гер Хайнц, виявилася хоч і однокімнатною, але досить затишною. Двоє людей могли так розійтися по її кутках, що один одного їм було не видно, хоч як старайся. У ній не було ні коридора, ні окремої кухні. Просто відразу, зайшовши в двері, людина опинялася носом до носа з маленькою двоконфорковою плитою, робочим кухонним столиком із умонтованою в нього раковиною та низьким холодильником, утиснутим у простір між стільницею та підлогою. Праворуч і ліворуч без усяких дверей був житловий простір. Одне П-подібне світле приміщення з вікнами обабіч. Тільки одні двері – в душову-туалет – розташовані були праворуч, за «кухонним» кутком.

Будинок був вузький, триповерховий, і на кожному поверсі розміщувалося по одній квартирі. Їхня квартира була на другому.

На одній половині кімнати стояв дерев’яний стіл із двома стільцями, на підлозі лежав товстий пружинний матрац. На іншій половині – такий же матрац.

Оглянувши квартиру, Сахно стомлено знизав плечима.

– У нас із цього б трикімнатну нагородили, – сказав він. – А чого вікна без фіранок?

Тепер уже Нік знизав плечима.

Вони обидва натомилися. З Кобленца виїхали о дванадцятій, а зараз була п’ята, і знову мжичило. Їхали з пригодами – то лімузин глухнув на підйомах, то заїжджали кудись не туди, і знову доводилося розвертатись і шукати потрібну дорогу, звіряючи шлях зі схемою, яку намалював Нікові олівцем готельний старий, що працював там, здавалось, якщо не три, то точно дві з половиною зміни.

І ось, нарешті, вони приїхали в Ойскірхен – невелике містечко на схилі великого пагорба. Знайшли свій будинок серед десятка однакових триповерхівок на околиці – виявляється, навіть у маленьких містечках буває околиця! Залишили на стоянці за будинком свій автокатафалк і піднялися з речами на другий поверх.

– Жерти хочеться, – замислено мовив Сахно. Підійшов до холодильника, відчинив, заглянув досередини.

– Порожньо!

– А ти хотів, щоб там і вино, і закуска були? – єхидно запитав Нік.

– Та хоч би закуска, вино можна й купити. У тебе, до речі, бабло ще є?

Нік не відповів.

Сергій насамперед поставив магнітофон – просто посеред столу.

– Я на цій половині, – сказав він, киваючи на матрац.

Нік зрозумів, що йому дісталася половина без столу. Сумно посміхнувся.

Раптом задзвонив телефон. Знайшовши його очима – той стояв на підлозі під стіною, – він підійшов і зняв трубку.

– Ну як улаштувалися? – запитав незнайомий голос.

– Тільки увійшли, – відповів спантеличений Нік.

– Відпочивайте, завтра – робота. Подзвоню о восьмій ранку.

– А як щодо… – мовив Нік і замовк, почувши, як на іншому кінці дроту опустили трубку.

– Це нам? – запитав Сергій.

– Так. Завтра виходимо на роботу.

На обличчі Сахна з’явився напружений вираз, він трохи роздратовано зиркнув на Ніка, глитнув слину. Відійшов до вікна, відчинив його. Дістав із кишені папірець і пакетик із травичкою, скрутив цигарку й закурив.

До Ніка, що стояв віддалік, долинув знайомий запах.

«Хоч би швидше все це скінчилося, – подумав він. – Тільки що – «все це»? Може, завтра стане ясніше». Вирішивши подихати чистим повітрям. Нік вийшов на вулицю. Прогулюючись під мжичкою, набрів на маленький сільський магазинчик, купив сардельок, хліба, молока. Тепер принаймні можна повечеряти.

34

Уранці Віктор прокинувся близько шостої. Розбудило його не сонце, що заповнило світлом вітальню через незавішене вікно, а очікування зустрічі зі старшим лейтенантом Грищенком, що мала вагомо просунути справу Броницького.

Тепер перед Віктором була традиційна «драбина», на нижньому щаблі якої стояв поки що незнайомий старший лейтенант ДАІ. Поруч, «на землі», стояв сержант Воронько – пішак, яким ходять, не запитуючи в нього дозволу. Але саме пішак привів його до першого щабля драбини, по якій, якщо поталанить, можна завітати до всіх зацікавлених у смерті Броницького осіб.

Звичайно, дякував за все Віктор не сержантові Воронькові, а собі і Георгію, що підказав, де шукати записаний ефір і навіть організував надійний привід. Тепер – уперед!

Після холодного душу і чашки кави Віктор засмажив собі яєчню. Пройшовся від кухні до вітальні спокійним і беззвучним кроком – усе-таки за дверима ще спали дружина і дочка.

Погляд випадково впав на сумку, що її він засунув у куток за кріслом.

Віктор зупинився. З цією сумкою він їздив у Москву і, як тільки тепер згадав, після повернення кинув її в куток і навіть не розпакував. А там, окрім речей, лежав подарований «ТТ» зворотного бою.

Прикусивши губу, Віктор мотнув головою, з самого себе дивуючись. Узяв сумку, поставив на журнальний столик, розчахнув блискавку.

«ТТ» зворотного бою лежав у кобурі на дні сумки. Віктор озирнувся туди-сюди, гадаючи, куди б його покласти, щоб і самому не забути, і щоб ніхто випадково його не знайшов.

Вирішив залишити пістолет у сумці. Напхав згори знайдені в шафі старі сорочки та штани, які не викидав, сподіваючись коли-небудь купити дачу та перевезти все лахміття туди як робочий одяг.

Сумку закинув на шафу в коридорі. Там вона у вічі не впадала, та й самотньо їй не було – тут уже лежала валіза з набором новенької постільної білизни – весільним подарунком од родичів. Їм на весілля примудрилися подарувати п’ять таких наборів, так що білизною вони були забезпечені. А ось виделки та ложки їм довелося купувати самим, хоча такі речі, здавалося б, молодятам дарують найчастіше.

Зазирнувши в спальню на сплячих, Віктор вийшов із квартири.

Сів у машину і неспішно поїхав «дорогою життя», обганяючи нечисленних сусідів по будинку, що йшли до станції метро.

Вже перед самим виїздом на трасу довелося різко загальмувати – побачив загублену кимось по дорозі дошку з цвяхами. Здалося, що машина якось неприродно зупинилася. Немов щось її струсонуло.

Вийшовши та прибравши дошку з дороги, виїхав на трасу.

Перед в’їздом на Південний міст знову довелося загальмувати, і знову ззаду щось з шумом здригнулось, якийсь гучний звук долинув до Віктора.

«Може, запаска в багажнику відкріпилася?» – подумав він, знизавши плечима.

Проїхавши міст і розв’язку, він вирішив усе-таки подивитися, в чому річ.

Зупинився, відчинив багажник… і завмер заціпенівши. Перед ним у багажнику, згорнувшись калачиком, лежав труп чоловіка у брезентовому комбінезоні без взуття, на ногах тільки коричневі шкарпетки. Очі розплющені.

– Ку-ку! – сам собі тихенько сказав Віктор, вже опритомнівши від сюрпризу. – Знову військовий?…

Він зачинив багажник, сів за кермо. Ввімкнув «аварійку» і замислився. Думки працювали скуто й урозкид. Зосередитися ніяк не виходило. Дістав із кишені піджака мобільний, набрав номер Георгія.

– У мене в багажнику труп, – сказав він.

– От тобі й добрий ранок! – мовив Георгій. – І давно він у тебе там?

– Напевно, вночі підкинули. Схоже, що військовий. Коротка стрижка, брезентовий комбінезон, без взуття…

– Чудово!

– Що ж тут чудового? – розізлено подивувався реакції Георгія Віктор.

– Значить, ти вийшов на правильний шлях. Це знак. Тепер треба бути дуже уважним, розумієш?

– А що з трупом робити?

– Зачекай, треба подумати.

– Де чекати? Він у мене в багажнику! Мені що, возити його з собою по місту?

– Непогана ідея. Повози трохи. Він же свіженький, іще не почав псуватися! Їдь у своїх справах, а я тобі скоро подзвоню.

Віктор потер пальцями скроні, подивився на дорогу, повернув ключ запалювання.

Машина йшла легко. Віктор зосередився на неголосному ритмі двигуна. Зменшував на кожному повороті швидкість так, що йому кілька разів роздратовано просигналили інші іномарки. А він усе прислухався, немов завдяки додатковому вантажу в машині додалось і шумів. Щоправда, якогось разу йому здалося, що труп у багажнику ніби пересунувся – це коли довелося загальмувати перед світлофором при виїзді на бульвар Лесі Українки.

Залишивши машину біля райвідділу, він піднявся в свій кабінет. Виглянув звідти – з-за зелені дерев з вікна можна було розгледіти тільки частину даху «мазди».

Час тягнувся убивчо повільно. За годину зайшов стажист. Сказав, що Грищенко вдома не ночував, скоріше за все, він на дачі. Запропонував дізнатись у дружини адресу дачі та разом під’їхати туди.

Віктор спочатку погодився, але потім уявив, як по дорозі на цю дачу передзвонить Георгій і скаже, куди везти труп. Що тоді? Попросити Занозіна допомогти витягнути труп із багажника?

– Почекаємо, поки повернеться, – сказав зітхнувши Віктор. – Продовжуй надзвонювати. Однаково йому сьогодні на службу.

Нарешті через кілька годин пролунала трель мобільного.

– Я тебе не відволікаю від справ? – знущальним тоном запитав Георгій. Потім, не чекаючи відповіді, вів далі: – Сідай у машину, їдь на Житомирську трасу. Проїдеш автобусну зупинку «Корчагінець» – це приблизно двадцять другий кілометр, – повернеш одразу праворуч і поїдеш уздовж лісу. Там два приватні будинки, побачиш біля них на ґрунтівці плями від злитого масла. Поруч гараж – ворота просто в огорожі. Гараж відчинений. Перевантажиш туди все зі свого багажника.

– А якщо там хтось удома?

– До вечора там нікого не буде, хіба що випадковий перехожий. Ти на всі боки про всяк випадок озирайся, але все роби швидко. Закінчиш – повертайся в місто і звідти мені передзвониш!

Забувши про стажиста, Віктор побіг до сходів.

На проспекті Перемоги прилаштувався у хвіст трейлера з польськими номерами – той явно їхав прямо, на Житомирську трасу.

Так, у хвості цього трейлера, він і доїхав до «Корчагінця», потім завернув праворуч. Далі – все, як говорив Георгій. Тільки труп виявився заважкий і, витягуючи його з багажника, Віктор рознервувався, постійно оглядаючись на дорогу.

Нарешті, виваливши труп на ґрунтівку, він волоком відтяг його у відчинений гараж. Там хвилину постояв у роздумі: крові на трупові не було.

Повернувся до машини і заглянув у багажник – там теж було, слава богу, чисто. Ні краплі крові.

35

Близько восьмої ранку задзвонив телефон. Нік підскочив, зняв трубку.

– Ніколас Ценн? – запитав незнайомий чоловічий голос.

– Так.

– Слухайте уважно. До дванадцятої ви мусите бути в Моншау, на Флюссштрассе. Знайдете там ресторан «Маша». Хазяїна звуть Олександр Іванович Погодинський. Пообідаєте там, говоріть із ним розкуто, зухвало, так, мовби він вам заборгував значну суму. Згадайте кілька разів слово «борг». Ваше завдання – дізнатися, кому він перераховував або передавав відсотки від прибутку за останні десять років. Дійте за інтуїцією. Можете дозволити напарникові напитись і поскандалити. А я вам увечері передзвоню.

– А як доїхати до Моншау? – запитав Нік.

– Це недалеко. Купите на заправці або в магазині автомобільний атлас.

Поклавши трубку телефону на місце, Нік повернувся на свою половину.

– Ну що, вставати? – почувся голос Сахна.

– Рано ще, можеш подрімати.

А за вікном сяяло сонце просто на половину Ніка. Він лежав на своєму матраці, втупившись у стелю. Лежав і думав. Надзвичайна легкість, із якою він сприймав цей ранок, це сонце, тішила його. Світ навкруги мовби позбувся баласту. Все полегшилося, зменшилося, втратило своє значення. Нарешті починалася робота – саме та, про яку говорив Іван Львович. Починалася легко та буденно, з телефонного дзвінка. Тепер можна повалятися на матраці, потім випити кави і прийняти душ – або навпаки: спочатку душ, а потім кава. Коротше – з’явилася нарешті ясність дій, і Нік був цьому радий.

Проте після душу Нік згадав, що кави в квартирі немає. Це його, щоправда, анітрохи не засмутило. Залишивши Сахна, він пішов знайомою з учорашнього вечора дорогою в місцеву крамничку.

– Ну то що там сьогодні? – запитав уже за вранішньою кавою Сахно.

– Сьогодні? Їдемо обідати в ресторан.

– А потім?

– Потім додому, сюди. По дорозі я тобі все поясню.

Здавалося, Сахно цілком удовольнився обіцянкою Ніка. Вони сиділи за столом на тіньовій половині квартири. Сиділи і пили каву. Мовчки, замислено. Потім Нік дістав куплений у тій-таки крамничці автомобільний атлас, відшукав Ойскірхен, в якому вони тепер мешкали. На цій же сторінці, тільки у верхньому правому кутку, було розташоване й містечко Моншау, в якому, судячи з жирності точки, налічувалося від трьох до п’яти тисяч жителів.

– Сюди поїдемо! – Нік простягнув атлас Сахну, тицьнувши пальцем у жирну точку маленького містечка.

Хвилин через сорок лімузин уже покидав Ойскірхен. Над гладенькою німецькою автодорогою висів покажчик найближчих населених пунктів, і Моншау був у цьому списку останнім. Обабіч дороги проносилися назустріч високі сосни, що прикривали своїми кронами дорогу.

Нік переказав Сахнові, що крутив кермо, все, що почув цього ранку по телефону. Сергій слухав і кивав. Кивнув він іще кілька разів уже після того, як Нік замовк. Видно, в такт своїм роздумам.

Моншау виявився старовинним казковим містечком, побудованим обабіч вузької річечки. Пряникові будиночки, розфарбовані в яскраві кольори. Ресторанчики, кафе, магазинчики. Усе маленьке, затишне. Покажчик у бік музею гірчиці.

Проїхали автостоянку.

– Може, тут машину залишимо? – запитав Нік.

– Ти що? Краще станемо перед рестораном. Так кайфовіше! Та і цього старого повеселимо!

Машина проїхала повз групу туристів-пенсіонерів, які неквапом ішли по набережній.

– Тут що, гніздо для перестарків?! – запитав Сахно з посмішечкою. – О, дивися, он наш ресторанчик.

І він показав поглядом уперед.

Ресторан «Маша» розташовувався в двоповерховому вузенькому будиночку. Лімузин зупинився перед його фасадом і заповнив собою весь простір перед ресторанчиком.

– Це нічого, що я без краватки? – Сахно єхидно посміхнувся до Ніка.

Двері відчинились, і тут же дзвякнув дзвоник, підвішений над дверима на дротяному кронштейні. Зала ресторану йшла углиб, але нікого всередині не було.

– Це більше на забігайлівку схоже… – підібгавши нижню губу, пробурчав Сахно.

Нік почув кроки, що наближалися. Обернувся й зустрівся поглядом із літнім сивоволосим чоловіком у темних штанях і білій кухарській куртці.

– Заходьте, заходьте! – привітно сказав той по-німецьки.

– Ресторан російський, а бач, ні тобі «здрасьте», ні «добро пожаловать!» – пробурчав, проходячи на середину зали, Сахно.

– То ви, напевно, і є пан Погодинський? – запитав Нік.

Чоловік напружено глянув на нього.

– Ви мене знаєте? – запитав він.

– Та ні, розповідали знайомі… Вони ваш ресторан дуже рекомендували…

Погодинський кивнув, і, здавалося, напруга відпустила його погляд.

– Сідайте тут, – він показав рукою на затишний маленький столик на двох у глухому кутку зали поряд із заґратованою пащею каміна, що не горів.

– Тут росіян майже не буває, – мовив він, поправляючи на столі сервіровку. – Можу по хорошій свинячій відбивній з грибами зробити… теляча печінка є… свіжі овочі…

– Добре, – Нік рішуче кивнув. – Дві відбивні, два салати з овочів, горілки грамів триста і якої-небудь води.

– Огірочків солоних принести?

– Звичайно, неси, чого питати! – вставив Сахно.

Хвилин через п’ять Погодинський поставив на стіл огірочки, салат і карафку горілки. І пішов готувати гаряче.

– Слухай, наче при радянській владі все! – Сахно кивнув головою, проводжаючи старого поглядом. – Тільки за радянської влади у директора ресторану була ще й купа кухарів і офіціантів, а тут…

Нік кивнув.

– Щось не схоже це на популярний ресторан, – сказав він задумливо.

– Напевно, це пральня для відмивання бабла, – припустив Сахно.

Нік подумки погодився з цим припущенням, але промовчав.

А Сахно вже розлив у чарочки горілку. Підхопив пальцями дрібний огірочок і, піднісши те й інше до рота, завмер, запитально дивлячись на Ніка.

Нік підняв свою чарочку.

– То що, скоро розбагатіємо? – єхидно-жартівливо прошепотів Сахно і, піднявши на секунду чарочку, перекинув її до рота.

Дзенькнув дверний дзвоник, і вони обоє обернулися до дверей. Там на порозі зупинився якийсь німець із спантеличеним обличчям. Розгледівши двох відвідувачів, він голосно запитав щось по-німецьки.

– Чого йому? – поцікавився Сахно.

– Машина наша йому заважає, – пояснив Нік. – Говорить, не може виїхати.

– Туди твою… – розсердився Сахно.

Він устав з-за столу, пройшов повз німця у відчинені двері.

Нік спокійно спостерігав, як Сахно від’їхав кудись убік, і тут же повз вікна ресторану проплив величезний автобус, повний пенсіонерів.

Коли автобус зник, за вікнами ресторану з’явився приємний краєвид по той бік річечки – такі ж пряникові будиночки, вивіски із закрутистими назвами. І головне – не було видно похоронного лімузина, так палко любленого Сергієм.

Але радість Ніка була передчасна. Вже через хвилину чорний лімузин заднім ходом заїхав на своє колишнє місце, затуливши приємний краєвид із вікон ресторану.

– На греця такі широкі автобуси робити?! – роздратовано кинув Сергій, сідаючи за стіл.

Налив собі «заспокійливу» чарочку, випив і повернув погляд на Ніка, який у цей момент поринув у свої думки, що викликали в нім раптом невпевненість. Він прокрутив у пам’яті вранішню телефонну розмову, таку конкретну й начебто зрозумілу. Ні, завдання було поставлене по-військовому ясно, але щось викликало внутрішній опір, розгубленість. Нік зрозумів причину: їхнє завдання можна було назвати й іншим словом – провокація. І тут, зіткнувшись з об’єктом провокації – старим абсолютно сумирного вигляду, який, окрім гордого звання хазяїна ресторану, був іще й кухарем, і офіціантом одночасно, в думки Ніка закрався сумнів. Із ним, із цим сумнівом, треба було боротись. Адже й сумнів-то був слабеньким, чимось із минулого, легкого і зрозумілого.

Тепер же він уже не військовий, тепер світ навкруги набагато складніший, і багато речей і людей не відповідають своїй суті. Та і цей старий, на вигляд простий і привітний, – чому Нік мусить хвилюватися за нього? Якщо він нічим не забруднений, то й боятися йому нічого, і за нього хвилюватися не варто. Те, що сказав Сахно з приводу ресторану-пральні, цілком може виявитися правдою.

Коротше, потрібно робити, що сказали, і все з’ясується.

Хазяїн ресторану виніс із низеньких дверей дві великі тарелі, у прямому смислі завалені їжею. Половину займала відбивна якогось незвично великого розміру, залита грибним соусом, а на другій половині акуратними гірками височів різноманітний гарнір. Тут були і картопля-фрі, і відварений буряк, і кулька жовтого рису, посипана якоюсь зеленню.

Рясна слина витіснила думки з голови Ніка. Він подивився на Сахна, який, схоже, з не меншим захватом розглядав усе це, що вже стояло перед ними.

– Ще горілочки? – послужливо запитав Погодинський. Нік обернувся до старого, їх погляди зустрілись, і блакитні очі Погодинського, свіжі та живі, що наче були років на тридцять молодші за хазяїна, всміхнулися Ніку.

– Так, іще грамів триста.

Хазяїн ресторану кивнув і пішов.

Сергій із азартом шматував ножем відбивну, ніби хотів спершу всю її нарізати дрібними шматочками, а потім ураз ковтнути. Ніку поспішати не хотілося.

Оновлена карафка з горілкою опустилася на скатертину столу, й тут Сергій підвів на старого очі.

– До речі, згадай, ти нікому не заборгував? – запитав він цілком спокійно.

Його очі були холодні й гострі і немов суперечили застиглій напівусмішці губ.

Погодинський вмить напружився. Завмер. Перевів погляд із Сахна на Ніка.

Ніку стало ніяково. Він ніби й радий був, що Сергій перший зайнявся справою, але тепер треба було підключатися. Неучасть у виконанні завдання прирівнювалася до дезертирства.

– Так, пригадай будь ласка! – сказав Нік.

– А кому я можу бути боржником? – запитав старий.

– Та хоч би Ніколасу Ценну, – мовив Сахно.

Погодинський мовчки відійшов на крок убік. Якось дуже спокійно окинув поглядом свій ресторан. Потім кивнув і сховався за низенькими дверима, які, очевидно, вели на кухню.

– Слухай, ти мене коли-небудь своєю ввічливістю дістанеш! – мовив Сахно.

– Нічого, – заспокоїв його Нік. – Ти пий, пий! Не всім же бути таким розв’язним!

– Твоє здоров’я! – Сахно підняв чарочку і ковтнув. Хруснув огірочком.

Тиша ресторану, що раніше підтримувала в душі у Ніка спокій, тепер почала дратувати. Захотілося шуму або музики.

Озирнувшись на всі боки і не помітивши ні колонок, ні магнітофона, він зупинив свій погляд на низеньких дверях, через які входив-виходив хазяїн цього закладу. І раптом ця ж тиша ще сильніше налякала його. Він мовби ще раз побачив, як Погодинський байдужкувато окинув поглядом свій ресторанчик, кивнув і сховався за цими дверима. Нік уявив собі, як старий зараз дістає пістолет, щоб застрелитися. Він же міг подумати, що вони прийшли по його душу!

Забувши про Сахна, Нік підвівся і квапливо попрямував до дверей і вже підходив до них, коли вони несподівано розчахнулись, і в отворі з’явився Погодинський. Обличчя старого було, як і раніше, відчуженим, неживим.

Вони зупинилися один навпроти одного.

Старий зітхнув. Витягнув із кишені кухарської куртки конверт. Мовчки простягнув його Ніку. Нік автоматично взяв конверт і заховав у внутрішню кишеню піджака.

– Щось іще замовлятимете? – запитав старий, і в голосі його раптом з’явилася неймовірна втома.

– Дві кави і рахунок, – сказав Нік. Повернувся до столу.

– Чим він нас там порадував? – запитав Сахно.

– Що?

– У конверт заглядав?

Нік дістав конверт, витягнув звідти банківський чек. Серце калатало, і кров ніби відринула від кінчиків пальців, якими він тримав цей красивий рожевий папірець, що повідомляв, що Дойчебанк має виплатити дев’яносто тисяч марок Ніколасу Ценну.

– Ну? – Сергій горів од нетерпіння.

– Чек на дев’яносто тисяч, – сказав Нік.

Двері з кухні знову відчинились, і Нік квапливо заховав чек із конвертом у кишеню піджака.

Погодинський поставив на стіл дві чашки кави.

– А рахунок? – запитав Нік.

– Ви жартуєте? – похмуро запитав Погодинський.

– Жартує-жартує, – хихикнув Сахно.

– Та не жартую я, – Нік раптом розсердився. – Де рахунок?

Старий подивився на Ніка абсолютно отупілим поглядом. Відійшов убік, дістав із кишені блокнотик і ручку. Заповнив бланк рахунку і простягнув Ніку.

Нік відрахував сорок сім марок і простягнув хазяїнові ресторану.

Той узяв гроші й застиг, наче не знав, що йому тепер робити з цими грошима.

– Ходімо! – Нік роздратовано подивився на Сергія. Той долив горілку з карафи в склянку з мінеральною водою, випив залпом.

– Вибачте, – заговорив раптом Погодинський. – Моя вам порада – не намагайтесь отримати гроші по чекові в Моншау. Їдьте краще в місто більше – в Дюрен або Ахен. Розумієте?

Нік кивнув, хоча і не зрозумів сенсу такої поради.

Вони вийшли з ресторану. Похоронний лімузин повільно від’їхав, зник із очей Погодинського, відкривши улюблений пейзаж, цю картинку спокійного красивого життя, до якого він багато років колись присусідив своє непросте, але й невибагливе життя.

А чорний лімузин тим часом виїжджав на лісову дорогу, залишаючи позаду дивне красиве містечко – центр перестаркуватого туризму. Сахно міцно тримався за кермо, немов боявся, що, відпустивши його, звалиться набік. Нікові було абсолютно байдуже, що його водій п’яний. Він знову боровся із власними сумнівами, які, до того ж, уже ослабли й поступово розчинялися, поступаючись аргументам нового життя, аргументам нових думок. А дорога знову бігла сосновим лісом, і крони, що ховали її від неба, обманювали й хід часу. Аж поки Нік не глянув на годинник, бо йому здалося, що вже вечір. Але годинник показував чверть на п’яту, а отже, вечір був іще попереду.

Він дістав автомобільний атлас. Відшукав там і Дюрен, і Ахен. Потім обернувся до Сахна, і аж похолов: Сергій майже лежав на кермі, дивлячись уперед на дорогу примруженими від п’яної втоми очима.

– Гальмуй! – наказав йому Нік.

Сахно з’їхав з дороги, зупинив машину.

– Проспись, потім поїдемо далі!

– Запросто! – мовив неслухняним язиком Сахно, тут же притулився до своїх дверецят і заплющив очі.

Нік вийшов із машини. Пройшовся серед сосен. Утома починала долати і його. Теж захотілося спати. Він повернувся в машину, відкрив задні дверцята й улігся просто на жорсткий подіум для труни. Покрутився, затих.

Ранній вечір під кронами сосен міг здатися ніччю.

36

Наступний день Віктор майже повністю простирчав у своєму кабінеті, сидячи за столом в очікуванні подій і телефонних дзвінків. Кілька разів він виходив до машини і заглядав у багажник, сам у душі кепкуючи з себе. Нових трупів не було, але й Георгій не дзвонив. Заходив кілька разів стажист Занозін, повідомляв, що Грищенко на чергування не вийшов і вдома не з’явився.

А коли надвечір задзвонив мобільний, і Георгій повідомив, що підкинутий Вікторові труп належав старлею Грищенку, Віктор зовсім не здивувався.

– Так, до речі, під’їдь зранку туди, де ти його вивантажив. Пройдися по будинку, може, знайдеш що-небудь цікаве, – сказав Георгій.

– А хазяї?

– Хазяї вже у морзі. Не хотіли дверей відчиняти.

– Себто як? – здивувався Віктор.

– А отак. Почали стріляти ні з того ні з сього. Довелося відмовитись від діалогу.

– То там хтось є? – нервово запитав Віктор.

– Є-є, їдь уранці. Тебе пропустять.

Уранці Віктор насамперед перевірив багажник і тільки після цього сів за кермо. Поки їхав до траси – дивувався з відсутності людей на «дорозі життя». Коли вже виїхав на асфальт, дійшло, що сьогодні субота, й нормальні люди ще вилежуються під ковдрою. А він навіть не сказав своїм, що пішов.

«Ну та нічого, я ж туди й назад», – подумав він у своє виправдання.

Машин на дорогах було мало, і місто Віктор перетнув легко. Виїхав на проспект Перемоги. Позаду залишилося Святошине, почалася Житомирська траса.

Пригальмувавши біля автобусної зупинки «Корчагінець», далі поїхав повільно і звернув праворуч.

Зупинив машину біля знайомої огорожі на путівці. Вийшов. Поруч шумів сосновий ліс, – неголосно, мовби ще не зовсім прокинувся.

Помітив знайомі масні плями на дорозі. Озирнувся туди й сюди. Нікого.

Підійшов до прочинених гаражних воріт. Помітив, що і хвіртка праворуч від воріт прочинена. І тиша, якась неприродна для місця, де живуть люди. Щоправда, Георгій сказав, що люди тут більше не живуть. Але має бути охорона! Пройшов у хвіртку і помітив порожню собачу будку, над якою блищав натягнутий плетений дріт, що йшов за ріг двоповерхового цегляного будинку. Вгадавши призначення цього дроту, Віктор обережно заглянув за ріг і там побачив німецьку вівчарку, що лежала на землі із простреленим боком. Від її нашийника йшов довгий повідець, що закінчувався залізним кільцем, надітим на цей дріт.

Віктор повернувся до порога будинку, штовхнув глухі дубові двері, вони піддалися.

Тиша в будинку ще більше збентежила. Він завмер, знову прислухався. Стало моторошно. Георгій дав зрозуміти, що місце охороняється, але де ж ця охорона?

Короткий передпокій закінчувався іншими прочиненими дверима, за якими було видно кімнату. Праворуч перед дверима починалися дерев’яні сходи на другий поверх. Віктор тільки заглянув у цю кімнату й попрямував нагору. Сходинки тихенько скрипнули.

Нагорі розташовувався нещодавно відремонтований зал. Видно, до ремонту цим мансардним поверхом не користувалися. Але тепер тут стояли три канапи, великий обідній стіл, телевізор «Sony» з величезним екраном. Письмовий стіл, завалений якимись паперами, стояв у самому кутку зали. Віктор насамперед підійшов туди, схилився над столом. Якісь накладні, листи, пачка журналів «Итоги».

Папери та листи швидко настроїли Віктора на робочий лад. Він дістав із кишені носову хустку, взявся нею за ручку шухляди, висунув. Там побачив записник, диктофон, кілька касет і медичного вигляду коробочку з нержавіючої сталі з двома бічними ручками. Колись у них удома в такій коробочці лежали шприци. Було це давно, дуже давно, в дитинстві. Мама робила уколи бабусі, та щоразу перед цим ставила коробочку зі шприцами на газ.

Він підняв кришку медичної скриньки і побачив знайомі і незнайомі хірургічні інструменти: широкий скальпель, три нержавіючі пилки із зубчиками різних розмірів і медичні кусачки.

Замислившись, Віктор опустив погляд на свої руки, на носову хустку. Щось в усьому цьому здалося йому нелогічним, дивним. Не може ж бути, що він перший слідчий у цьому будинку після стрілянини, слідів якої, до речі, він і не помітив! Хтось із криміналістів зобов’язаний був усе це оглянути відразу після звільнення будинку від хазяїв. Але тоді мали вилучити й відвезти звідси всі ці папери, листи, все майно. А після цього за правилами будинок мусили опечатати і виставити охорону. Але тут усе на місці, охорони не видно, предмети немов самі рвуться бути свідками та свідчити! Абсурд!

Віктор заховав носову хустку у кишеню. До чого ця обережність? Відбитки пальців уже мали зняти. Але що робити з усіма цими паперами? Сідати на одну з канап і читати?!

Абсурдність ситуації збивала його з пантелику, заважала зосередитися.

«Ні, – подумав він. – Залишатися тут безглуздо. Потрібно зібрати все найцікавіше і відвезти на роботу. А там уже спокійно розібратися…»

Трель мобільного відвернула його від думок. Він витягнув мобільний з кишені піджака.

– Ну як там? – запитав Георгій.

– Дивно. Все дуже дивно. Ніякої охорони, купа цікавих речей!..

– І що ж ти збираєшся робити? – поцікавився Георгій.

– Напевно, зібрати найцікавіше й відвезти на роботу?

– Ставлю тобі двійку з плюсом!

– За що?

– Двійку за те, що хочеш відвезти все на роботу, а плюс – за рішення відвезти.

– Так куди тоді везти?

– Додому, – підказав Георгій. – До речі, охорона там є, ти просто її не бачиш! Приїдеш додому – передзвони мені.

Заховавши мобільний у кишеню, Віктор уже вкотре прислухався до тиші цього будинку, озирнувся навсібіч, пройшовся уважним поглядом по стінах і стелі. І тут погляд його вихопив у верхньому кутку зали об’єктив маленької відеокамери.

«Он воно що! – зрозумів Віктор, підходячи до відеоока. – Яка ж це охорона? Сидить собі хто-небудь за монітором кілометрів за тридцять звідси, а може, й не сидить, а просто все на плівку пишеться, так само, як даішний радіоефір…»

Знахідка не заспокоїла Віктора, скоріше навпаки. Відчуття відносної безпеки минуло. Захотілося якнайшвидше покинути цей будинок.

Побіжно оглянувши перший поверх і гараж, Віктор знайшов велику картонну коробку, піднявся з нею на мансардний поверх і зсипав туди всі папери зі столу, вміст шухляд, включаючи й медичну скриньку. Відніс у багажник «мазди». Потім іще раз оглянув перший поверх. На кухні виявив залізний люк у льох, але відчинити його не зміг. Думав було подзвонити Георгію, запитати його поради. Але потім відмовився від цієї думки, саме поради Георгія і не хотілося.

Мало що він порадить!

Причинив за собою хвіртку, та й ворота гаража причинив щільніше.

Хвилин через п’ять після того, як червона «мазда» виїхала на гладенький асфальт Житомирської траси, з іншого боку до будинку підкотив мікроавтобус, на борту якого великими літерами йшов напис «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі». Зупинився перед зачиненими гаражними ворітьми. Водій вийшов, відчинив гараж, і мікроавтобус заднім ходом в’їхав усередину.

37

Уранці змерзлі від нічлігу в машині Сергій і Нік повернулися в Ойскірхен.

Одразу залягли спати. А коли Нік прокинувся, годинник уже показував полудень. За вікном знову світило сонце, і якісь місцеві пташки життєрадісно цвірінькали свої пісні.

Нік позирнув на половину Сахна. Той іще спав похропуючи. Зробивши собі каву, Нік відшукав у кишені піджака, кинутого на підлогу біля матраца, отриманий од Погодинського чек на дев’яносто тисяч марок. Присутність чека заспокоїла його, допомогла зосередитися. Він опустив солідний рожевий папірець у конверт. Із чашкою кави підійшов до відчиненого вікна. Виглянув, поставивши чашку на вузеньку смужку підвіконня.

З половини Сахна донісся кашель.

«Прокинувся нарешті», – подумав Нік.

Але після кашлю знову почулося хропіння, тільки тепер у нім був відсутній ритм дихання. Справа явно йшла до пробудження, і Нік тільки сподівався, що пробудження в Сергія буде легке та без похмільного синдрому. Треба було їхати в банк. У голові засіла порада старого Погодинського отримувати гроші за чеком тільки в більшому містечку. А від Ойскірхена до «більшого містечка» було неблизько.

Нік прийняв душ і, вийшовши з ванної, зупинився над Сергієм, що перевертався уві сні. Струснув на його обличчя кілька крапель води.

– Ти що, знахабнів? – гаркнув Сахно, не розплющуючи очей.

– Уставай! Уже початок першої!

Поки Сахно стояв під душем, Нік дививсь у вікно, на спокійний пейзаж німецької провінції, на поодиноких перехожих. Спокій цього пейзажу, хоч як недивно, не передавався йому. Він виспався, і в його голові з’явилося чимало думок, які вимагали відповідей.

«Ну, добре, – думав він, – зараз поїдемо й отримаємо ці гроші. А що потім? Куди їх? Дев’яносто тисяч марок – це, звичайно, багато. Багато для нього, але насправді – у державному масштабі – це копійки».

«Тобі подзвонять і все розкажуть, – підказала інша, абсолютно спокійна думка. – Вони завжди дзвонять, коли є якісь питання. І взагалі, це тільки початок. Слава богу, що він настав».

– Чек не загубив? – запитав Сахно, вийшовши з ванної кімнати.

Зупинився за два кроки від вікна, голий. Тер себе рушником хвилин п’ять.

– Ні, не загубив.

– Тоді їдемо. Отримаємо бабло – заглянемо в яку-небудь пивницю, по сосисці з’їмо…

Вони заїхали на заправку на околиці Ойскірхена. Там же, поки хлопчик у синьому комбінезоні послужливо метушився біля машини, взяли в автоматі ще по одноразовому стаканчику кави.

Нік помітив, що хлопчик у комбінезоні роздивлявся їх скоса, і очі його блищали здивуванням і цікавістю.

– Слухай, може, ми не схожі на гробарів? – Нік обернувся до Сахна.

Сахно оглянув себе, одягненого повністю в джинсу. Потім подивився на Ніка.

– Та ні, нормальні гробарі! – мовив із посмішкою.

Вирішили їхати в Дюрен, хоча до нього було далі, ніж до Кельна. Сахно спочатку вимагав, аби їхали в Кельн, але Нік навідріз відмовився. Він зрозумів, чому Сергія тягне у велике місто. Врешті-решт, Сахно здався.

Години через півтори вони в’їхали в сіреньке двоповерхове містечко. Проїхалися його вулицями. Знайшли двоповерхову стоянку, полишили лімузин.

Поряд зі стоянкою висів покажчик у бік центру міста. Вони мовчки пішли вуличкою, що вела в центр. Повз них проїздили велосипедисти, і було їх якось забагато. Рухалися дуже організовано і кілька разів навіть сигналили своїми дзвіночками двом пішоходам, поки Нік раптом не зрозумів, що йдуть вони по велосипедній частині тротуару, пофарбованій у червоний колір. Перейшли з червоної смуги на звичайну асфальтову.

– Занадто здорова нація, – похитав головою Сахно.

Центр Дюрена був уже триповерховим і складався з двох площ та однієї торгової вулиці.

– О! Дивися! – Сахно зупинився перед приємним на вигляд кафе, в якому двоє товстунів у рожевих робочих комбінезонах пили пиво з великих келихів. – Сюди потім зайдемо!

Нік кивнув.

Незабаром вони зупинилися перед акуратною триповерхівкою Дойчебанку.

– Ну що, вперед і з піснею! – скомандував Сахно. – Еге, стривай! Дай десять марок, я тебе в кафе почекаю.

Поряд зупинилася старенька і явно приготувалася про щось їх запитати.

Нік знехотя витягнув купюру і простягнув Сахну. Як тільки Сергій відійшов, німецька старенька запитала Ніка, як пройти на вокзал. Нік їй допомогти не зміг, і вона попрямувала до наступного перехожого.

По усьому внутрішньому квадрату банківської зали за акуратними віконцями сиділи службовці. Відвідувачів було небагато, і вони всі, на відміну від Ніка, знали, в якому віконці вирішувати свої справи. Нік пройшовся вздовж стійок, читаючи написи пояснень. Знайшов потрібне віконце і простягнув туди чек.

Літня блондинка за віконцем привіталась, узяла рожевий папірець чека в руки. Подивилася на нього уважно, потім обернулася до комп’ютера. Побігала пальцями по клавішах, і раптом щось зупинило її, вона повернула погляд на чек. Потім подивилася на Ніка дещо спантеличено, хоча на її худому вилицюватому обличчі все ще прочитувалася професійна усмішка.

– Я не можу вам зараз видати по ньому гроші, – сказала вона по-німецьки.

– Чому? – здивувався Нік.

Вона підвелася, опустила чек на стійку перед Ніком і показала пальцем на проставлену рукою Погодинського дату в правому верхньому кутку.

– 23 травня 1999 року, – прочитав Нік.

– А зараз червень 1997, – сказала вона.

– Це помилка, – загальмовано мовив Нік. – Він помилився…

– Можливо, – сказала блондинка. – Хоча так часто роблять. Ну, не зовсім так, а ставлять наступний місяць…

– Навіщо?

– Людина начебто оплачує товар або послугу зараз, дає вам чек. А гроші ви можете за ним отримати тільки через місяць або два… – Вона знову всміхнулася. – Треба уважнішим бути!

– Але тут же помилка два роки!

– Нехай випише новий, – порадила службовка банку. – Ви ж не хочете чекати до цієї дати…

Під владою тихого роздратування Нік вийшов на вулицю. Сонце ударило йому в очі, і він примружився – все-таки освітлення всередині банку було куди гуманнішим.

Постояв кілька хвилин роздумуючи. Зайшов у кафе й зупинився перед столиком, за яким сидів Сергій, зосереджено розглядаючи на просвіт пиво у високому келиху.

Нік опустився на важкий табурет навпроти.

– Двісті марок позичиш? – запитав Сергій, побачивши перед собою напарника.

– Ні, – сухо відповів Нік.

– Чому?

– Бо у нас марок немає.

– А дев’яносто тисяч?

Нік дістав із кишені чек, показав Сергію дату на нім і переказав те, що йому пояснила банківська службовка.

– От підлий старий! – сказав повагом Сахно. – За такі штуки яйця відривають… Отже, трюхикати назад?

Нік кивнув. Він розумів, що їхати назад треба, хоча вже майже четверта година.

– Ти скільки пива випив? – запитав він Сергія.

– Три келихи… Але два вже злив, так що все гаразд…

Вони повернулися на стоянку.

Поки Сергій виїжджав на дорогу, Нік вивчав атлас. Судячи з карти, дорога від Дюрена до Моншау була вузькою і далеко не прямою.

– Може, краще завтра зранку? – невпевнено мовив Нік, глянувши на напарника.

– Ні, треба його сьогодні притиснути… Він, може, і втік уже куди-небудь… Не думає ж він, що ми не повернемося за поясненнями?

Нік зрозумів, що Сергій цілком може виявитися правий. Тепер навіть порада старого отримувати гроші в більшому містечку став абсолютно зрозумілою. Він просто хотів виграти час. І тепер шансів застати його в своєму в ресторані було мало. Але треба було їхати. Перевірити все особисто, якщо вже він у дурні їх пошив.

Виїхали на автодорогу. Повз них пролетів і залишився позаду покажчик із назвами населених пунктів, серед яких промайнув і Моншау. Дорога бігла посеред лісу. Знову сосни обабіч. І виляла вона то праворуч, то ліворуч.

Їхали довго, години дві.

Нарешті з’явився знайомий центр перестаркуватого туризму. На набережну виїхали з іншого кінця міста. Та й опинилися на іншій набережній, так що довелося повернутись і переїхати по мосту річечку.

Як тільки зупинилися перед рестораном «Маша», у Ніка абсолютно зіпсувався настрій. Ресторан був зачинений.

Нік обернувся до Сергія. Подивився на нього стомлено-запитливим поглядом. Чомусь зараз йому хотілося покладатись на ініціативу Сахна. Щось підказувало Ніку, що інтуїція, ведена злістю та бажанням помститись і покарати, продуктивніша.

Сахно мовчки вийшов із машини. На Флюссштрассе було безлюдно. Ні машин, ні пенсіонерів, які прогулюються, що, як здалося минулого разу, вподобали містечко та обсіли його, як вороння.

Нік акуратно причинив за собою дверці лімузина. А Сергій уже заглядав усередину ресторану.

– Треба знайти задній вхід і вломитися туди, – сказав він не обертаючись.

Сахно пройшовся поглядом по фасадах споруджених упритул стіна до стіни будиночків. Ясно було, що коли й шукати задній вхід, то шукати його треба позаду цієї низки будинків.

Залишивши машину перед входом у ресторан, вони пішли по набережній. Метрів через двісті побачили вузький прохід між двома магазинчиками і пірнули в нього.

Вийшли на асфальтову доріжку, вздовж якої стояли сміттєві баки. Стояли якраз у місцях виходу на цю доріжку асфальтових стежин, що ведуть до задніх дверей магазинів і кафе.

По доріжці рушили назад.

Зупинилися біля сміттєвого пластмасового бака, на якому акуратною рукою було виведено напис «Masha».

– Наша Маша гучно плаче, – мовив Сахно і посміхнувся, впершись поглядом у задні двері ресторану.

У благополучній країні – двері легкі та з віконцем, аби пропускати денне світло. Ці двері не були винятком.

Сахно стукнув по них кулаком, і двері затріщали.

– Он кнопка дзвінка! – підказав Нік.

– Якщо вдома, то вже почув.

Але в ресторані нікого не було. На дверний гуркіт ніхто не зреагував.

Сергій оглянув двері, заглянув у замкову щілину. Потім обернувся до Ніка.

– Постій отам біля бака, поки я їх відчиню.

Нік одійшов. Озирнувся й на доріжці, що бігла позаду будинків, нікого не побачив.

Коли повернув погляд на задній вхід у ресторан, то побачив, що двері вже відчинені.

Поспішив туди.

– Зачини за собою! – почувся голос Сахна. Нік причинив двері, мигцем помітивши, що язичок слабенького замка був одігнутий убік.

– Ти де? – крикнув він.

– Прямо по коридору і ліворуч.

Пройшовши прямо і ліворуч, Нік опинився перед входом на кухню ресторану, де перед відчиненим холодильником стояв Сергій і жував шматок шинки.

– Я щось зголоднів, – мовив він, озираючись на Ніка. – Якщо він і втік, то ненадовго. Хто ж такі запаси залишає? Йди подивися нагорі, а я поки що перекушу. Підігріти тобі щось?

Нік кивнув, повернувся в коридор. За одними з дверей побачив сходи нагору.

Піднявся. Тут уже був не ресторан, а житло. Троє дверей, під ногами килимок, на стіні акварель із краєвидом собору Василія Блаженного.

Нік почав із лівих дверей, за якими розташовувалася невелика спальня з подвійним дерев’яним ліжком, дзеркальним столиком і маленьким телевізором, поставленим у кутку на тумбочку. На стіні висіли два бляклі натюрморти, а на дзеркальному столику в залізній рамочці стояла фотографія якоїсь жінки років п’ятдесяти. Нік підійшов, подивився на фото. Знизав плечима. Якось і легко, і незвично було перебувати в чужому будинку. Внутрішня двоїстість одночасно і заспокоювала його, і дратувала. Мовби він і хазяїном тут був, і злодієм.

Злість на старого пройшла, та й не злість це була, а щось інше. Може, образа, але образа неглибока. Хоча саме вона і надавала йому право зараз розглядати внутрішню частину чужого життя, розглядати спокійно, як розглядають декорації вже побаченого спектаклю.

За другими дверима Нік побачив кабінетик із одним віконцем, яке виходило якраз на набережну. Письмовий стіл, дві книжкові шафки і крісло, що крутиться, займали ввесь невеликий простір. Зате якщо сісти в крісло, то погляд сам ширяв за шибку і відпочивав на іграшкових будиночках, які стоять такою ж суцільною низкою вздовж набережної по той бік річечки.

За третіми дверима в невеликій вітальні на ремені, що звисав із гачка для люстри, висів сам хазяїн. Люстра лежала під ним на килимі поряд зі стільцем, що впав.

Нік завмер у дверному отворі. Мороз пройшовся по хребту, як знеболюючий укол. Він просто бачив перед собою труп, що висів на ремені, і нічого не відчував. Тривало це декілька секунд, після чого дія знеболюючого морозу закінчилася, і Нік, зробивши повільний крок назад, зачинив перед собою двері. Постояв іще кілька хвилин біля сходів, борючись зі страхом, що намагався здолати його думки. Потім утік вниз по сходах. Зупинився, блідий, у кухні, але Сергія там не побачив. Сергія він знайшов у ресторані за кутовим столиком. Той пив пиво і заїдав його шинкою.

– Сідай! – посміхнувся Сахно. – Гадаю, що ми можемо поки що тут пожити. Поки він не повернеться. В усякому разі голодними не залишимося…

– А він нікуди не від’їздив, – мовив безбарвно Нік.

– В якому розумінні?

– Він повісився… Там, нагорі!

Сахно закляк. Обличчя його прибрало невдоволеного спантеличеного виразу.

– Він що, мудак? – мовив Сергій через кілька хвилин.

Нік знизав плечима.

– Однаково сідай! – сказав Сахно. – Хрін із ним! Залишив нас без бабла, зате з продуктами.

Нік сів за столик, автоматично взяв із тарілки шматок шинки, засунув у рот і почав жувати, втупившись у заґратовану пащу темного каміна. Думати не хотілося.

Сахно сходив на кухню, приніс келих і ще дві пляшки пива. Налив Ніку й собі.

– А ти там бабла не пошукав? – запитав він неголосно. Нік перевів загальмований погляд із каміна на напарника.

– Де?

– Ну там, у нього. Може, там сейф у стіні…

Нік заперечливо хитнув головою.

– Гаразд, пиво доп’ємо – я сам подивлюся.

Вони сиділи ще півгодини, перш ніж Сахно пішов на другий поверх, залишивши Ніка за столом.

У порожньому залі ресторанчика Ніку раптом зробилося холодно. Він сходив на кухню, погасав по кутках і, знайшовши почату пляшку «Абсолюту», повернувся. Налив на денце пивного келиха – шукати чарку було вже ліньки.

А на вулиці вже червоніло, опускаючись, вечірнє сонце. Його виразні жовті промені падали на ліву стіну ресторану й освітлювали якусь тарілку, що висіла там замість картини. Нік, випивши горілки, підійшов і з тупою цікавістю розглянув цю тарілку. На ній був зображений пітерський Мідний вершник.

Повернувшись за стіл, Нік знову налив собі «Абсолюту», але тут до нього несподівано повернулася воля. Згори ледь чутно потріскували під ногами Сергія стельові перекриття. Він, мабуть, перевертав житло старого в пошуках грошей. Нік, прислухаючись до цих кроків, замислився про своїх – дружину та сина. Спробував вирахувати, за скільки кілометрів перебував він тепер од Саратова. Відчув, що відстань ця, нехай величезна, ще дужче збільшувалася з кожним днем. Збільшувалася в якихось інших вимірах. Ясно, що в часі теж, але час можна було перемножити на кілометри тільки в дорозі, а його шлях зупинився. Він тепер ні віддалявся, ні наближався. Він тепер завис. Він так чекав початку подій, наче будь-яка подія стала б початком дороги назад. Але от замість початку цієї дороги він тепер сидить і сам себе обслуговує в ресторані, на другому поверсі якого висить мертвий хазяїн, в речах якого порпається напарник. І нехай порпається, може, дійсно знайде якісь гроші, адже марки в них уже закінчуються. Та й невидиме телефонне керівництво, як воно поставиться до самогубства Погодинського? Хоча не їх у цьому провина.

Нік усе-таки ковтнув іще горілки й сам спростував останню думку. Провина була таки їх, але на їхньому місці могли опинитися й інші.

Згори раптом почувся телефонний дзвінок, що миттєво обрубав роздуми Ніка. Він прислухався. Дзвонили довго, хвилини три – чотири. Потім настала тиша, й навіть кроків Сахна чутно не були.

Сергій поквапом ввійшов до зали ресторанчика – в одній руці він тримав набитий чимось пакет, в іншій – черепаху.

Нік здивовано втупився в черепаху.

– У нього в кабінеті знайшов, під столом, – пояснив Сергій. – Не залишати ж – здохне з голоду… Десь сімдесят марок нагріб дріб’язком… Гидко! Ні сейфа, ні греця… Чекова книжка є – видно, все бабло в банку…

Нік слухав і мовчав.

– Ходімо звідси, – сказав після паузи Сахно. – Засиділись у жмурика…

На вулиці вже темніло. Вони знову вийшли через задні двері й тим же шляхом повернулися на набережну. Сахно засунув черепаху в пакет і ніс його двома руками. Нік крокував поруч.

Із Моншау похоронний лімузин виїхав близько десятої вечора. Лісова дорога освітлювалася тільки фарами поодиноких зустрічних машин. Їхали вони довго, поки не зрозуміли, що заблукали.

Зупинивши машину, Сахно відкинувся на спинку сидіння.

– Ну що? Знову нічліг у лісі?

Нік промовчав.

Сахно нахилився до пакета «сувенірів від Погодинського», витяг звідти пласку флягу з нержавіючої сталі. Відкрутив кришечку, пригубив і простягнув Ніку.

На язиці в Ніка приємно загірчило. Смак нагадував ризький бальзам.

– Грець із ним, – видихнув Сергій, забираючи флягу. – Не замерзнемо!

38

Погода була останнім часом набагато стабільніша, ніж настрій Віктора Слуцького. Кухня все частіше перетворювалася на його нічний кабінет, але безсонні ночі, проведені там у роздумах, особливих плодів не приносили. Справа Броницького вже кілька разів, здавалося, зрушувалася з мертвої точки, але насправді лише обростала все новими загадками і питаннями. Історія з трупом старлея Грищенка не стала винятком у цьому ланцюзі подій. Та й невидимий Георгій, чий голос уже кілька разів снився Віктору, знав про цю справу явно більше, ніж слідчий, але поділитися інформацією зі Слуцьким, здавалося, не поспішав. Хоча майже всі нові ходи в слідстві робилися з його подачі.

За вікном кухні тривала ніч. У коридорі особливо лунко в тиші цокала секундна стрілка настінного годинника. А Віктор, згорбившись над кухонним столом, вже вкотре переглядав записник, узятий у будинку під Києвом. Занозін уже передрукував усі записи й телефони з цієї книжки, і тепер декілька аркушів додалися до справи Броницького. Але ці аркуші лежали на роботі, а записник був тут. І тут же, на столі перед Віктором, лежала намальована ним схема зв’язків генерала Броницького, яку тепер можна було доповнити. Георгій грав свою гру, підказуючи Вікторові місце вивантаження підкинутого трупа. Але гра врешті-решт мала сенс, адже, навіть судячи із записника, його власник мав якийсь стосунок до кола Броницького. Половина телефонів, записаних у нім, належала москвичам, половина – киянам. Людина жила між двома столицями, спілкуючись у білокам’яній з-поміж інших із Івіним і Козицьким. Тільки ось про самого власника записника Віктору нічого відомо не було. Крім того, що він, за словами Георгія, перебрався у морг.

Віктор простягнув руку до підвіконня і, взявши мобільний, набрав номер Георгія.

Знайомий голос анітрохи не здивувався пізньому дзвінку.

– Авжеж, у морзі, – відповів він на запитання Віктора. – Василь Пророков. Злодій у законі, що переїхав під Київ із Тули рік тому… Кличка «Блаженний».

– Злодій у законі? – здивувався Віктор.

– Так. До речі, в морг він потрапив у хорошій компанії. Разом із молодшим братом, начальником райвідділу податкової поліції Воронежа. Третій їх колега, на жаль, не впізнаний і без документів. Дізнаюся що-небудь іще – передзвоню.

Трубка мобільного повернулася на підвіконня, а погляд Віктора знову вперся у схему зв’язків Броницького. Слід сказати, що в цю схему потрапив і дивний зв’язок мертвого Броницького з білоруським літаком, на якому його труп хтось збирався перевезти у Воронеж. І ось тепер іще три трупи, один із яких – з Воронежа. Схоже було, що це місто якось брало участь у посмертній долі Броницького. А можливо, й не лише посмертній?

Віктор записав у нижньому лівому кутку схеми прізвище та кличку покійного злодія в законі. Запалив газ під чайником. Налаштувався ще на кілька годин роздумів.

Прочинилися двері на кухню, і в отворі показалося заспане обличчя дружини. Вона стояла боса в нічній сорочці.

– Може, хоч поспиш трохи? – напівпошепки запитала вона.

– Зараз іду, – пообіцяв Віктор.

Дружина недовірливо покивала й пішла, залишивши двері в коридор прочиненими.

Віктор зітхнув. Підвівся. Нахилився до вікна, за яким була розлита нічна темрява, розбавлена нечастими вогниками. Все ще необжите громаддя ближніх багатоповерхівок стояло неприступними баштами, і тільки село, підім’яте містом, що наблизилося впритул, світилося кількома вуличними ліхтарями.

39

В Ойскірхені йшов дощ. Нік стояв біля вікна зі склянкою пива. Вигляд безлюдної вулиці навівав смуток. Хотілося додому, але домівки не було. Хотілося до дружини і сина. Хоч куди, але до них. У Саратов, на дачу біля Волги. Там, напевно, вже не жарко. Все-таки Саратов – не південь. Як їм там? Що з ними?

– Дай двадцять марок! – пролунав за спиною голос Сахна.

Не обертаючись, Нік витягнув із кишені сорочки гроші, взяв два папірці по десять і простягнув напарникові, що підійшов.

– Я поїду покатаюся, нудно тут.

– Їдь! – видихнув Нік, а сам у душі зрадів – дуже вже хотілося йому зараз залишитися на самоті.

Гримнули двері. Нік усе дивився у вікно. Провів поглядом Сергія, що йшов на стоянку за будинком. Потім із-за будинку виїхав лімузин-катафалк. Проїжджаючи під вікнами, бібікнув і зник за поворотом.

«Саме час випити кави», – подумав Нік. Залишив склянку з недопитим пивом на підвіконні й пішов до плити.

Незабаром задзвонив телефон.

– Ніколас Ценн? – запитав незнайомий чоловічий голос.

– Так.

– Як пройшла зустріч із Погодинським?

У Ніка перехопило подих. Зранку він не згадував про те, що сталось, і, мабуть, тому настрій у нього був романтично-сумним. Але тепер, коли від нього вимагали відповіді, все, що сталося позавчора, спливло перед очима.

– Що ви мовчите? Як він зреагував?

– Він повісився… – неголосно мовив Нік.

– Повісився? Ви що, перестаралися?

– Ні, все йшло нормально…

– Вас там бачили?

– Ні, – з упевненістю запевнив Нік.

– І слідів ніяких не залишили?

– Ні.

– Гаразд. Нікуди не йдіть. Я скоро передзвоню. До речі, коли ваш приятель повернеться, не говоріть про дзвінок!

Поклавши трубку на апарат, Нік знову підійшов до вікна. Думки почали ворушитися.

Він огледів вулицю за вікном уважним поглядом. Той, що дзвонив, знав, що Сахна немає вдома. А значить, бачив, як він від’їжджав. Отже, їх тримали під контролем. Може, за ними спостерігали й там, у ресторані «Маша»? Тільки от навіщо? Недовіра? Первинний контроль, перевірка: чи все вони роблять так, як наказано?

Хоч які були причини контролю, Ніку це не сподобалося. Нічого особливого він із вікна не побачив. Але насправді він і не знав, звідки за ними можуть наглядати. Навпроти були два триповерхові будинки, й більше нічого.

Тиша квартири стала викликати у Ніка напруження. Він пройшовся на половину Сахна, ввімкнув його магнітофон. І тут же напруження посилилося. З динаміків вирвався прискорений ритм серця. Нік натиснув на «стоп». Витягнув касету і вставив її уже іншим боком. Абсолютно несподівано зазвучала з динаміків давня пісня Шевчука.

Знову задзвонив телефон.

– Ніколас Ценн? – запитав той же голос.

– Так.

– Ви зібрали особисті записи і документи нашого друга?

– Сергій щось зібрав, – відповів після короткої паузи Нік.

– А ви дивилися, що він зібрав?

– Ні.

На іншому кінці лінії пролунало важке зітхання, і Нік відчув себе винуватим.

– Я подивлюся, – поспішив він заповнити паузу.

– Подивіться зараз. Я вам даю двадцять хвилин. Через двадцять хвилин передзвоню. Відберіть записники, записи, чекові книжки та кредитні карти. Нехай усе буде біля телефону.

Нік пройшов на половину Сахна. Огледівся. Пакет побачив відразу – він лежав біля радіатора. Поряд із ним Нік побачив черепаху, що лежала перед блюдечком із водою.

Сівши навпочіпки, Нік виклав на дерев’яну підлогу вміст пакета. У душі він боявся, що там виявиться скоріше їжа з кухні ресторану «Маша», ніж щось важливе. Побоювання виправдалися тільки частково – на світ божий Нік витягнув дві баночки чорної ікри астраханського виробництва, паличку салямі, пляшку «Смирнова» і пляшку «Абсолюту». Інші речі були справді особистими – два записники й одна чекова книжка, якісь листи, товстий гаманець, два фірмові конверти з кольоровими фотографіями.

Нік забрав усі папери, а їжу та горілку поклав назад. Повернувся на свою половину. Погортав записники – записи там були і німецькою, і російською мовами, проглянув фотографії. Знизав плечима – обличчя на знімках йому ні про що не говорили.

Одне тільки здивувало – те, що Сахно, схоже, вчинив набагато професійніше, ніж він сам. Але ж яка у нього, Ніка, професія? Він військовий перекладач. Йому ж не говорили: у разі чого збирай усі документи й інше. Із Сахном, щоправда, взагалі ніхто з цих невидимих, та і зустрінутих помічників не хоче спілкуватися. Воно ніби й зрозуміло.

Задзвонив телефон.

– Ну що там?

Нік описав усе, що знайшов у пакеті.

– Візьміть ручку і папір. Узяли?

– Так.

– Пишіть. Слонімський… Курц… Вайнберг… Перевірте папери та записи, й усе, що стосується цих прізвищ, випишіть на один аркуш. Я скоро передзвоню.

Клацнув автостопом магнітофон, і тільки у цей момент Нік помітив тишу.

Після тієї пісні Шевчука касета виявилася порожньою. А за вікном сіявся дощ. Дрібненька мжичка, що стирає межу між літом і осінню.

Нік витратив хвилин двадцять на детальне вивчення записників Погодинського. Знайшов у них телефони Курца і Вайнберга. Переписав на окремий аркуш, як і просив невидимий співрозмовник.

У животі забурчало. Наближався час обіду. Годинник показував пів на другу. Нік здивувався, як швидко промайнули три години.

Телефон дзвонив іще раз, і Нік продиктував зі свого аркушика невидимому співрозмовникові два знайдені у Погодинського телефонні номери. Співрозмовник після паузи спантеличив Ніка, запитавши, чи не загубив той «заспокійливі» піґулки, отримані в Києві. Телефонний співрозмовник попросив знайти їх і тримати постійно при собі. Про всяк випадок.

40

Удень Віктор вийшов із райвідділу прогулятися. Пройшов повз свою червону «мазду», кивнувши постовому біля входу. Пройшовшись по Шовковичній, зупинився перед гастрономом, в якому він нещодавно пригощав стажиста Занозіна кавою. Занозін зараз допомагав Щурові в одній серйозній справі, пов’язаній із пропажею зброї. Віктору він поки що був не потрібний, а майор Крисько, схоже, вважав, що Занозіну після роботи з Віктором можна було повністю довіряти.

Замовивши подвійну, Віктор відійшов до стійки перед вітриною. Дивився звідти на сонячну вулицю, на перехожих.

– Каву візьміть! – озвалася продавщиця. Він уже ніс чашку кави до стійки, аж тут у кишені задзвонив мобільний.

– Які у тебе новини? – пролунав голос Георгія.

– Усі мої останні новини я від вас дізнаюся, – сказав Віктор і зітхнув.

– Тоді послухай останню. Післязавтра летиш у Лондон на конференцію з боротьби з відмиванням незаконних грошей. Паспорт тобі сьогодні до шостої привезуть.

– Я ж англійської не знаю, – мовив Віктор.

– Це не проблема. Думаю, що перекладач знайдеться.

– А навіщо мені туди?

– Конференція триватиме три дні, а віза у тебе на шість. Знайдеш сина Броницького і поговориш із ним детально. Я ще подзвоню та підкину матеріали на допомогу. Отже, налаштовуйся на роботу, а не на екскурсію.

Заховавши мобільний у кишеню піджака, Віктор озирнувся та впіймав на собі здивований погляд продавщиці.

Кава гірчила. Віктор додав цукру, розмішав пластмасовою ложечкою. Знову подивився крізь вітринне скло на вулицю. Його вже ніщо не дивувало. Лондон так Лондон. Усе те, що відбувалось і відбувається, починало стомлювати Віктора.

Стомлювати саме тим, що він, начебто поставлений розслідувати історію смерті генерала Броницького, був із самого початку позбавлений доступу до багатьох деталей, відомих іншим людям, що теж займалися цією справою.

«Треба буде щось Ірі й Яночці привезти звідти», – подумав він і тут же здивувався цій практичній думці.

Повернувшись у кабінет, застав за своїм столом Мишка Занозіна.

– А ти що тут робиш? – здивувався Віктор.

– Сюрприз приніс, – Занозін усміхнувся й опустив долоню на великий коричневий конверт, що лежав на столі.

У конверті виявилася фотографія наслідків пожежі з обгорілим трупом у центрі.

– Що це? – запитав Віктор.

– Це полковник штабу прикордонних військ Микола Павлович Вересаєв.

Віктор уважніше розглянув фотографію. Знову підвів очі на Занозіна.

– А хто знімав?

– Квартиру дасте – скажу, – жартівливо мовив стажист.

– Дам, – кивнув Віктор. – Потім наздожену і ще одну дам, щоб мало не здалося…

– Це все телебачення знімало. Програма «Ситуація». У них прямий зв’язок із пожежниками, вони часто в парі їздять. А тоді в оператора і фотоапарат був із собою.

– А ти як дізнався?

– Вирішив із пожежниками поговорити, вони і згадали.

– Молодець, – Віктор усміхнувся. – Отак ти справді до квартири дослужишся, якщо не зіпсуєшся! Тільки що з цією фотографією робити?

– А ви на руки полковника подивіться.

Віктор підійшов зі знімком до вікна. Обгорілий труп лежав на підлозі, згорнувшись калачиком. Права рука була заведена назад, а ліва простягнута вперед. Обгорілі пальці всі були на одну фалангу коротші – тонке прогоряє першим. Віктор уважно розглядав обгорілі пальці й помітив, що великий палець правої руки взагалі відсутній. Вірогідно, від нього мала б залишитися нижня фаланга, адже він товщий за інші пальці. Та й на лівій руці великий палець був видний майже повністю. Обвуглений, але нормального розміру.

– А ти бачив те, що вони зняли? – запитав Віктор.

– Ні, у них не збереглося. Тільки цей знімок.

– Ну гаразд, і на цьому спасибі.

Занозін пішов. Віктор подивився на годинник – за п’ять хвилин четверта. Через дві години привезуть закордонний паспорт. Є час подумати про побачене.

41

За вікном вечоріло, а Сахно все ще десь катався на чорному похоронному лімузині. Нік навіть здивувався, що на двадцять позичених у нього марок можна так довго гуляти.

Згадав про останній дзвінок і про піґулки. Дістав свою джинсову куртку, намацав у лівій нагрудній кишені піґулки, але діставати їх не захотів. Просто перевірив, що вони є, і тут же про них забув. Його думки повернулися до Сахна.

Думаючи про Сергія, Нік мимоволі посміхнувся. Поглядом відшукав черепаху, що завмерла перед блюдцем, в якому нічого не було. Набрав у блюдце води з крана і поставив на місце. Повернувся до вікна.

Ліхтарі вже освітлювали неживу тишу цього містечка. Санітарну, лікарняну тишу.

Телефонний дзвінок, що прозвучав у цій тиші, зовсім не здивував і не налякав Ніка. Він спокійно зняв трубку.

– Ніколас Ценн? – прозвучав уже знайомий голос незнайомої людини.

– Так.

– Що ж ви нас обманюєте?

– В якому розумінні? – запитав Нік.

– Наслідили ви… – співрозмовник зітхнув.

– Де наслідили?

– Біля ресторану «Маша». Доведеться вам позбуватися товариша… Потім допоможемо вам. Двох звідси не витягнути… Киньте кілька піґулок йому в чай або в пиво – однаково. Коли він засне – зателефонуйте 48–04. Я скажу, що робити далі!

Із трубки вже чулися короткі гудки, а Нік усе ще тримав її біля вуха.

Нарешті опустив. Знову поглядом наткнувся на черепаху, що схилила свою маленьку голову до води в блюдці.

«Маячня, якась маячня, – думав Нік. – Де ми наслідили? Ми нікого не бачили. Та якби й наслідили – це що, привід позбутися Сахна? Вони що, бояться, що коли їх заарештують, він проговориться? І одночасно вони впевнені в ньому, в тому, що його їм побоюватися не слід?»

Нік відчинив вікно, ліг грудьми на вузьке підвіконня й підставив голову мжичці. Вечірнє повітря було напрочуд тепле, та й дощ здавався теплим душем. За вікном тривала квартирна тиша, тільки тут, під затягнутим невидимими хмарами небом, вона була живіша. Вона не нагадувала про лікарню.

Десь за будинком проїхала машина. Нік почув звук мотора й напружився, чекаючи у будь-який момент побачити на освітленій дорозі похоронний лімузин. Але звук мотора затихнув збоку. Залишивши вікно відчиненим навстіж, Нік зварив собі каву.

Знову задзвонив телефон. Нік зупинився над ним, не маючи ніякого бажання знімати трубку. А телефон усе дзвонив і дзвонив.

«Вони знають, що я вдома і що я сам, – подумав Нік, озирнувшись на відчинене вікно. – Вони десь недалеко». Знехотя підніс трубку до вуха.

– Ніколас? Як настрій? – усе той же голос.

Нік не знав, що відповісти.

Не було в нього настрою відповідати на такі запитання.

– Можете заховати піґулки, тільки недалеко. Це був жарт. Ви не наслідили…

Нік повільно відвів мікрофон трубки вбік і матюкнувся.

– Правильно, – сказав знайомий голос незнайомої людини. – Ви вмієте знімати напруження! А тепер візьміть ручку й папір.

Дві хвилини Нік писав під диктування маршрут завтрашньої поїздки, адресу нового об’єкта їхньої уваги.

– Повторіть усе! – попросив співрозмовник.

Нік повторив.

– Тепер слухайте далі. До будинку вам не пробратися – там огорожа під відеооглядом і з охороною. По дорозі купите в будь-якому магазині кілограмів чотири замороженої риби і перекинете її за огорожу. Після цього повертайтеся в Ойскірхен.

– І це все? – здивувався Нік.

– Так.

– Але ви ж сказали, що туди їхати чотири години!

– Так, – спокійно підтвердив співрозмовник. – І доведеться ще кілька разів туди їздити, так що заздалегідь налаштуйтеся на далеку дорогу! Ага, пора закінчувати, ваш дружок повертається! Щасливо!

Опустивши трубку, Нік прислухався. Ледве розрізнив звук іще далекого автомобіля. Підійшов до вікна. Через кілька хвилин дійсно побачив лімузин, що проїхав під будинком.

Сахно був у чудовому настрої. Очі його горіли нездоровим веселим вогнем. Нік навіть позаздрив йому, все ще намагаючись пов’язати цей вогонь із двадцятьма позиченими у нього дойчмарками.

– А навіщо ти їй води дав? – запитав, зупинившись над черепахою, Сергій. – Молоко ж є.

І він виплеснув рештки води в умивальник, налив у блюдце молока. Поставив на підлогу. Черепаха, підвівши голову, кинула погляд на свого доброзичливця і повільно поповзла до плоскої опалювальної батареї.

– Дурепа, – видихнув Сахно і посміхнувся. – Курнути хочеш? – обернувся він до Ніка.

– Ні.

– Як хочеш, – кивнув Сергій і дістав із кишені пачку сигарет.

Нік подумав було, що Сахно просто захотів викурити сигаретку, але вже через п’ять хвилин у повітрі розлилася терпка солодкість, а вогонь в очах у Сахна почав затухати.

– Завтра від’їжджаємо на справу, – спокійно сказав Нік так, наче доброї ночі Сергію побажав.

– На яку справу?

– Потрібно відвезти чотири кілограми мороженої риби за триста кілометрів і кинути її там за огорожу.

Нік чекав принаймні здивування у відповідь на своє повідомлення. Але Сахно абсолютно спокійно й по-діловому кивнув.

42

Літак у Лондон вилітав із Борисполя ні світ ні зоря – о 7.30. Віктор спеціально раніше повернувся додому напередодні ввечері, щоб зібратися з думками, та й речі зібрати.

Із Мишком Занозіним домовилися, що він під’їде до нього на Харківський ближче до півночі, переночує у них і потім з аеропорту віджене «мазду» до райвідділу.

Повернувшись додому, Віктор насамперед засів на кухні в очікуванні чаю. За вікном смеркало. Знічев’я Віктор дістав із кишені піджака свої відрядні – 300 доларів.

– Треба тобі нові шкарпетки купити – майже всі з дірками! – почувся голос Іри.

Віктор кивнув.

– А де твоя сумка, з якою ти в Москву їздив? – знову почувся з коридора голос дружини.

– На шафі.

Хвилин через десять Іра зайшла на кухню. У руці вона невміло тримала пістолет «ТТ».

– Це теж із собою береш?

Віктор утупився в «тетешку». Згадав, що це подарунок Рефата. Встав, забрав пістолет у дружини.

Вона знизала плечима, поправила на собі ситцевий халат.

– Ти з тією ж сумкою поїдеш?

– Так.

Ожив мобільний, що лежав на підвіконні. Дав трель.

– Зібрався? – запитав Георгій.

– Майже.

– А з думками?

– Теж майже.

– У літаку добре думається. Летіти години три. Удачі! Повернешся – подзвони!

До півночі приїхав Занозін, і вони всілися вже удвох на кухні. Мишко витягнув із портфеля пляшку коньяку «Одеса».

Віктор зазирнув у кімнату. Побачив, що сумка його вже зібрана, а Іра панькається з Яночкою в спальні. Повернувся й дістав чарки, половинку лимона з холодильника, банку шпротів.

– Ви вже були в Лондоні? – запитав Мишко.

– Давай на «ти», – махнув рукою Віктор. – Ніде я не був, окрім Москви, Чернівців і Житомира!

– А пива можете привезти… тобто можеш?

– Якого пива?

– Ну якесь там… англійське…

Віктор кивнув.

Випили по чарці коньяку, і час пішов із прискоренням. У якийсь момент Віктор зрозумів, що потрібно переходити на воду, і дістав мінералку.

Так вони і не лягли до ранку. А о шостій уже вийшли до машини – добре, що пряма дорога в аеропорт починалася майже від самого будинку.

Коли «боїнг» одірвався від землі, Віктору чомусь стало сумно. Стало щемно від думки про цю землю, від якої він щойно відірвався. Захотілося назад, але це було лише миттєве бажання.

Літак перетинав від низу до верху легкі хмари, і в круглий ілюмінатор раптом ударило яскраве вранішнє сонце. Віктор примружився.

Хвилин через п’ятнадцять поруч зупинилася молоденька стюардеса з баром на коліщатках.

– Що питимете?

– А що є?

– Вино, горілка, шампанське, віскі, пиво, кола…

– А скільки кола коштує? – обережно запитав Віктор.

– Усе безкоштовно.

– Тоді віскі, – зрадів Віктор.

Отримавши скляночку віскі з льодом, він підніс її до носа, понюхав. Він уже пробував віскі раніше, але не міг згадати, сподобалося воно йому чи ні. Пригубив. Ніби сподобалося.

Озирнувся на всі боки – він сидів у порожньому ряду і навпроти нікого не було. Тільки ззаду, де були місця для курців, налічив дванадцятеро пасажирів.

Незабаром знову поруч зупинилася стюардеса. Простягнула йому тацю з їжею.

– Щось іще будете?

– Так, колу.

У аеропорту Гетвік, пройшовши через паспортний контроль, Віктор виринув у фойє і тут же побачив дівчину з табличкою, на якій було неправильно написане його прізвище. Підійшов, сказав: «Це я», – і вказав пальцем на табличку.

– О’кей, – вона всміхнулась і жестом запросила йти за нею.

Віктор на ходу крутив головою навсібіч – все йому було цікаво, всі барви здавались яскравішими, ніж на батьківщині. Дивом він не загубив з виду цю дівчину. Вона вже виходила на вулицю. Наздогнав, пішов поруч.

Чорний «форд-мондео» привіз його в готель «Кенсингтон-парк». Дівчина, що нічого не розуміла по-російськи, допомогла, однак, оселитися, вручила пластикову теку з якимись паперами. Звернула його увагу на верхній аркуш. Віктор зрозумів, що це була програма конференції – дати і час.

Уже всівшись на м’яке ліжко у своєму номері, він важко зітхнув, подумавши про те, що навіть англо-російського словничка з собою не взяв. Як же йому тепер тут обходитися?!

Задзвонив телефон. Віктор здивовано озирнувся. Підійшов, зняв трубку.

– Здрастуйте, – прозвучав милий жіночий голос. – З приїздом! Мене звуть Віка, я буду вашою перекладачкою на конференції.

– А ви звідки? З Лондона? – запитав Віктор.

– Я в посольстві працюю. Якщо ви не проти – через півгодинки я до вас підійду познайомитись і допомогти розібратися в паперах, вам же дали документи конференції?

– Так.

Настрій у Віктора після розмови з Вікою покращав. Найдошкульнішу проблему було розв’язано. Він вирішив уважніше вивчити номер. Побачив маленький холодильничок – відкрив і обімлів, виявивши там десятків зо три маленьких пляшок. Розгледів серед них і знайомі наклейки: «Абсолют» і «Фінляндія». До стіни на кронштейні кріпився телевізор. Під ним на столику лежав пульт.

– Європа! – захоплено вирвалось у Віктора. Приліг на ліжко й розслаблено втупився в чисту білу стелю.

Віка виявилася привабливою блондинкою років тридцяти, стрункенькою і зі смаком одягненою. Вона насамперед простягла руку, потім узяла теку з паперами конференції, проглянула. Переклала програму на сьогодні – виявилося, що вже через дві години починалося перше засідання.

– Ви одружені? – запитала Віка несподівано.

– Так.

– Якщо захочете щось купити дружині – із задоволенням допоможу! – сказала після паузи.

– Спасибі. А ви не знаєте, де краще долари поміняти? – запитав Віктор.

– Тут поруч, у арабів. У готелі не міняйте – тут курс завжди низький. Я вам покажу по дорозі!

43

Поїздка в Трір зайняла майже п’ять годин. Вони й виїхали пізно, пополудні. Потім зупинялися в якомусь містечку, шукали рибний магазин. Нарешті знайшли і простояли там із півгодини, сперечаючись, яку рибу купувати. Власне, сперечалися, звичайно, не яку рибу купувати, а скільки грошей на неї витрачати. Сахно наполягав на дрібних сардинках по 7 марок за кіло. Але Нік був проти – рибини мають бути нормальні, а не розміром з «бичків у томаті». Хоча ніби й не говорив йому про це по телефону «інструктор», але все-таки…

Врешті-решт, узяли чотири кіло риби нормального розміру з незрозумілою назвою і величезними здивованими очима. І поїхали далі.

– Скільки ще? – запитав Сахно, коли містечко залишилося позаду, і дорога побігла в розколині між двох пагорбів.

Нік узяв автомобільний атлас, розкрив на потрібній сторінці.

– Години дві, напевно.

Пустився дощ, і Сергій зменшив і без того невисоку швидкість. Дорога виляла змією. Зарослі лісом пагорби немов громадилися один на один, і здавалося, що дорога йде в гори.

– Треба буде дозаправитись, а то повертатися точно по темряві доведеться.

Нік кивнув.

Наступне містечко Вюнсдорф якраз і почалося з бензоколонки. Долили сорок літрів і поїхали далі.

Нарешті дісталися Тріра. Тепер належало проїхати через містечко, що примостилося в низині між пагорбів, і потім – перший поворот ліворуч по трасі на Люксембург.

Поряд із поворотом стояв покажчик із назвами двох німецьких сіл, до одного з яких було два кілометри, до другого – вісім.

– Приїхали? – Сахно озирнувся на Ніка.

– Майже. Після першого села зменшиш швидкість.

Проїхавши кілометрів п’ять, вони побачили розвилку. Вузенька асфальтова доріжка йшла кудись управоруч від головної.

– Бери рибу і ходімо! – скомандував Нік.

Залишивши лімузин на узбіччі під деревами, вони попрямували по вузькій доріжці. Дощ уже припинився, але повітря було важке від вологості.

Хвилин через п’ятнадцять Нік і Сергій побачили, як доріжка впирається у високі ворота. Від воріт в обидва боки йшла за дерева цегляна огорожа.

Ззаду почувся шум мотора, й вони зійшли з доріжки, причаїлися серед дерев.

Приземкуватий малиновий «ягуар» під’їхав до воріт. Рука водія підвелася до лобового скла й ворота повільно відчинилися. Машина в’їхала в садибу.

Нік і Сахно побачили крізь відчинені ворота широкий двоповерховий особняк із похилим дахом, укритим червоною черепицею. На даху, крім супутникової антени, виднілося ще одне пристосування дивного вигляду. Плеската чи то металева, чи то пластикова куля на високій залізній штанзі.

Ворота зачинились, і немов по якійсь команді знову пустився дощик.

– Бачив там, на даху? – запитав Нік. – Поряд із супутниковою антеною?

– Та що – нічого особливого – супутниковий телефон. Такі на кожному кораблі тепер є, – спокійно відповів Сергій.

– Гаразд, – Нік зітхнув. – Давай рибу!

Сахно простягнув Ніку поліетиленовий пакет.

– Почекай, піду закину й назад!

Він пройшовся під огорожею метрів п’ятдесят. Потім зупинився й замислився. В якому місці її перекинути? Адже він повинен був її кинути так, щоб її помітили. Це й їжакові зрозуміло!

Повернувся ближче до воріт і, висипавши рибини з пакета на землю, по одній жбурнув їх на закриту територію.

Понюхав руки – тхнуть рибою. Але помити їх тут було ніде.

– Ну що, завдання виконане, товаришу Штірліц? – посміхнувся Сахно.

Проїжджаючи по вечірньому Тріру, помітили яскраво освітлений «МакДоналдс». Обоє облизнулись і перезирнулись.

– Може, перекусимо? – запитав Сахно.

Нік подумки підрахував гроші в кишені. Кивнув.

Усілися з гамбургерами та хрусткою картоплею просто перед вітринним вікном, по якому сповзали краплі ледачого дощу.

Нік пішов у туалет, де довго змивав із рук запах риби.

– І чого вони тут пиво не продають? – поставив Сахно риторичне запитання, коли Нік сів на своє місце. – Нудні люди!

Незабаром Трір залишився позаду, і дорога, вискочивши з міста, поповзла вузькою асфальтовою змією вгору, на пагорби.

Попервах назустріч ішов щільний потік машин, потім несподівано дорога спустіла, зустрічне світло фар більше не з’являлося. На мить замислившись про це, Нік глянув у дзеркало заднього виду і зрозумів, що вони самотні на цьому відрізку дороги.

Сахно додав швидкості. На мокрому асфальті похоронний лімузин заносило на кожному повороті, але дорога була порожньою, й Сергій користувався цим.

– Тихше! – попросив Нік.

– Хочу додому! – жартівливо мовив Сахно.

– Куди, в Київ?

– Ні, не туди! Там злих багато!

– Еге ж, а ти у нас – добрий! – посміхнувся Нік.

Усмішка зникла з лиця Сахна.

– Я-то добрий, дуже добрий! – сказав він цілком серйозно.

Він обернувся до Ніка, бажаючи, мабуть, підтвердити серйозність сказаного своїм виглядом.

Машина раптом підстрибнула, вдарившись об щось. Сахно натиснув на гальмо, залізною хваткою вчепився в кермо, а машину вже закрутило на мокрому асфальті, розвернуло і понесло на узбіччя. Ще один удар, і лімузин став як укопаний, висунувшись капотом упоперек дороги.

Сахно відпустив кермо. Озирнувся назад.

– То берізка, то рябина… – мовив, хитнувши головою.

– Що? – перепитав Нік, приходячи до тями.

– Задом у дерево в’їхали.

– Треба було спокійніше їхати. Додому, бач захотілось!..

Сахно раптом замислився, подивився на Ніка зосереджено. Вийшов із машини. Пропав у темряві.

Нік стомлено провів його поглядом. «Невже знову в машині ночувати?» – подумав він.

Повз них проїхав по дорозі мопед, освітлюючи асфальт слабкою тремтливою фарою. Нік лише помітив, що чоловік, який їхав на мопеді, був огрядний, товстий. Може, він не помітив їх, не помітив машину, що небезпечно висунулася капотом на дорогу? Нік вийшов. Побачив, що фари все ще світилися. Неяскраво, але не помітити їх було неможливо.

– Гей, ми класно пополювали! – почувся з темряви голос Сахна.

Він підійшов до світла фар, тримаючи щось у руці.

– Що ти там знайшов? – запитав Нік.

– Відбивна лисичка! – Сахно простягнув Ніку в’ялу, пом’яту тушку лисиці, яку він тримав за хвіст. – Хотіла нас на той світ відправити, а не змогла! Їй іще поталанило, що ми – майже «швидка допомога»! Потримай!

Нік автоматично перехопив за хвіст мертву лисицю, та так і застиг, спостерігаючи, як Сахно сідає в машину, заводить мотор.

Виїхавши знову на дорогу, Сергій зупинився.

– Кидай її на місце для небіжчиків, гадаю, за декілька годин не зіпсується!

Вони знову їхали порожнім шосе. Їхали мовчки, тільки у Сахна з лиця не сходила дивна самовдоволена посмішка. Час від часу він кидав погляд на дзеркало заднього огляду. Спочатку Нік думав, що він видивляється машини, але потім зрозумів – Сахно перевіряв, чи на місці збита лисиця.

44

Конференція з боротьби з відмиванням незаконних грошей проходила в конференц-залі готелю «Хілтон», що був усього за двадцять хвилин ходьби від «Кенсингтон-Парк-отелю», в якому Віктор зупинився.

Першу «сешн» – себто засідання – було присвячено відстежуванню підозрілих сум у міжбанківських пересиланнях. Засідання вела молода жінка з Бенк оф Інгланд. Незважаючи на детальний переклад – спасибі Віці, – Віктор однаково нічого зрозуміти не міг. В економіці, а тим більше в банківських тонкощах він не розбирався. З почуттям заздрості дивився він на своїх колег із різних країн, що уважно слухали виступ англійської представниці й навіть ставили їй запитання.

Потім була перерва, й поліцейські всіх країн об’єдналися за кухлем рідкуватої англійської кави.

На грудях у Віктора висіла бирка учасника конференції з ПІБ і назвою країни англійською мовою. Час від часу хтось підходив і безцеремонно читав його особистий ярлик, але прочитавши – тут же йшов. Видно, люди шукали своїх колег, яких знали тільки за прізвищем. Віктор стояв у компанії з блондинкою Вікою. Каву вони пили вдвох.

– Ну як? Цікаво? – запитала Віка, а Віктор раптом подумав, що вона іронізує над його економічною неграмотністю.

– Цікаво, тільки незрозуміло, – признався врешті-решт він, погамувавши самолюбство.

– Ну нас це поки що мало торкається, – усміхнулася Віка. – Вам було б корисно просто з учасниками познайомитися. Тут багато цікавих людей.

– Але я ж нікого не знаю, та й по-англійськи не говорю…

– А я вам допоможу, – з готовністю та комсомольським завзяттям сказала вона. – Можу навіть підказати, з ким цікавіше познайомитися! Ходімо!

Здивований Віктор пішов услід, доганяючи Віку, що цілеспрямовано попрямувала до широкого вікна, біля якого, допивши каву, курили двоє кремезних чоловіків.

Відрекомендувавши їм по-англійськи Віктора, вона підказала йому, що лисий, той, що стояв ліворуч, був начальником відділу боротьби з нелегальним обігом наркогрошей у Міністерстві внутрішніх справ Швеції – Інгемар Бйорс. Другий виявився німцем, фахівцем із економічних злочинів. Звали його Альфред Нойман. Віка знову заговорила з ними, щось довго розповідала. Віктору навіть стало це набридати. Хто вона тут така? Просто перекладачка. Притягнула його до цих двох і сама щось розповідає їм, а йому навіть півслова не перекладе. Він уже хотів було потихеньку відійти, але Віка, мабуть, відчувши його намір, обернулася на хвилинку.

– Даруйте, я сказала, що я – ваша секретарка… Ви тільки не гнівайтеся, так для мене солідніше… А ще я від вашого імені запросила їх сьогодні на вечерю в ресторан «Плаца», на сім тридцять.

У Віктора перехопило подих. Перед очима промайнули та зникли в якомусь тумані отримані відрядні – триста доларів.

«Ну дає!» – подумав він, і очі його здивовано округлились.

– Не турбуйтеся… Посольство заплатить…

– За вечерю?

– Авжеж, із нами ще торговий радник піде, – сказала Віка, напружено всміхаючись.

Віктор нічого не розумів, але зітхнув із полегшенням. Принаймні на його кишені це дивне запрошення в ресторан не відіб’ється.

Обмінявшись іще кількома фразами з Інгемаром і Альфредом, Віка кивнула їм і шепнула Віктору: «Ходімо ще кави візьмемо!»

Віктор, кивнувши іноземним колегам, пішов разом із Вікою до загального столика з термосами та порцеляновими чашками. Звернув увагу, що на чашках був той же логотип конференції, що й на його особистому ярлику.

– Тільки не ображайтеся, – знову мовила Віка. – Так треба, нам потрібні ці контакти, але з вашою допомогою набагато легше знайомитися.

– Кому це «нам»?

– Посольству України. Ви ж патріот?

На це Віктор нічого сказати не зміг. Так, він був патріотом, він зобов’язаний бути патріотом. Він і присягу давав.

Наливши кави собі й Віці, Віктор озирнувся на всі боки.

– Ви знаєте, вам не обов’язково з нами в ресторані до кінця сидіти. Вам буде нудно, адже ви по-англійськи не говорите!

Друга частина «сешн» виявилася не набагато зрозумілішою за першу, хоча Віка прагнула все перекладати. Учасники конференції слухали англійську даму дуже уважно. Тільки у якийсь момент шум у задніх рядах змусив доповідачку зробити коротку паузу. Хтось зайшов і пробирався до вільних стільців. Із цікавості Віктор озирнувся й побачив Рефата в темному костюмі з биркою учасника конференції.

Здивований Віктор повернув погляд на доповідачку, але вже не слухав ні її, ні перекладу. Він мовби не в Лондоні опинився, а в Москві. Згадалася дача в Підмосков’ї, підземний тир, фотографії, круглий стіл на веранді.

«Оце так зустріч», – подумав Віктор.

Коли робочий день конференції добіг кінця, і Віктор підвівшись озирнувся, Рефата в залі не було. Мабуть, він вийшов раніше.

– Я зайду за вами о сьомій вечора, – сказала Віка. – Ви самі дорогу до готелю знайдете?

Віктор кивнув. Йому хотілося залишитись на самоті – опіка перекладачки здавалася вже нав’язливою, особливо якщо взяти до уваги її ресторанну ініціативу.

На вулиці було людно й галасливо. Чорні кеби, червоні автобуси, багатоликий натовп – Віктор по дорозі почувався чужим актором у якомусь іноземному фільмі. Ось-ось мала розпочатися дія – яка-небудь стрілянина або автомобільна погоня. Все здавалося чужим і нецікавим, аж тут знайома жовта літера «М» висунулася профільно над тротуаром.

– «МакДоналдс»! – зрадів Віктор. – Хоч щось домашнє, рідне.

Рука опустилася до бічної кишені піджака, вдарила по ній, викликавши важкий дзвін англійських монет.

Це було, мабуть, єдине місце, де він знав, що і як робити. До того ж зголоднів. Зайшов, сміливо узяв «біґмак» і чашку кави. Сів за маленький столик лицем до вітринного вікна. Тепер можна було дивитися на лондонську вулицю збоку – це теж було цікаво.

Пройшов повз «МакДоналдс» гурт азіатів із косоокими очима, й тут же Вікторові згадався Рефат, хоч він і не був схожий на азіата. Тільки очі, звичайно, трохи вузьки, татарські.

«Значить, і він – учасник конференції! – думав Віктор. – Добре б його знайти, пива разом випити. Хоча він, здається, не п’є. Ну тоді чаю або кави».

Знову спливла перед очима Москва та ближнє Підмосков’я. Віктору й тепер було важко зрозуміти: що в Рефаті викликало у нього пошану та щирий інтерес? Те, що він не пив? Навряд. Скоріше, його серйозність, те, що він не вертівся дзиґою, говорив правду. І передусім те, що він сам себе шанував.

Доївши «біґмак», Віктор знову глянув крізь товсте чисте скло на вулицю. Мимо повільно проїхав негр у рожевому комбінезоні верхи на дорожньому пилососі. На його обличчі було стільки гордості й самовпевненості, що можна було подумати: він скаче на власному арабському скакунові.

У готельній «рецепції» разом із ключем від свого номера Віктор отримав конверт. Здивований, одразу розкрив його і прочитав укладену записку.

«Радий зустрічі, я – в 602-у номері на шостому поверсі. Зайди! Є новини. Рефат».

Піднявшись у ліфті на шостий поверх, Віктор одразу вирушив у 602-й.

– Відчинено! – крикнув Рефат у відповідь на обережний стук у двері.

Віктор увійшов.

Рефат стояв у коридорі. На нім чудово сидів темно-синій приталений костюм, який робив його схожим чи то на якогось кіноактора, чи то просто на чоловіка з обкладинки журналу.

– Заходь, заходь! – сказав він, простягаючи руку.

Обмінявшись рукостисканням, вони пройшли в кімнату – таку ж, як у Віктора.

– Ну що, не чекав? – запитав Рефат.

– Не чекав, – зізнався Віктор.

– А я чекав… Радий зустрічі. Соку вип’єш?

Віктор погодився, і Рефат дістав із холодильничка пакет апельсинового соку. Узяв зі столу дві склянки.

– Ти давно відмиванням грошей займаєшся? – запитав з посмішечкою Рефат.

– Другий день.

– Ще кілька днів позаймаєшся – не зашкодить. Це все-таки загальна освіта! По-польськи говориш?

– Ні.

– Шкода, але не страшно. Почекай секундочку!

Рефат підійшов до тумбочки, на якій стояв телефон. Набрав номер.

– Войтек, зайди будь ласка! – сказав він у трубку. Потім, повернувшись до столу, хитро посміхнувся, від чого очі його стали вузькоокішими. – Я тебе зараз із хорошим поляком познайомлю. До речі, з ним ти й випити можеш. Не те що зі мною – нудьга!

– Чому нудьга? – не погодився Віктор. – Я тобі просто заздрю.

– Ну-ну, знайшов, чому заздрити. У кожної людини свої проблеми з печінкою!

У двері постукали.

– Відчинено! – голосно сказав Рефат.

Зайшов невисокий худенький чоловік років сорока в джинсах і легкому блакитному піджаку поверх чорної футболки. Зачіска під бокс, гострий носик і блакитні очі.

– Войтек Струх, – простягнув він руку Віктору.

Віктор теж одрекомендувався.

– Фотографії приніс? – запитав Войтека Рефат. Поляк поліз у внутрішню кишеню піджака, витягнув звідти конверт.

– Давай, давай його сюди, ми зараз Вітю спантеличимо!

Рефат дістав із конверта фотографії й простягнув Віктору. Віктор вгледівся в знімки, але жодного знайомого обличчя не побачив. Щоправда, на фото, зробленому в кафе, за столом сиділи троє чоловіків, але обличчя одного було мовби вилучене з фотографії. Велика темна пляма замість обличчя.

Віктор підвів запитальний погляд на Рефата.

– Це наш чоловік у Польщі. На нього вийшли від імені СБУ і попросили зробити кілька послуг для двох гостей із України, в тому числі й нові паспорти. Але найцікавіше, що за цими двома вслід ішли ще двоє українців – проводжали до німецького кордону, час від часу подзвонюючи в Київ.

– Ми думали, що їх десь біля німецького кордону угроблять, – вступив у розмову Войтек, – тому теж за ними своїх пустили. У «поводирів» була зброя. Але в останню мить вони розвернулись і поїхали назад. У нас за минулий рік було п’ять трупів із СНД з підробленими паспортами. Тільки одного впізнали, а інших так і поховали. Набридло бути кладовищем!

– Ви так добре по-російськи говорите! – здивувався Віктор.

– З вовками жити – по-вовчому вити! – усміхнувся поляк.

– Ну ти тихше! – жартівливо підніс палець Рефат. – А то я за весь російський народ ображуся!

Войтек розсміявся.

– Гаразд. Посміялись і годі, – Рефат повернув розмову в серйозне русло. – Як у нас говорять: є підстави вважати, що ці двоє мали відношення до останнього польоту генерала Броницького… Наші люди в Німеччині намагаються їх знайти, але Німеччина тепер велика, навіть занадто велика… Якщо вони просто ховаються, то ми їх можемо й не знайти. А ось якщо вони поїхали не лише ховатись, але й шукати когось або щось, то рано чи пізно самі на світло вийдуть…

– А що вони можуть шукати? – поцікавився Віктор.

– Це знає той, хто їх послав. І ці двоє, напевно, – Рефат показав на інших двох – повний блондин років п’ятдесяти з короткою стрижкою і кремезний чоловік років сорока п’яти з вусами-щіточкою а-ля Руцькой.

Віктор замислився, дивлячись то на двох утікачів, то на «поводирів».

– Бери, це тобі. Ще надивишся! – сказав Рефат. Заховавши фотографії в кишеню піджака, Віктор знову питально глянув на Рефата.

– Може, вийдемо посидимо де-небудь? – запропонував Віктор.

– Це ви з Войтеком можете зробити, а зі мною разом світитися не потрібно. Мало хто побачить!

На тому і погодились. Домовившись знову зустрітись у Рефата в номері завтра о п’ятій, Войтек і Віктор вийшли з твердим наміром випити де-небудь справжнього ірландського пива.

45

Нік прокинувся близько третьої години дня. І тут же почув похропування Сергія, що чулося з його половини.

За вікном світило сонце, і така різка зміна погоди поставила на мить загальмованого, все ще сонного Ніка в безвихідь. Він згадав учорашній день, вечір і ніч на порожньому шосе. Згадав, як провалювався від утоми в сон на пасажирському сидінні похоронного лімузина.

«Як вони доїхали? Коли? О котрій годині?» – на ці виниклі в думках запитання відповідей у Ніка не було. Він не пам’ятав, як вони зайшли, як лягли.

Підійшов до вікна, постояв перед ним, дивлячись на залиту сонцем вулицю. Випадково кинулось у вічі пожовкле листя на акуратних невисоких деревах, висаджених уздовж дороги.

Озирнувся, щоб подивитися на сплячого Сергія, але погляд «спіткнувся» об якусь коричневу валізу, що стояла за крок від вхідних дверей.

Чи була вона там учора? Заклопотаний Нік підійшов до валізи, схилився над нею. Якби вона вчора стояла там же, хтось із них напевно б наткнувся на неї та звалився, влетів би носом у холодильник. Провівши поглядом лінію від дверей до холодильника, Нік раптом різко відчув голод. Захотілось їсти. Підійшов до холодильника, відчинив і застиг у заціпенінні – на нижній полиці лежала брудна вчорашня лисиця, загибла під їхніми колесами. Мабуть, Сахно, незважаючи на те, що сам вів машину, виявився витривалішим за Ніка. Мало того, що доїхав до будинку, так ще й лисицю забрати з машини не забув!

Нік іще раз кинув погляд на Сахна, що похропував. Знову згадав про валізу. Потім про голод.

У голові шуміло, немов після пиятики.

Витягнув із холодильника йогурт, зірвав фольгу, взяв ложку і, не відходячи від відчиненого холодильника, з’їв.

Поставив чайник на газ. Повернувся до валізи. Звідки вона тут?

Руки потяглися до старомодних замків обабіч шкіряної ручки валізи. Але не дотягнувшись, завмерли. Щось зупинило Ніка, можливо, сам його загальмований стан. Повільно він одійшов на половину Сахна, зупинився біля нього, дивлячись на валізу.

– Сергію, – неголосно погукав він.

Сахно повернувся на інший бік і знову захріп.

– Гей! – Нік крикнув, дивлячись на напарника. – Вставай!

– Чого ти? – почувся невдоволений голос Сахна.

– Ти вночі валізу біля дверей бачив?

– Яку валізу? – Сергій зітхнув, не розплющуючи очей, ніби збирався й далі спати.

– Шкіряна… Може, ти її сам приніс?

Сахно підвівся на лікті, витріщився на Ніка затьмареним поглядом.

– Що ти верзеш? Яка валіза?

– Ота! – Нік спрямував погляд Сахна у бік вхідних дверей.

Після хвилинної паузи Сергій ліниво підвівся. Підійшов босоніж до валізи, оглянув її.

– Ні… – мовив він подивовано і невпевнено. – Не було її тут учора… Я б собі пику розбив, якби вона тут уночі стояла… Ти дивився, що там?

– Ні…

– Може, це нам бомбу принесли? Щоб більше рибу в Трір не возили! – Сахно опустився навпочіпки. – А грець із нею! Гей, Ніку, відійди за ріг!

Руки Сергія лягли на замки. По черзі пролунали два клацання. Язички замків злетіли догори. Сергій озирнувся й побачив Ніка на тому ж місці.

– Бачиш, поки що все нормально! – сказав Сахно, повільно й акуратно опускаючи валізу в лежаче положення. – Давненько я міни не чіпав, якось нудно. Навіть руки не тремтять!

Нік дивився, як Сергій обережно піднімає кришку валізи, потім заглядає в неї.

– Ну що там? – нетерпляче запитав Нік, відчуваючи, що вже зовсім оговтався.

Сахно обернувся до напарника. На його обличчі грала дурнувата усмішка.

– Відрядні прислали!..

Нік підійшов, коли Сергій уже витягав із валізи розібрану гвинтівку. Спочатку ствол і приклад, потім громіздкий оптичний приціл і глушник.

– А гроші де? – здивовано запитав Сахно, нишпорячи руками в уже порожній валізі. – Вони знахабніли!.. О! щось іще!

Він узяв у руки картонну коробочку, відкрив.

– Патрони… Та-а-ак…

Сахно подивився на Ніка і знизав плечима.

– Ти, напевно, знаєш, що з цим робити? – запитав він.

Нік задумливо кивнув.

– Подзвонять, – з упевненістю сказав він.

– Ну і хрін з ним! – Сахно скривив губи. – Нехай дзвонять! – Він недбало склав усе назад у валізу, закрив її й поставив під стіну ліворуч од вхідних дверей. – А я їсти хочу!

Він відчинив холодильник, на мить втупився у брудну мертву лисицю. Швидко витягнув її й кинув у раковину умивальника. Відкрутив кран холодної води. Струмінь ударив у мертвого звіра, і брудна вода потекла вниз, а руда шерсть потемніла.

Сахно відкрив пляшку пива, одним ковтком переполовинив її й знову заглянув у холодильник.

– Кепсько ти мене годуєш! – покосував Сергій на Ніка. – Я тобі дичину добув, а ти… Закурити, чи що?… А де моя черепашка?

Сергій огледівся на всі боки.

– А, он ти де! – Побачивши її під пласким радіатором на половині Ніка, він погрозив їй пальцем. – Ти чого там сидиш? Хіба не я тебе від голоду врятував?!

Нік помітив над чайником струмінь пари. Вимкнув газ. Заварив міцного чаю.

– Якщо хочеш, можу в магазин сходити, – запропонував він Сергію, який чи то справді був невдоволений, чи то химерував, як він завше умів.

– Сходи-сходи! – покивав Сахно. – Треба і тобі працювати, а то як усю ніч за кермом сидіти – так я!

Нік мовчки одягнувся в джинсовий костюм і вийшов.

Коли через півгодини повернувся, у квартирі смерділо паленою шерстю, й усі вікна були відчинені.

Сахно шматував кухонним ножем тушку лисиці.

– Чим це смердить? – запитав Нік.

– Та це я лисицю обсмалив, аби шкуру не знімати! Через годинку пожеремо ще так! Ти пива купив?

Нік поставив на стіл громіздкий паперовий пакет. Витягнув звідти п’ять пляшок пива, ковбасу, хліб, йогурти.

– Ну от, розщедрилася душа військового перекладача! – усміхнувся Сахно. – Давай сковорідку став на газ!

За годину вони всілися за столом із пивом і смаженою лисятиною, яку Сахно примудрився пересолити.

– Жорсткувата тварюка, – поскаржився на лисицю Сахно, розжовуючи шматок м’яса. – Пивом її потрібно!

Пиво пилося швидше, ніж їлася лисятина.

– Ну її к бісу! – Сахно спересердя відсунув од себе тарілку. Потім заспокоївся, знову поставив на вогонь сковорідку, скинув туди м’ясо, підлив води з чайника і закрив кришкою. – Нехай іще потушкується!

Задзвонив телефон.

– Тебе, напевно, – кивнув у бік телефону Сахно.

Нік підійшов.

– Ніколас Ценн? – запитав знайомий голос.

– Так.

– Посилочку отримали?

– Так.

– Ну так слухайте. Поїдете сьогодні туди ж. Як стемніє, нехай ваш приятель із дерева по собачках за огорожею постріляє. По дорозі назад зупинитеся в Трірі й зателефонуєте 546-33. Там завжди є автовідповідач. Скажете: «Є декілька запитань» і опустите трубку. Зрозуміло? Номер 546-33.

– У нас гроші закінчуються, – мовив у трубку Нік.

– Вони в усіх закінчуються. Не турбуйтеся. Повернетеся, заберете з поштової скриньки.

Нік опустив трубку.

– Ну що, гроші будуть? – запитав Сахно. – Треба було йому сказати, що черепаху годувати нічим! Вони тварин більше люблять ніж людей.

– Хто вони? – заклопотано перепитав Нік, все ще думаючи про розмову, яка щойно відбулася.

– Усі вони… – невизначено махнув рукою Сергій. – Так будуть гроші?

– Авжеж. До нашого повернення, з доставкою додому.

– Дбайливі… – мовив повагом Сахно.

За годину, заправившись на виїзді з Ойскірхена, вони вже їхали знайомою дорогою в бік Тріра. У плоскому багажнику, влаштованому під підставкою для труни, лежала чорна валізка з розібраною рушницею.

При наближенні до чергового перехрестя перед виїздом на автобан побачили і почули «швидку допомогу», що мчала до цього ж перехрестя з лівого боку.

Сахно пригальмував, пропускаючи «швидку», але її водій теж зупинився й наполегливо помахав рукою, пропонуючи похоронному лімузину проїхати першим. При цьому сирену він не вимикав.

Сахно матюкнувся і проскочив перехрестя, після чого і «швидка» рвонула з місця.

– Забобонні вони, чи що? – запитав Сергій, хитнувши головою.

У Трір похоронний лімузин в’їхав уже ввечері. Після звивистого шосе, що бігло останні п’ятдесят-шістдесят кілометрів між пагорбів, уїхавши в місто, Сахно розслабився. Прямі вулиці, залиті світлом ліхтарів і вітрин, зняли напруження.

– Слухай, у тебе на «МакДоналдс» вистачить? – запитав він Ніка.

Нік глянув на годинник – десята вечора.

Думка про те, що можна трохи почекати, йому сподобалася. Для стрільби, навіть і з глушником, було ще ніби ранувато.

– Так, вистачить, – кивнув він. – Ти пам’ятаєш, де тут «МакДоналдс»?

Сахно звернув на сусідню вулицю, і обоє побачили величезну літеру «М», що світилася жовтим.

Залишивши машину на маленькій стоянці «для клієнтів», вони зайшли в акваріум «міжнародної їдальні». Взяли по «біґмаку» з картоплею і по скляночці кави.

Нік по дорозі до столика підчепив у підвішеній до стіни газетниці товсту газетку – захотілося поглянути, що там у світі відбувається, поки він застряг у Німеччині.

Всілися за той же столик, що й минулого разу. Перед вітринним вікном.

Відкусивши «біґмак», Нік розгорнув газету. Пробіг поглядом по заголовках статей і заміток. Нічого цікавого. Перегорнув сторінку, і раптом – «Російський слід у Моншау». Прочитав невелику замітку, і стало трохи ніяково.

«У справі про вбивство власника російського ресторану «Маша» пана Погодинського з’явилися нові деталі. За кілька днів до його смерті в Моншау двічі приїжджав «ягуар» малинового кольору, хазяїн якого – лисий чоловік років п’ятдесяти – довго про щось розмовляв з паном Погодинським по-російськи, заважаючи йому обслуговувати клієнтів. Після того, як чоловік пішов, Погодинському стало зле, і літній парі, яка в цей час вечеряла в ресторані, довелося викликати «швидку». Після виявлення трупа стало відомо, що з будинку Погодинського зник маленький сейф, розміром 30 на 40 сантиметрів, що розташований був у стінній ніші за дзеркалом. Нагадаємо, що спочатку поліція вважала те, що сталося, самогубством, але медична експертиза показала, що Погодинський помер од тяжких тілесних ушкоджень у ділянці печінки та нирок. Поліція також вважає, що вже після загибелі Погодинського в його будинку побували злодії, що вкрали банківські картки та чекові книжки Погодинського. Проте спроб використання карток і чеків зафіксовано не було».

– Ти що там знайшов? – відвернув Ніка голос Сергія.

– Та так, нічого особливого… – мовив спроквола Нік, опускаючи газету.

– Тоді давай доїдай!

Нік дожував «біґмак». Добре хоч, що відерну каву було прикрито пластиковою кришечкою, отож вона була ще теплою.

Ідучи, Нік прихопив із собою газету й тільки в машині згадав, що взяв її в газетниці «МакДоналдса». Але повертати не захотів.

Поки виїжджали на Люксембурзьке шосе, Нік роздумував про прочитану замітку. Звичайно, те, що шукали не їх, а чоловіка на малиновому «ягуарові», трохи заспокоювало. Але і про них усе-таки щось знали, щоправда, назвали їх просто «злодіями».

Малиновий «ягуар» раптом сам собою виник у пам’яті, немов перед очима Ніка. Так, тільки вчора вони бачили малиновий «ягуар», що в’їжджав у садибу, за огорожу якої він, Нік, кинув чотири кіло мороженої риби.

Нікові стало ясно абсолютно, що все це – «кадри» з одного фільму: і вони удвох з Сахном, і лисий у малиновому «ягуарові», і людина, що спрямовувала їх по телефону то в Моншау, то сюди, під Трір. Він або вони, мабуть, і займаються цими пошуками. Пошуками грошей… А вони з Сахном наче перевіряють версії або, простіше кажучи, роблять чорну роботу. «Чи розповісти про замітку Сергію? Напевно, треба буде, але пізніше, – думав Нік. – Згодом, коли вони повернуться в Ойскірхен. Може, і про піґулки йому розповісти? Ні, це небезпечно».

Нік важко зітхнув.

– Ти чого? – не відволікаючись од дороги, запитав Сахно.

– Та так, живіт болить, – збрехав Нік і тут же відчув, як у животі справді закололо.

Згадав, як у дитинстві бабуся говорила: «Не придумуй собі хвороби, а то так захворієш, що й лікар не допоможе!» А до чого це вона говорила? А-а, так, згадав. Це він не хотів картоплю на городі підгортати і сказав, що голова болить. Здається, тоді вона дійсно заболіла.

Сахно звернув ліворуч, минув перше село і далі поїхав повільніше. Зупинився на знайомій розвилці. Потім проїхав іще метрів п’ять уперед, у ліс, і зупинився серед молоденьких сосен.

Вийшли з машини. Сахно дістав валізу, і вони мовчки пішли по вузькій асфальтовій доріжці.

– Підемо вздовж огорожі, – запропонував Нік, коли вони вийшли до воріт. – Треба зручніше дерево пошукати.

Сахно на мить зупинився і прислухався. Навколо садиби було тихо.

– А ти впевнений, що там є собаки? – запитав Сергій.

– Мають бути.

Вони пройшли метрів двісті й зупинилися, побачивши міцний старий дуб, що ріс метрів за п’ять від цегляної огорожі. Нижні міцні гілки дерева здалися Нікові зручними сходами. Сахно опустив валізу на землю. Прислухався ще раз. Потім дістав гвинтівку і вміло, за якусь хвилину склав її. Навіть у темряві, до якої, щоправда, вже звикли їхні очі, гвинтівка з потужним оптичним прицілом і довгим глушником здалася Нікові зловісною зброєю. Але Сахно тримав її в руках легко, немов приміряючи до себе, до свого плеча. Він спрямував її на дуб і натиснув щось на оптиці. На корі дуба засвітився червоний прицільний вогник.

– Хороша штучка, – прошепотів Сахно. – На, потримай.

Нік не чекав, що гвинтівка виявиться такою важкою. Сергій піднявся на три гілки вгору і простягнув руку. Отримавши гвинтівку, подерся далі.

Нік подивився вгору, розгледів там Сергія, що примостився на товстій гілці метрів за п’ять від землі.

– Ну що? – пошепки запитав Нік.

– Поки що нічого.

Потяглося очікування. Тиша, в якій стали раптом прокльовуватися нічні лісові звуки, якийсь шерех, далекий крик нічного птаха.

– Щось є! – долинув згори шепіт Сергія.

Нік спостерігав, як Сахно приклався до гвинтівки, втиснув її в себе, зрісся з нею, не відриваючи ока від оптичного прицілу. Почулося клацання пострілу.

– Ну що там? – нетерпляче запитав Нік.

– Мимо.

Пройшло ще півгодини, і знову Сахно ворухнувся, ожив, мабуть, щось побачивши.

Нік уже не запитував його. Він просто чекав. Знову прозвучав тихий приглушений постріл.

– Готово! – шепнув згори Сахно.

– Собака?

– Авжеж! Якби потрібно було по людях – уже трьох можна було б укласти… О, ще один! Чотири вистачить? – запитав хвилин через п’ятнадцять Сахно.

– Вистачить.

– Тоді я поліз!

Спустившись донизу, Сергій швидко розібрав рушницю, і вони заспішили з Ніком до машини.

Із-за огорожі садиби долинули якісь звуки. Було чутно, як гримнули двері, й хтось щось крикнув.

Ці невиразні вигуки змусили Ніка і Сергія прискорити крок. Побачивши машину, вони вже не йшли, а бігли до неї. Рвонули з місця і помчали по вузькому шосе, немов за ними гналися.

Вже під’їжджаючи до Тріра, зменшили швидкість.

– Зупини біля телефонної будки! – попросив Нік.

Нік кинув двадцять пфенігів у апарат, набрав номер, що вкарбувався в пам’ять, – 546-33. На іншому кінці лінії спрацював автовідповідач, чистою німецькою мовою попросивши залишити повідомлення після довгого гудка.

– Є декілька запитань, – завчено мовив Нік і опустив трубку.

Тепер можна було їхати далі. Годинник показував пів на другу. Вулиці міста були абсолютно порожні.

46

З ресторану «Плаца» Віктор повертався в кепському настрої. Не лише тому, що торговий радник із українського посольства кілька разів підкреслив йому, що він за столом зайвий. Швед і німець теж на нього уваги не звертали і немов не помічали його. Випивши грамів сто горілки і з’ївши салат із зелені та крабового м’яса, Віктор підвівся і, мовчки кивнувши сусідам по столу, що байдуже подивилися на нього, пішов.

За його підрахунками, до готелю від ресторану було не більше кілометра, та й дорога – простіше не придумаєш. Увесь час прямо, потім за старовинною церквою праворуч.

Ішов він повільно, вже трохи жалкуючи, що відкланявся, не дочекавшись замовленої відбивної по-аргентинськи. І чим більше він думав про цю нез’їдену відбивну, тим сильніше відчував голод.

Широкий тротуар, незважаючи на пізню годину, був заповнений перехожими. В основному, гуляла молодь. Кілька разів Віктор пройшов повз широко відчинені двері, звідки долинала збадьорлива й ритмічна дискотечна музика. Лондонська молодь тусувалася, перетікала з одного клубу в інший.

«Може, і мені рвонути?» – подумав, жадібно дивлячись укотре на відчинені «музичні» двері, Віктор.

Але ноги йшли прямо. У шлунку гуляв вітер. Думки відлічували фунти, на які Віктор поміняв триста доларів. Фунтів виявилося набагато менше, аніж доларів, і це засмучувало. Тим більше, що Віка якось поскаржилася на дорожнечу в Англії, сказавши, що те, що в Америці долар коштує, в Англії вже на фунт тягне.

Коротше, коли залишились усі ці дискоклуби позаду, Віктор із полегшенням зітхнув. Але голод від цього не пропав. Голод зупинив його біля дешевого на вигляд кафе, в якому сиділи кілька негрів і якийсь араб їв широкий плаский бутерброд просто біля стійки.

Віктор безбоязно штовхнув скляні двері. На нього ніхто не обернувся, ніхто не подивився. Це йому сподобалося.

Чоловік за стійкою, смаглявий і вусатий, у запраній білій кухарській куртці, щось ввічливо запитав по-англійськи.

Віктор кивнув замість відповіді, потім опустив погляд на праву частину стійки, де під склом лежали зразки нескладної їжі, пропонованої в цьому закладі.

Біля кожного зразка стояла ціна. Віктор вибрав довгий запечений багет, із якого виглядали краї шинки. Ткнув у нього пальцем.

Виклавши за багет три фунти, він уже простягнув руку, але смаглявий працівник англійського громадського харчування засунув спочатку багет у мікрохвильову піч.

Нарешті, отримавши його в руки, тепленький і апетитно запашний, Віктор вгризався в багет і, жуючи, відійшов до столика. Сів.

У кафе зайшли двоє смаглявих хлопців. Привіталися з барменом. Але не по-англійськи.

Він поставив у магнітофон касету, і в кафе зазвучала приємна і дивна напівсхідна музика. Наївшись, Віктор відчув себе веселіше. Йдучи далі по вулиці, побачив паб – англійську пивницю. Що і як тут робити, він уже знав – після розмови з Рефатом вони з Войтеком сходили в один паб поряд із готелем, випили там темного ірландського пива. Як воно називалося? Здається, «Мерфіс».

Віктор зайшов у паб, узяв келих «Мерфіса», сів на дубову лавку. Оглядівся. Звичайні люди сиділи зі своїми келихами, втупившись у великий плаский телевізійний екран, який звисав зі стелі. На екрані йшов футбольний матч. Коментатор майже гарчав од люті.

«Якби ще щось зрозуміло було!» – подумав Віктор, але вже без відчуття комплексу неповноцінності.

Допив пиво, знову вийшов на вулицю і продовжив шлях у бік готелю.

У номері роздягся. Ввімкнув телевізор, наклацав музичний канал і залишив його співати й показувати танцюючих дівчат. А сам дістав із піджака конверт із фотографіями від Войтека. Вдивився в обличчя. Якщо Рефат не помилявся, то допомога його була величезна. Фотографії без прізвищ значно більше означають, аніж прізвища без обличчя.

Надивившись на фотознімки, Віктор відчинив холодильник-бар. Подивився жадібним поглядом на вибір маленьких пляшок, облизнувся і знову зачинив. Войтек йому вже сказав, що за ціною кожна така мікропляшка коштує дорожче, ніж літрова в магазині.

«Гаразд, – подумав Віктор. – Завтра що-небудь у магазині купимо і, може, з Войтеком розіп’ємо. Хороший хлопець! Видно, що років на десять, якщо не більше, старший, а почуваєшся з ним легко, як на рівних!»

Годинник показував одинадцяту. Віктор заліз під легку ковдру, стискуючи в руці телевізійний пульт. Під голову підклав другу подушку і втупився в черговий кліп. Настрій був хороший. Його повільно хилило до сну. Ось-ось наблизиться легкий сон, і тоді – клац пультом – і погасне екран. І вставати не потрібно.

Щоправда, ці комфортні розрахунки Віктора не здійснилися. Заснув він під неголосну музику телевізора, який усе ще працював. А прокинувся дуже скоро від обережного стуку в двері.

– Відчинено! – сонно сказав він і тільки після цього зрозумів, що справді залишив двері відчиненими. Ключ лежав на столі біля карафи.

У дверний отвір прослизнула перекладачка Віка в строгій чорній спідниці по коліна та смарагдового кольору блузці. На щоках провинний рум’янець, очі мокрі. Швидко зачинила за собою двері, скинула туфлі.

– Вибач, – сказала неголосно. – Ледве-ледве від цього шведа відбилася! Потягнув мене спочатку в бар, а потім до себе хотів затягнути. Можна, я тут побуду?

Віктор кивнув. До нього поступово доходила абсурдність ситуації – потрібно б устати, але він уже роздягся, а одяг кинув за ліжко до балконних дверей.

Просити ж Віку відвернутися було якось незручно, по-хлоп’ячому.

– Ванна там? – запитала вона раптом, показавши поглядом у бік короткого коридорчика.

Як тільки вона зайшла у ванну кімнату, Віктор схопився, з армійською швидкістю одягнувся і навіть поправив ковдру на широкому подвійному ліжку. Сів у крісло і став чекати. Йому раптом здалося, що в ресторані Віка була одягнена по-іншому, якось веселіше. Але, може, це тільки здалось, адже насправді він не пам’ятав, у що вона була одягнена, він просто не звернув на це уваги.

– Ну от, – мовила Віка, входячи в кімнату.

Віктор підвівся. Побачив, що блузку Віка випустила, й одразу її вбрання набуло зовсім не ділового і не строгого вигляду.

– У тебе є що-небудь випити? – запитала, підійшовши до столу, Віка.

Поправила своє волосся.

– Тільки там, – Віктор кивнув на бар.

– Можна я що-небудь візьму?

Віктор кивнув.

Вона опустилася навпочіпки, відчинила дверці бару-холодильничка, заглянула всередину. Взяла пляшку «Кампарі» та пляшку апельсинового соку. Підвелася, злила те й інше в одну скляночку. Потім обернулася.

– А ти що будеш?

Віктор щонайменше не чекав такого запитання. Він знизав плечима.

– Може, коньяку?

– Добре, – погодився він.

Отримавши в руки скляночку з коньяком, Віктор підніс його до рота і затримав біля губ, подивившись на Віку.

Вона підійшла, простягла свою скляночку назустріч. Поцокалися.

– Ти вибач, – Віка збентежено всміхнулася. – Робота примушує іноді робити те, що зовсім не хочеться. Але ж інакше сиділа б у Києві…

«А чим у Києві погано?» – подумав було Віктор, але промовчав.

І правильно зробив, бо Віка викладала далі свою непотривожену думку.

– …і світу б не побачила, і невідомо ще де б працювала! Може, якою-небудь секретаркою. А так усе-таки в Лондоні…

Віктор кивнув. Цей кивок, немов схвалення вибору, надихнув її на щиру усмішку. Вона ще раз простягла свою склянку, і вони знову поцокались, але цього разу обоє вже пригубили.

– Думаєш, мені там у ресторані цікаво було? – запитала вона, відкинувши назад за вухо локон, що сповз на лоб. – Ні-і, мені вже ці ігри набридли, але потрібно… Якби взяти і змінити усе в житті, але так, щоб тут залишитися… чи в Париж поїхати…

У її голосі зазвучали мрійливі романтичні нотки. Віктор відчував, що йому хочеться просто мовчати і слухати, щоб Віці було затишно і добре. Тільки одна думка промайнула в голові, вколовши свідомість: а як він проводжатиме її невідь-куди по нічному Лондону?

Але і цю думку він якось пропустив мимо. Коньяк був непоганий, але все-таки гірший за вірменський.

– Зроби голосніше, – попросила раптом Віка, глянувши на екран телевізора. – Це «Тейкзет», вони вже розпалися.

Віктор виконав її бажання і тут же спіймав на собі вдячний погляд дівчини.

– А з тобою легко, – сказала вона і стенула плечима. Вони сиділи і дивилися-слухали кліпи. Потім він іще раз дозволив їй вибрати що-небудь у барі. І сам теж отримав. Цього разу – ром, але оскільки склянку він не сполоснув, то ром був із запахом коньяку. Нічого особливого і смачного, але за язик щипав.

У якийсь момент Віка знову пішла до ванної, її не було хвилин п’ятнадцять. Віктор чув крізь музику дзюрчання душу.

Вона вийшла, загорнута у великий махровий рушник.

– Уже пізно, я не хочу, щоб ти їхав мене проводжати.

І вона пірнула під легку ковдру, відштовхнула подушки вбік.

Віктор розгубився.

– Вимкни телевізор, уже пізно! – прошепотіла Віка. У темряві Віктор роздягся і теж обережно забрався під ковдру. Тут же наткнувся на її теплі руки.

– Ти не бійся, я теж заміжня!.. Не бійся!..

Його руки швидко звикли до її пружної шкіри. Її гострі нігті наче спеціально дряпали його спину, плечі, але йому не було боляче. Він просто відчував це, сам щосили притискаючись до Віки. Напруження, що виникло в нім через її тепло та близькість, шукало розв’язки. «Маячня якась!» – шепнула йому думка. Він крутнув головою, проганяючи її. Плоть долала спротив і перемогла. Він піддався Віці, наче сам був жінкою. А вона шарпала його жорстко, з якимось внутрішнім болем. Подряпини на спині вже починали зудіти, але він не звертав на них уваги. Час від часу вслід за ковзанням її руки по його спині залишалася холодна доріжка металу. Немов опік холодом.

«Це її обручка», – зрозумів він.

47

Ранок для Ніка цього разу настав о пів на першу. Знову на вулиці панувало осіннє сонце, і його жовті промені, що падали на підлогу кімнати, здавалися густішими та насиченішими за літні.

Сахно похропував на своїй половині, а біля дверей стояла, як і минулого ранку, коричнева шкіряна валіза. Тільки тепер її присутність не викликала у Ніка ніяких запитань. Він тільки здивувався, як швидко деякі речі знаходять хазяїв і стають частиною інтер’єру.

Одягнувся. Озирнувся на Сергія – той усе ще щасливо похропував уві сні, уткнувшись носом у подушку.

Згадався минулий вечір і ніч, тиха стрільба по невидимих Нікові собаках і телефонний дзвінок без відповіді. Тут же пам’ять нагадала і про гроші, які обіцяли залишити в поштовій скриньці. Адже, прокинувшись, Сахно напевно щонайперше про них запитає.

Нік спустився вниз, знайшов свою поштову скриньку і справді витягнув звідти конверт.

Повернувшись у квартиру, перевірив вміст – тисяча марок. Не надто багато, але й немало. Сума видалася якоюсь оптимальною, як допомога з безробіття або зарплата.

Узявши сто марок, Нік залишив конверт на столі, а сам вирушив у магазинчик на сусідню вулицю.

Коли повернувся з паперовим пакетом, у якому лежали дві пляшки червоного вина, пляшка «Смирновської» та пиво, Сахно вже робив зарядку, стоячи лицем до вікна на своїй половині кімнати.

– Ну як? – запитав він, обернувшись.

– Усе гаразд. Гроші в конверті. Вино та горілку купив, тож можемо сьогодні й випити!

– Ага, – посміхнувся Сахно. – Відсвяткувати початок мисливського сезону!.. Вип’ємо, обов’язково вип’ємо. Ти, до речі, молока черепасі купив?

Нік розгублено всміхнувся. От про що, а про молоко для черепахи він і не згадав. Він узагалі сьогодні ще не згадував, що живуть вони тут не вдвох, а втрьох із черепахою.

– Ось так ти тварин любиш! – напівжартома мовив Сахно.

– Гаразд, зараз сходжу, – пообіцяв без особливого ентузіазму Нік.

– Сходи-сходи, а я поки що лисицю розігрію! – пообіцяв Сахно.

Нік уже виходив, коли Сергій гукнув його.

– Ти яке вино купив? – запитав він.

– Червоне.

– А скільки?

– Дві пляшки.

– Візьми ще одну й купи буханець хліба, такий круглий, знаєш?

Нік зрозумів, що має на увазі Сергій.

– «Міну» заряджати хочеш? – запитав він.

– Ага, – Сахно кивнув. – Друзів пом’янемо…

Нік знизав плечима і вийшов.

Ідучи безлюдною вуличкою під теплим німецьким сонцем, Нік раптом відчув тремтіння на шкірі. На сьогоднішню реальність раптом нашарувалось якесь минуле відчуття, інша прогулянка іншою вулицею під іншим, але теж теплим сонцем. Де це було? Куди він тоді ішов? Згадалося повітря, його свіжість, його вологість. Поблизу була річка. Саратов! Він ішов до них, до Тані й Володьки, які чекали його на дачі саратовської рідні, де вони разом відпочивали. Господи, коли це було?

Згадалася буржуйка, що стояла в кутку великої кімнати. Буржуйка, яку вони ніколи не топили. Її зробив дід Тані, слюсар якогось саратовського заводу, на випадок, якщо доведеться на дачі зимувати. Зараз, напевно, ще тепло й там. Але що буде далі? Скільки їм там жити й чекати? Адже він просив Івана Львовича відправити їм телеграму, що він затримується максимум до кінця літа. А тепер уже осінь, тепла німецька осінь. Що тепер? Може, послати їм звідси листа? Нічого не пояснювати, а просто вибачитись і попросити ще потерпіти.

Сергій критично розглядав круглий, але невеликий буханець, куплений Ніком. Принюхувався до нього, наче він міг бути отруєний.

– Із кмином, чи що? – запитав він.

– Там інших не було, тільки нарізані в пластику!

– На що вони хліб перетворили! – Сахно похитав головою. – Гаразд, діставай ножі та виделки!

Поки Нік виставляв на стіл тарілки та виделки-ножі, Сергій налив у блюдце молока. І покликав: «Ніна! Ніна!»

Нік здивовано обернувся.

– Ти що, їй уже ім’я дав? – запитав він.

– Так, – кивнув Сахно.

– А ти впевнений, що вона – дівчина?

– Це її проблеми! Черепаха – завжди жіночого роду.

– Авжеж, – із посмішечкою погодився Нік.

Черепаха занурила маленьку мордочку в блюдце з молоком, і задоволений Сергій підійшов до столу. Відкоркував горілку й налив по чарці. Потім заглянув у холодильник і витягнув звідти шматок ковбаси.

– Ну що, за собак! – Він підняв свою чарку. – Пом’янемо!

Поцокались і випили одним ковтком.

– На поминках не цокаються, – сказав Нік.

– Та які ж це поминки, – Сахно пильно оглянув стіл. – Це так, святковий обід. Треба ж розслабитися!

Він узяв у руки маленький гострий ніж із чорною пластмасовою ручкою. Поклав буханець на таріль, і в його обличчі Нік раптом побачив недоброзичливу зосередженість. Сергій дивився на буханець хліба, як на ворога, якого готувався вбити. Повільно заніс ніж над хлібом, прокреслив поглядом вузьке коло по центру буханця та чітким рухом конвеєрного робота вирізав кружечок скоринки. Підчепив його лезом ножа, підхопив пальцями й озирнувся на пляшку горілки.

– Налий!

Нік розлив по чарках.

– Будьмо, – Сахно підняв свою чарку. – За світле майбутнє!..

Випивши, він закусив кружечком хлібної скоринки і повернув свій погляд на буханець.

– Відкорковуй вино!

Нік передав Сергію першу пляшку та став стежити за вже знайомим ритуалом, під час якого Сахно, здавалося, ставав абсолютно іншою людиною, ще менш зрозумілою і передбачуваною, ніж зазвичай.

Буханець прийняв у себе тільки півтори пляшки. Червоне вино зупинилось і заблищало маленьким круглим озерцем на місці вирізаної скоринки.

На обличчі Сергія прочитувалось явне роздратування.

Він дивився на вино, що залишилося в другій пляшці, й похитував головою. Потім обернувся до Ніка:

– Налий горілки і лисицю розклади!

Нік слухняно виконав вказівки. Йому не хотілося зараз суперечити Сергію або ставити його на місце. Це було б не лише даремною, але, можливо, й небезпечною справою. Було видно: все, що накипіло в Сергія за останній час, поступово виходило на поверхню. Він мовби готувався звільнити свою психіку від злості й напруження. Тож нехай уже краще розряджається на буханці хліба, нехай називає черепаху Ніною, нехай навіть освідчується їй – аби все це повернуло його врешті-решт у спокійний і робочий стан. Тим більше, що робота вже почалась. І він справді покірливо взяв на себе функцію сокири. Адже саме так його влітку назвав Іван Львович, іще перед тим, як Нік із ним познайомився. Сокира багаторазового використання…

– Ну що, ризикнеш? – запитав він, знову вказуючи поглядом на буханець.

Нік кивнув. Узяв гострий ніж. Нахилився над буханцем, трохи пародіюючи рухи Сахна. Вставив вістря ножа в середину винного озерця. Повільно повів ножем до краю. Дійшовши до краю буханця, почекав. Потім провів другу наскрізну лінію ножем і, підклавши лезо плазом під відрізаний шмат, підняв його і тут же м’яко опустив на блюдце. Буханець тепер був схожий на початий торт. Вино трохи сочилося з м’якуша хліба, що оголився.

– Молодець! – задоволено мовив Сахно. – Недаремно живеш!

Він уміло відрізав і собі шмат просоченого вином хліба. Уклав його на блюдці, підніс до рота. Спочатку відпив вино, що просочилося, потім акуратно взяв шмат рукою і, підтримуючи блюдце поряд, відкусив хліб.

Час біг швидко і непомітно. Сонце перекотилося на іншу сторону будинку і поступово пішло далі, звільнивши місце сутінкам. Нік увімкнув світло. Сергій – магнітофон. Хліб було доїдено. Після горілки та «винного» хліба навіть м’ясо лисиці видалося смачним і не таким уже жорстким.

Відкоркували третю пляшку вина. Пили мовчки, під Шуфутинського.

– А знаєш, – несподівано заговорив Сахно, і голос його прозвучав напрочуд свіжо і чисто, як у підлітка. – Я коли гроші отримаю, поїду в Чехію, в гори… У мене там одна знайома є…

Замовк він так само несподівано, як заговорив. Підійшов до магнітофона, поставив касету з іншого боку.

Нік важко зітхнув, почувши запис ритму серця.

«Хоч би вже швидше сп’янів та заснув», – подумав Нік про Сергія.

Але Сахно був бадьорий. Він знову налив собі вина. Випив, потім закурив цигарку.

Нік учув знайомий солодкуватий запах.

– Хочеш? – запитав Сергій.

Спочатку Нік хотів відмовитись, але несподівано для самого себе простягнув руку і отримав від Сергія цигарочку. Теж закурив.

– Ти дим у легенях затримуй! – порадив Сахно.

Нік послухався поради. Через кілька хвилин куріння відчув помітну втрату ваги, надзвичайну легкість у тілі.

– Ну як? – запитав Сергій.

Нік кивнув.

На тлі легкості звідкись іздалеку, з внутрішнього далека наближався головний біль, а він почуттями, нервами-доповідачами стежив за ним, повністю сконцентрувавшись на собі та своїх внутрішніх відчуттях.

Раптом згадалася вчорашня газета із заміткою про смерть Погодинського, про яку він іще нічого Сергію не сказав. Думки вповільнили свій хід і потяглися в голові ліниво, немовби спеціально затримуючись і зависаючи.

«Сказати чи не сказати? – думав Нік, дивлячись на Сахна. – Ет, краще завтра… Він однаково не зрозуміє, а якщо зрозуміє, то не так…»

Спати лягли вони досить рано, але на вулиці вже було темно. Посуд залишився на столі. А Нік і Сергій просто розбрелися кожен до свого ліжка.

Сахно тут же захріп, але, слава богу, не голосно.

Нік приліг, заплющив очі, але головний біль відволікав його від сну. Він крутився, намагався ні про що не думати, щоб легше заснути. Нічого не виходило. Помучившись години дві, він відчув колючу сухість у роті. Підвівся, випив води з-під крана. У кімнаті стояв солодкуватий дим, дихати було нічим. Може, через це він і не міг заснути?

Нік відчинив навстіж обидва вікна і знову влігся. Вже засинаючи, відчув на щоках рух прохолодного повітря.

Прокинувся вранці з абсолютно свіжою головою. Тут же почув якийсь дивний неголосний звук. Озирнувся, не розуміючи, звідки цей звук долинав.

Сахно спав, накрившись із головою ковдрою.

Прокинувся він знервований і охриплий.

– Ти що, хочеш, щоб я туберкульоз підхопив? – розсерджено втупився він у Ніка, що стояв біля плити.

– Від свіжого повітря ще ніхто туберкульозом не захворював!

Сахно підвівся, зачинив обидва вікна. Кашлянув і знову втупився в Ніка. Немовби чекав пояснень.

Знову в тиші квартири прозвучав дивний звук, і Нік озирнувся. На очі потрапила черепаха, що сиділа на її улюбленому місці – під пласким радіатором.

– Ти навіть її застудив!

– Кого застудив?

– Ніну! Вона щойно чхала!

– З якого побиту черепаха чхатиме? – єхидно запитав Нік, і тут же звук повторився, і долинав він справді від черепахи.

Вони обоє підійшли до неї, сіли навпочіпки. Вона витягнула шию, подивилася на двох людей якимсь тупим скривдженим поглядом і справді чхнула.

Сахно хитнув головою, подивився на Ніка нищівно. Звівся на ноги і виглянув у вікно.

– Добре хоч, що сонце світить. Я піду, пущу її погрітися на сонечку, – сказав Сергій.

Одягнувшись, він підхопив черепаху і вийшов, гримнувши дверима.

Нік важко зітхнув. Повільно перемив посуд, витер стіл.

Знову згадав про вчорашню газету.

Задзвонив телефон.

– Ну як? – запитав знайомий голос.

– Усе гаразд, – доповів Нік. – Чотири собаки.

– Потім дзвонили?

– Так.

– Чудово, завтра передзвоню.

Опустивши трубку на місце, Нік раптом подумав, а що станеться, коли ця газета потрапить на очі цим невидимим режисерам їхніх дій? Що вони зроблять?

Відповіді не було.

У квартиру ввірвався Сахно з переляканим обличчям.

– Вона втекла, ходімо! – квапливо заторохтів він.

– Хто втік?

– Черепаха!

Нік спочатку подумав, що Сахно розігрує його.

– Та я задрімав на хвилинку на лавці, розплющив очі – а її немає!

Вибігли на вулицю.

– Ось тут вона була, – Сахно показав на акуратний газон перед будинком.

– Тут же і тікати нікуди! – здивувався Нік. Вони обійшли кілька разів навколо будинку. Проходячи повз похоронний лімузин на стоянці, Нік помітив на своєму сидінні вчорашню газету.

Пройшли, нахилившись, над кількома декоративними кущиками, посадженими навколо вуличних ліхтарів.

– Що ви там робите? – запитала по-німецьки старенька з вікна першого поверху.

Нік пояснив їй, що вони загубили черепаху. Старенька заметушилася, зачинила вікно і через хвилину вийшла на вулицю. Приєдналася до пошуків, не помітивши на собі знервованих поглядів Сергія.

Вона ж її і знайшла там, де та заховалася, – за сміттєвою урною поряд із лавою, на якій Сахно задрімав.

Задоволений Сергій одразу побіг із черепахою нагору. Нік подякував старенькій і теж пішов додому.

– Заходьте на чайок! – на прощання сказала тоненьким голоском старенька. – Син рідко приїжджає – він у мене поліцейський…

48

Останній робочий день конференції було присвячено банкам, через які проводилися «чорні» гроші.

Віка старанно перекладала. Після тієї ночі поводилася вона так само офіційно, як і раніше. Мовби нічого між ними не сталося. Віктор уже почав був сумніватись: а чи було щось? А чи не приснилось усе йому?

Під час кавової перерви вона несподівано заусміхалась і подивилась у вічі Віктору привітніше, але лише для того, щоб висловити нове прохання.

– Ви не могли б для нас познайомитися з вашим російським колегою? Його звуть Рефат Сибіров. Оно він стоїть! – і вона показала поглядом на Рефата, що спілкувався з двома іншими учасниками конференції.

Віктор подивився на дівчину запитливо.

– Вам же для цього іноземна мова не потрібна! – додала вона, не прибираючи усмішку з лиця.

– А про що мені з ним говорити?

– Ну розкажіть, чим ви зараз займаєтеся, а він вам розповість, чим він зайнятий…

– Я не можу розповідати про свої справи, є таке поняття, як таємниця слідства. Та і він навряд чи щось розповість.

– А ви спробуйте! – наполягала Віка. – Навіть якщо просто познайомитеся, вже добре. Наступного разу зустрінетесь як друзі…

Досить здивований цим проханням, Віктор відійшов од перекладачки. Постояв із кухлем рідкої кави в руці, відсьорбнув. Потім неспішно наблизився до Рефата і його співрозмовників. Вони розмовляли по-англійськи.

Віктору спала на думку інша ідея, й він повернувся до Віки.

– Ви знаєте, вони там по-англійськи говорять. Може, ви мене відрекомендуєте і трохи поперекладаєте?

Віка кивнула, і вони підійшли вже вдвох. Помітивши їх, Рефат і його співрозмовники ввічливо замовкли.

Віка відрекомендувала їм Віктора Слуцького. Обмінялися рукостисканнями. Проте розмова після знайомства не зав’язалася. Та й перерва добігла кінця. Всі заспішили до конференц-зали.

Прощальний фуршет було призначено на сьому тридцять вечора. Віка втекла у своїх справах одразу після закінчення останньої «сешн». У готель Віктор повертався пішки разом із Войтеком. По дорозі вони зайшли в паб і взяли по келиху пива.

– Ну як, багато нового дізнався тут? – запитав Войтек.

– Ні, – признався Віктор. – Я майже нічого в цих банківських справах не розумію… У мене навіть рахунку в жодному банку немає…

– Я не про конференцію, – перебив його Войтек, чим викликав у Віктора задумливу паузу.

– А про що? – запитав нарешті Віктор.

– Ну я так зрозумів, що і ти, і ми з Рефатом займаємось однією справою…

Віктор зробив довгий ковток пива. Замислився. У принципі, все й так було зрозуміло, і фотографії він отримав од Войтека, і Рефат, ясна річ, займався тим же, чим і він, Віктор. Тільки от як можна було назвати те, чим вони всі разом займалися. «Справа Броницкого»? Але тепер уже було ясно, що вбивство генерала Броницького було тільки маленькою частиною чогось більшого. Чогось набагато серйознішого, ніж Віктор уявляв собі раніше. Хоча із самого початку важливість цієї справи була очевидною – і мобільник, що постійно дзвонив у кишені піджака, і службова «мазда». Але тепер, коли стало зрозуміло, що і польські служби цікавляться цією справою і навіть готові ділитися інформацією, Віктор трохи розгубився.

– Так, – мовив повагом Віктор, підвівши погляд на Войтека. – Добре б утрьох із Рефатом посидіти й поговорити.

– Це ми ще встигнемо, – кивнув Войтек. – Ти коли від’їжджаєш?

– Через три дні.

– А я через два. А Рефат завтра ввечері летить до Німеччини.

– Навіщо? – здивувався Віктор.

– Запитаєш у нього. Може, дасть відповідь. Завтра зберемось у нього в номері о першій, добре?

Віктор кивнув. На ці три дні, що залишились, у нього залишалася тільки одна, але досить важлива справа: поїздка до сина Броницького та розмова з ним. І хоч би як вони разом із Войтеком і Рефатом спільно над цією справою працювали, але до сина Броницького він поїде сам і їх повідомляти не буде. «Сам? – перепитав він себе. – Ні, доведеться попросити Віку поїхати зі мною, адже без перекладача я просто не доїду до цього коледжу».

У себе в номері Віктор перевдягнувся і приліг на ліжко. Задзвонив телефон.

– Зайди на хвилинку! – пролунав у трубці голос Рефата.

Віктор зайшов. Рефат зустрів його в білому махровому халаті з мокрим волоссям. Видно, тільки що вийшов з душу.

– Що це ти сьогодні вигадав? – запитав Рефат. – Навіщо було потрібно підходити до мене, та ще й з перекладачкою?

Віктор усміхнувся.

– На прохання перекладачки, – сказав він. – Ти їй, напевно, сподобався.

– А що, ти їй більше не подобаєшся? – всміхнувся Рефат, і тут же жартівлива усмішка зникла з лиця Віктора. – Ти що? Сам жартуєш, а іншим не даєш?

– Ні, серйозно. Вона попросила. Від імені посольства.

– Он як? Цікаво… – Рефат на хвилину замислився, опустив погляд на підлогу. Потім знову підвів очі на Віктора. – Це добре, тепер ми можемо спокійно поговорити на банкеті, та й вона ніби нічого… До речі, завтра підійди до мене о першій, замовимо обід у номер, посидимо втрьох із Войтеком, побалакаємо.

– Мені вже Войтек сказав.

– Так, він хлопець меткий, – кивнув Рефат.

На фуршет Віктор прийшов вчасно. Одразу побачив Віку, яка до вечора встигла одягнутись і зробити собі чарівну зачіску. Її світле волосся було зібране в акуратну корону, а біля правої скроні грайливо звисав самотній локон. Вона, відчувши на собі погляд, обернулась і кивнула Віктору. І відразу звернула погляд на чоловіка у клубному піджаку. У чоловікові Віктор упізнав Альфреда, німця, з яким він познайомився в перший же день конференції і не довечеряв у ресторані «Плаца». Ясно було, що Віка з ним «довечеряла» і тепер продовжувала, мабуть, корисне для неї та для посольства знайомство.

Перед Віктором зупинився офіціант із тацею, повною келихів із вином. Машинально Віктор узяв один, одпив і огледівся на всі боки. Побачив Войтека, що самотньо стояв перед столом, на якому височіли стоси паперів і проспектів.

Віктор підійшов до нього.

– Що тут пропонують? – запитав, показуючи поглядом на брошури.

– Багато корисної інформації. Ось ця книжечка особливо корисна. – Войтек узяв із столу тоненьку брошуру. – Список банків, помічених у підозрілих трансакціях…

– У чому?

– В операціях із «чорними» грошима.

Віктор узяв і собі таку брошуру.

– Якщо хочеш, я тобі потім додам туди декілька банків.

Віктор запитливо подивився на Войтека. А той тільки всміхнувся у відповідь, відпив вина.

– У списку поганих банків немає жодного англійського чи американського, зате багато російських, польських і українських, – пояснив нарешті Войтек. – Так що можу як мінімум два англійські банки додати.

У банкетній залі прозвучав удар дзвону, і шум розрізнених розмов стих. Усі обернулися до центру зали, де з радіомікрофоном у руці стояла висока шатенка у приталеному темно-синьому жакетику та довгій вузькій спідниці.

Дочекавшись цілковитої тиші, вона заговорила по-англійськи, і Віктор за звичкою озирнувся у пошуках своєї перекладачки. Але вона стояла в іншому кінці зали поряд із німцем.

– Вона дякує за те, що приїхали, – напівпошепки почав перекладати Войтек. – Сподівається, що ми дізналися тут багато корисного та познайомилися з колегами з різних країн. Сподівається, що отримана на конференції інформація допоможе активніше боротися з міжнародною злочинністю… Нагадує, що наступна конференція відбудеться в Мюнхені через півроку… і сподівається зустрітися там знову… А тепер запрошує до спілкування… Уміють вони коротко говорити, – додав від себе Войтек. – Ходімо попоїмо!

Узявши по декілька тарталеток і по шматочку піци, вони відійшли до вікна. Поставили тарілки на дерев’яну панель підвіконня.

– Смачного, – прозвучав за спиною Віктора голос Рефата.

Віктор обернувся.

– Щось твоя перекладачка більше до мене цікавості не виявляє, – сказав Рефат і з жалем знизав плечима.

– Ще виявить, – усміхнувся Віктор.

І він не помилився. Варто було Рефату підійти до столу, щоб набрати собі мініатюрної фуршетної їжі, як тут же до нього наблизилася Віка.

– Бачиш, як добре бути високим московським татарином! – єхидно мовив Войтек. – Не те що низеньким худим поляком…

До них Рефат цим вечором уже не повернувся, а коли Віктор спробував відшукати його поглядом, то ні його, ні Віки в залі не виявив.

Наступного ранку Віктор прогулявся під мжичкою по вже добре вивченій вулиці, на яку виходив фасадом «Кенсингтон Парк Хотель». Пройшовся до «МакДоналдса», і хоч голодним не був, але не зміг відмовити собі в задоволенні з’їсти хоч один гамбургер. Власне, йому навіть не гамбургера хотілося, а просто посидіти за скляною стіною й постежити за вулицею.

О першій годині він зайшов у шістсот другий номер до Рефата. Войтек був уже там. Обидва старанно вивчали меню готельного ресторану.

– Ну а ти що хочеш на обід? – запитав Віктора Рефат.

– А що у них є?

– Довго перераховувати. Замовимо тобі суп із крабів, овочевий салат і баранячу відбивну з м’ятним соусом.

– Гаразд, – погодився Віктор.

– А я візьму свинячу, мені жирного не можна, – сказав Войтек. Рефат замовив усе по телефону, потім налив собі соку.

Войтек дістав із пакета пляшку «Виборової».

– Слов’яни можуть прийняти трішки аперитиву, – сказав він, очікувально дивлячись на Віктора.

Віктор кивнув.

Поцокались утрьох. Віктор і Войтек – горілкою, Рефат – соком.

– За успіх! – сказав Войтек.

Сіли на канапу.

– Ну що, нам залишилося домовитись із Віктором, – Рефат подивився Віктору в вічі. – Справа рухається, і, можливо, ми її зможемо першими довести до кінця. Нам пора домовитися про повноцінний обмін інформацією.

– Із приводу пошуку вбивць Броницького? – запитав Віктор.

– Відставимо гру в наївність, – серйозно мовив Рефат. – Ми всі знаємо, що шукаємо. За декілька мільярдів доларів можуть і сто Броницьких убити, і через те, що ми знайдемо вбивць, гроші до нас не наблизяться.

– До кого це – до нас? – запитав Віктор, уражений почутою сумою.

Йому стало ясно, що Рефат досі вважає його за дуже важливу фігуру в цій справі.

– Це ми зможемо вирішити, коли хоч би наблизимося до цих грошей. Але думаю, що приводу для обра5з у нас не буде.

Офіціант, ввічливо постукавши в двері й отримавши дозвіл увійти, вкотив у кімнату блискучий столик на коліщатках. Тарілки на нім було накрито металевими кришками з бронзовими солідними ручками.

Їли спочатку мовчки. Войтек налив собі й Віктору «Виборової», а Рефату – соку.

– Ну то що? – запитав Войтек, піднявши широку низьку склянку і дивлячись Віктору в вічі.

Віктор простягнув свою склянку назустріч і зітхнувши всміхнувся.

– Ну якщо домовилися, – заговорив Рефат, – то можемо тобі ще дещо підкинути. Один із тих, хто відстежував утікачів до німецького кордону, капітан прикордонної служби України і служить у штабі прикордонних військ. Його прізвище Килимник. Рік тому його вивели з офіційної комісії з делімітації україно-російського кордону. Чому – невідомо. Тобі знайти його в Києві буде простіше, ніж нам. До речі, свого часу у нього були непогані стосунки з Броницьким.

Віктору ця новина здалася особливо цінною. Тепер у нього було досить відомостей, щоб просунутися далі. Звичайно, треба буде ще подумати, що повідомляти «мобільному» Георгію, а що ні.

Розмова несподівано змінила напрям, і більше вони про справу не згадували. Зате згадали Віку, що викликало у Рефата хитру посмішку.

– Це лисичка, яка і вовкові не по зубах буде, – сказав він, – але ласкава.

Згадка про Віку повернула Віктора до думок про поїздку в коледж, де вчився Броницький-молодший. Власне, він уже нічого особливого від цієї поїздки не очікував, але рішення було прийнято. Та й десь глибоко в душі жевріла надія на яку-небудь несподіванку. Ось тільки брати з собою Віку як перекладачку йому розхотілось. Але іншого варіанту не було. Не просити ж, і справді, Войтека або Рефата, яким він і говорити про запланований візит не збирався. Принаймні заздалегідь.

49

Вночі Нік спав погано. Раз у раз прокидався і щоразу крізь гашишний морок свідомості на поверхню думок виринав телефонний номер 546-33. Той самий, по якому він дзвонив після стрільби по собаках. Прокинувшись укотре, Нік підвівся, випив води з-під крана. У кімнаті, незважаючи на ніч, було не дуже темно. Вікно Ніка виходило на вулицю, і світло двох ліхтарів ніжно лягало на стелю, звідти ніби підсвічуючи квартиру.

Спати вже не хотілося, хоча і не спати особливого бажання у Ніка не було. Але в такому стані вибирати, що робити, не доводилось. Проте телефонний номер не йшов із голови.

Із заздрістю подивився Нік на сплячого Сергія – той після травки навіть не хропів, лежав беззвучно, як небіжчик.

І знову телефонний номер завис у свідомості, і Нік уже не знав, як його позбутися. Хіба що подзвонити? Але навіщо? Потрібне повідомлення на цьому автовідповідачі він уже залишив, а інших вказівок не надходило. Військова дисципліна щодо виконання наказів і відсутності особистої ініціативи часто допомагала Ніку.

Ось і цього разу хоч яка б дурість не прийшла в голову, більше, ніж роздуми або головний біль, вона не викликала. Але і головний біль – справа неприємна. Особливо коли вона і не біль загалом, а якийсь важкий, в’язкий туман, що робить голову важкою і розбиває думки вщент.

Але цей телефонний номер висів у голові, як щось фізичне, що вимагає негайного видалення, як пухлина. І з кожною хвилиною він здавався все більше і більше знайомим. Наче Нік знав його ще до того, як невидимий інструктор продиктував номер по телефону.

Бродячи від безсоння по кімнаті, Нік побачив у кутку пакет із речами з квартири Погодинського. Точніше – з-під речей, оскільки більшу частину винесеного Сахном із ресторану «Маша» вони вже з’їли й випили.

Підійшов, дістав один із записників. Погортав, піднісши майже впритул до очей, але видно було погано, і тоді він підійшов до вікна, де світло вуличного ліхтаря було сильніше. Переглядаючи сторінку за сторінкою. Нік раптом згадав, як шукав на прохання телефонного інструктора телефони трьох знайомих Погодинського.

Як їх звали? Здається, Курц Вайнберг і ще один, чий телефон у записниках був відсутній, – Слонімський.

Перевіривши на літеру «К», Віктор перегорнув сторінки і дійшов до «W», де і виявив Вайнберга з ініціалами. Після коду Тріра побачив той самий телефонний номер – 546-33. Ось кому вони собак вбивали і рибу підкидали!

Але, власне, кому? Адже, окрім прізвища, Нік нічого про цю людину не знав. Ясно було тільки, що цей Вайнберг досить багатий, і щось зв’язувало його з покійним Погодинським. Ах, так! Ще він їздить на малиновому «ягуарові», який тепер, видно, розшукує поліція, що займається вбивством Погодинського.

А може, він справді його вбив?

Нік поклав записник на вузьке підвіконня, відчинив вікно і виглянув назовні. Свіже і сирувате повітря немов умило його обличчя, додавши шкірі свіжості. На жаль, у свідомість ця свіжість не проникла.

Але, немов чинячи опір власному хворобливому стану, Нік, зціпивши зуби, думав і думав про Вайнберга, про Погодинського, про накази телефонного інструктора, які тільки доводили чіткий і конкретний зв’язок між цими двома. Так, те, що робили нині він і Сахно, мало ясну і конкретну мету – вивести цього Вайнберга з рівноваги, змусити його злякатися, змусити його поділитися чимось важливим, що було відомо тільки йому. Найімовірніше, Вайнберг міг вивести на ті самі гроші, про які говорив Іван Львович.

Нік удихнув сире нічне повітря, і в роті задряпало. Кашлянув і тут же озирнувся: чи не розбудив Сергія. Ні, той лежав нерухомо і беззвучно.

«Якби він завжди спав так тихо», – подумав Нік. І тут же повернувся думками до Вайнберга.

Йому раптом здалося, що він намацав конкретний зв’язок Вайнберга з Погодинським. Він мовби існував просто зовні, цей зв’язок. Багатий Вайнберг, обгороджений із усіх боків двометровою огорожею, і бідний ресторатор Погодинський, який сам готує їжу для клієнтів, сам же обслуговує їх і живе на другому поверсі власного маленького ресторанчика.

Сумнівів у Ніка більше не було – Вайнберг був «касиром». Саме йому переказував відсотки від прибутку Погодинський до розпаду СРСР. А потім перестав, і коли йому через шість років виставили рахунок, просто не зміг розплатитися. Мабуть, Вайнберг приїжджав переконувати його платити. Але навряд чи він сам його вбив і потім мертвого повісив. Цю брудну роботу виконав хтось інший за його дорученням. Загалом і не важливо – хто її виконав. Це як у армії – відповідає той, хто віддав наказ, а не той, хто його виконав.

Залишивши вікно відчиненим, Нік приліг поверх ковдри. Приліг на спину і втупився в білі світлові лінії на стелі. Його дивувало, що тільки накурившись із подачі Сергія травки й отримавши в результаті цілковитий туман у голові, він зміг так легко й логічно проаналізувати і зрозуміти, хто такий Вайнберг і чому вони зараз ним займаються. Дивно йому було інше – чому телефонний інструктор жодного разу не пояснив конкретно: хто і в чому винен, або чому вони мусять робити те, що роблять? Чи не тому, що і його, Ніка, хтось вважає сокирою багаторазового користування, яка тільки виконує вказівку, не вникаючи ні в що. І якщо так, то нічого хорошого їх у майбутньому не чекає. А можливо, це так, непотрібні і необґрунтовані сумніви? Може, і не мають йому нічого пояснювати. Адже те, що вони роблять зараз, робота прихована, таємна, і чим менше вони з Сергієм знатимуть, тим безпечніше це і для загальної справи, і для тих, хто невидимо по телефону ними керує.

Світанок, що наставав, дав про себе знати завіконною пташиною треллю, такою гучною і різкою, що Нік схопився і зачинив вікно, озираючись на сплячого Сергія.

Світало швидко. Нік поставив на плиту чайник і заглянув у холодильник. Узяв йогурт і, стоячи біля вікна, жадібно його з’їв. Потім заварив чаю.

У двох будинках навпроти вже світилися вікна. Вулиця за п’ять хвилин заповнилася людьми, що виходять. Вони відразу повертали за будинки, на стоянки. І тут же виїжджали на своїх «мерседесах» і «фольксвагенах».

Нік подивився на годинник – пів на сьому. Ось, виявляється, коли можна зустріти жителів Ойскірхена!

Хвилин через п’ятнадцять рух на вулиці стих. І вже тільки декілька вікон світилось у будинках навпроти. Якась німкеня ходила по своїй кухні, одночасно попиваючи чи то чай, чи то каву та причісуючись.

Нік на мить позаздрив тим, хто провадить чіткий, ритмічний і нормальний спосіб життя. Робота, сім’я, телевізор вечорами. Ресторан по вихідних. Так він уявив собі звичайне німецьке життя. Міцна сім’я, хороша зарплата, важка, ситна їжа з великою кількістю капусти, м’яса та картоплі. Чим це погано?

За спиною пролунав знайомий звук, який усе ще здавався дуже дивним. Нік озирнувся. Це чхала черепаха, що підповзла до свого блюдця. Ніку було видно, що молока в блюдці немає. Він підвівся і налив їй. Ніна опустила мордочку в блюдце, а Нік повернувся до вікна.

Прокинувся Сахно. Погляд його поблукав по квартирі, зупинився на мить на черепасі й урешті-решт уперся в спину Ніка.

– Гей, каву звари! – прохрипів він. – Татко помирають, риби просять!..

Нік обернувся. Помітив на обличчі Сергія безглузду п’яну посмішку.

Сергій насилу підвівся і пішов у ванну. Задзюркотів за тонкими дверима душ.

– Тобі каву туди чи сюди? – крикнув Нік.

– Туди! Я вже виходжу!

Він справді вийшов, мокрий, у мокрих спортивних трусах.

– Ох, пече… – поскаржився він. – Важко…

Він випив каву, попросив іще. Випивши другу чашку, налив собі склянку води з-під крана.

Поступово прийшов до тями. Тільки погляд його залишався якимсь утомленим і примруженим.

– Ти мені гроші давав? – запитав у Ніка.

– Які?

– Ну половину тих, що прислали.

– Ні.

– Давай п’ятсот, – зажадав він неголосно.

– А на їжу?

– Потім розберемося, давай половину!

Нік дістав конверт. Простягнув Сергію п’ять сотенних. Сахно повільно одягнувся. Випив іще одну склянку води. Відчиняючи двері, озирнувся. Сказав: «Буду ввечері!» І пішов.

Через кілька хвилин повз будинок проїхав їх похоронний лімузин і зник у кінці вулиці.

Нік утомлено всміхнувся. Безсонна ніч уже давалася взнаки. Але в голові туман розсіявся, полегшало. Він знову приліг на спину. За вікном було світло. Очі заплющились, і він задрімав.

Прокинувся вже з абсолютно ясною головою. Згадав, що Сахно, взявши п’ятсот марок, поїхав до вечора. Звичайно, коли б він, Нік, був у нормальному стані, не дав би йому стільки грошей. Адже ясно було, що до вечора Сергій їх успішно витратить. Іще невідомо на що, але те, що до вечора їх у нього не буде, – Нік знав точно.

Проте настрій від цього не зіпсувався. Навпаки, настрій навіть покращав од усвідомлення того, що напарника до вечора не буде. Дуже вже хотілося Ніку побути самому, попити чайку наодинці, подумати про життя.

Подумки поговорити зі своїми, пояснити їм, що процес іде, а значить, може і закінчитися найближчим часом.

Прийнявши душ, Нік глянув на годинник – за десять хвилин друга. Попереду залишалося ще півдня.

Погода на вулиці була похмурою, але без дощу. Хоча дощ міг піти будь-якої хвилини – дуже вже низькими та важкими були хмари.

Нік одягнувся й вийшов. Хотілося прогулятись, подихати чистим повітрям. Повітря в квартирі здалося спертим і все ще повним солодкуватого гашишного диму.

Порожнє містечко навівало романтичні думки. Спокій усередині гармоніював зі спокоєм вуличок Ойскірхена.

Блукаючи навмання. Нік вийшов на маленьку площу, мабуть, центральну в містечку. Церква, три аптеки, кафе, супермаркет «Норма» і приватний м’ясний магазин, крізь вітрину якого на вулицю виглядав м’ясник у білому лікарняному халаті. Звичайно, не лікарняному, але у Ніка чомусь виникла саме ця асоціація. Зупинившись на автобусній зупинці, він втупився в цього м’ясника. А той, здавалося, всміхнувся у відповідь.

У простір між Ніком і м’ясником в’їхав автобус. Перед Ніком відчинилися передні двері, й тепер він упіймав на собі ввічливий і очікувальний погляд водія.

– Ні, я не їду, – сказав по-німецьки Нік. І водій, кивнувши, повів автобус далі.

Із автобуса хтось помахав Ніку. Він здивовано підвів голову, подивився. Впізнав стареньку сусідку, що допомогла шукати черепаху. Махнув їй у відповідь.

Знову перед ним через дорогу був м’ясний магазинчик, але м’ясник тепер був зайнятий обслуговуванням якогось старого. Показував йому шматок м’яса, щось пояснюючи.

«Вулиця, ліхтар, аптека…» – згадався Нікові Олександр Блок зі шкільної програми.

Захотілося зайти в кафе, і Нік зайшов. Усередині було чисто й затишно. Високі круглі столики та високі грибки-табурети із м’якими сидіннями.

Узявши чашку кави і вподобану ним білу цукерочку-мишку за десять пфенігів, він сів за столик лицем до площі. Цукерка виявилася німецькою пастилою, солодкою і ніжною.

Посидівши з півгодини, Нік вийшов на площу. Вже крапав дощ, але краплі здалися Ніку теплими. Він пішов далі й побачив жовтий ріжок пошти.

Захотілося написати листа Тані та Володьці, і він зайшов усередину. Купив конверт і маленьку пачку поштового паперу, купив марку для Росії та став біля високого столу.

«Дорогі мої Таню і Володько!

Я ввесь час думаю про вас, як ви там? Що робите? Чи не холодно вам на дачі? Переїзд трохи затягується, але я впевнений, що через місяць-два зустрічатиму вас у Києві. У мене все гаразд. Не хворію. Можна сказати, що подорожую по Європі. Тут цікаво, але без вас нудно. Коли-небудь ми разом приїдемо сюди, і я поведу вас у кафе, де півгодини тому пив каву і їв німецьку пастилу.

Тримайтеся. Якщо буде холодно – позичте у рідні грошей і зніміть де-небудь квартирку. Як тільки зможу – відправлю вам гроші».

Нік зітхнув і ретельно замазав ручкою останню фразу про гроші. Навіть за найбільшого бажання гроші звідси в Саратов послати він не міг.

«Люблю, цілую, привіт усім.

Ваш Нік».

Підписав конверт, заклеїв. Пройшовся язиком по звороту поштової марки, потім помітив, що поруч стоїть спеціальна мокра подушечка.

Вийшов на вулицю з листом у руці. Постояв перед жовтою поштовою скринькою, вправленою в стіну пошти. Постояв і пішов далі, тримаючи листа в руці.

Крапав дощ, монотонно і ненав’язливо, наче хмара серйозно взялася за економію дощової води.

Пальці руки стискували лист і мовби відчували тепло, що йшло від паперу. Це було його тепло, яке він хотів відправити своїм. Хотів і боявся. Розуміючи, що не можна це робити. Розуміючи, але все-таки думаючи, що нічого страшного не станеться, якщо вони отримають від нього звісточку. Адже нічого про свої справи в Німеччині він не написав, узагалі нічого конкретного не написав. Це, може, навіть налякає Тетяну, змусить замислитися. Зате вона дізнається, що все в нього гаразд, що він пам’ятає про них.

«Кину в наступну скриньку», – вирішив він.

Але і повз наступну поштову скриньку Нік пройшов не зупинившись.

Лист раптом вислизнув із руки і впав на мокрий асфальт. Нік зупинився над ним, постояв кілька хвилин і пішов далі, залишивши його на асфальті.

Сахно повернувся близько десятої вечора. Ввалився в квартиру, ледве стоячи на ногах, веселий і загальмований. Нік помітив із вікна, що машину він залишив просто біля парадного.

– Ти що, не міг її за будинок поставити? – запитав він.

– Міг, – сказав Сергій. – А яка різниця?

– А кому сподобається, коли під парадним стоїть катафалк?

– Давай п’ятдесят марок – і поставлю!

– А що, ти вже все витратив?

– Ні, не все. Але гроші потрібні!

– А за десять поставиш? – запитав Нік.

– За двадцять.

Нік простягнув напарникові двадцять марок. Той узяв і з посмішечкою, похитуючись, вийшов.

Виглядаючи з вікна, Нік роздивився у світлі ліхтаря, що у похоронному лімузині розбита ліва фара.

50

Отримавши на прощання від англійського паспортного контролю трикутну печатку в закордонний паспорт, Віктор пройшов на посадку. Чекати довелося недовго, і вже через п’ятнадцять хвилин він, приклацнувшись ременем безпеки до крісла, сидів біля вікна «Боїнга-737», зустрічаючи втомленим поглядом пасажирів, що заходили в салон літака.

Дивився на їх обличчя і немов не бачив їх. Втома, заклопотаність і розчарування командували його настроєм. Це все, що принесли йому останні два дні перебування в Англії, два дні, на які він дуже сподівався.

По салону пройшла стюардеса, суворо перевіряючи поглядом пристебнутість кожного пасажира до свого крісла.

Віктор виглянув у вікно. Аеропорт Гетвік почав повільно від’їжджати від літака. Літак повернув ліворуч, і будівля аеропорту зникла, залишилася з іншого боку.

Через три з половиною години він буде в Києві, ще через дві години опиниться у своєму кабінеті, й, мабуть, одразу подзвонить Георгій, якому розповісти буде майже нічого. Втім, судячи з того, що все-таки стало відомо Віктору, Георгій зможе значно більше розповісти йому.

У Кембридж Віктор ризикнув приїхати сам. Вийшовши з потяга, Віктор майже відразу почув поруч російську мову. У двох молодих жінок він і запитав про потрібний коледж, і вони тут же запропонували свою допомогу. Адже коледж був недалеко, а в них було досить вільного часу. Обоє були аспірантки в Кембриджському університеті.

Одна – хімік, друга – біолог.

У коледжі вони знайшли «стафф-рум» – учительську, де і почекали перерви між заняттями. Черговий по вчительській – молодий хлопець у легкому светрі з якоюсь емблемою на грудях – налив їм із титана, що стояв там, кави і запропонував печива.

Після дзвінка у вчительську почали заходити викладачі. Хлопець, якому жінки пояснили, кого шукає Віктор, підвів до нього коротко стриженого високого чоловіка в круглих окулярах. Цей чоловік виявився професором і пояснив, що вчора за Броницьким-молодшим приїхала машина з посольства і забрала його просто із занять. Щось сталося з його матір’ю, і він терміново вилетів до Києва. Більше професор нічого сказати не міг.

Подякувавши добровільним помічницям, Віктор повернувся на вокзал і поїхав знов у Лондон. Зі свого номера подзвонив Віці в посольство, попросив про зустріч. Українське посольство виявилося неподалік, тут же, в районі Кенсингтон.

Віка зустріла його на вулиці біля старої почорнілої церкви, повз яку він ходив на засідання конференції. Пройшлися двома вузькими вуличками, перейшли ще одну авеню і знову заглибилися в район невисоких три-чотириповерхових будинків і маленьких магазинчиків. Спустилися по сходах у підвальчик. Це був візовий відділ посольства. Вона кивнула літній жінці, що сиділа за приймальним віконцем. Та відчинила двері.

На другому поверсі Віка запропонувала Віктору зайти у свій кабінет. Там він і розповів про свою поїздку і запитав, що сталося з матір’ю Броницького і коли вилетів до Києва син.

Віка знизала плечима, сказала, що вперше чує прізвище Броницьких і взагалі нічого про це не знає. Попросила почекати, а сама на хвилинку вийшла.

Віктор сидів у її маленькому кабінеті хвилин п’ять. Дивився на портрет Шевченка та на великий рекламний календар гурту «Deep Purple», що висіли на стіні, поки Віка не повернулася разом із невисоким кремезним чоловіком років п’ятдесяти. Недопрасований чорний костюм сидів на нім якось незграбно, верхній ґудзик білої сорочки був розстебнутий, а вузол темно-зеленої краватки ослаблений, мовби ця людина страждала від астми і їй постійно бракувало повітря.

– Ніхто у нас нічого не знає про цього Броницького, – сказала Віка. – Розкажіть, будь ласка, ще раз нашому співробітникові про те, що вам там сказали в коледжі.

– Плачинта Олександр Йосипович, торговий аташе, – відрекомендувався чоловік.

Віктор усе йому розповів, той покивав і вийшов. Повернувся через десять хвилин.

– Вікторе Миколайовичу, – офіційним тоном заговорив торговий аташе. – У нас до вас велике прохання: не поширювати цю вигадану версію про участь нашого посольства у від’їзді Броницького. Те, що вам хтось сказав у Кембриджі, просто нереально. У нас усього дві машини, і вони постійно зайняті. Крім того, у випадках, якщо громадянин України зареєстрований у посольстві, і дійсно його терміново розшукують удома, ми тільки дзвонимо йому або посилаємо листа. Саджати його на літак і відправляти до Києва в наші обов’язки не входить.

– Але хто тоді міг його забрати з коледжу й відвезти в аеропорт? – запитав Віктор.

– Є маса служб ескорту, яким можуть заплатити з будь-якої точки земної кулі, і вони вишлють машину з супроводжуючим і зроблять усе, про що їх попросять…

Торговий аташе спітнів і ще більше ослабив вузол краватки. Віктор звернув увагу, що в кабінеті особливо душно не було. Видно, чоловікові було дійсно зле.

– Вибачте, – підвівся аташе. – Дуже багато роботи, треба йти… У нас навіть співробітників вільних немає, щоб посилати їх за кимось в інше місто!.. – сказав він на прощання, додавши для переконливості відповідний жест руками.

– А чому ви мене не попросили поїхати з вами? Я б вам охоче допомогла, могли б просто з Кембриджа з посольством зв’язатися та про все дізнатись.

– У вас же багато роботи, – абсолютно щиро сказав Віктор. – Навіть хворі працюють, – кивнув він у бік дверей.

– Це мій чоловік.

Очі Віктора здивовано округлились.

– Так, він хворий, але якщо почне лікуватися – нас відправлять додому до Києва, і ми ніколи вже не потрапимо за кордон. Йому відразу інвалідність уліплять, а я стану дружиною інваліда.

Віктор розуміюче кивнув, хоча насправді тільки в літаку до нього повністю дійшов сенс її слів.

«Вірна дружинонька», – подумав він.

Поряд зупинилася стюардеса з пляшками на колесах.

– Що бажаєте випити?

– Червоного вина, – попросив Віктор.

51

Уранці Сергій подивився затьмареним поглядом у вікно і, побачивши сонячне світло, зрадів. Нічого не кажучи Ніку, він одягнувся, підхопив черепаху і вийшов у двір. Нік і сам підійшов до вікна на своїй половині. Прослідкував, як Сахно вийшов із парадного і сів на лавці, опустивши черепаху собі під ноги.

«Знову втече», – з іронією подумав Нік і відійшов до плити.

Осіннє сонце, здавалося, дарувало останнє тепло, що пробиралося навіть усередину цієї маленької квартири. Нік розчинив вікно навстіж. Згадав, що ще не вмивався.

День обіцяв бути спокійним і сонячним, але напарник, що несподівано повернувся з вулиці, порушив налаштування Ніка на спокій.

Сергій опустив черепаху на підлогу, підлив їй у блюдце молока, потім обернувся до Ніка.

– Чуєш, позич дві сотні! – попросив він, але голос його звучав, на відміну від учорашнього, твердо.

– А ти що, віддаси? – посміхнувся Нік.

– Віддам, – пообіцяв Сергій.

Нік бачив, що Сахно повністю прийшов до тями, поки сидів на сонечку. Псувати собі настрій Нік не хотів.

– Ти ж знову все витратиш!

– А для чого ще бабло існує? Для того, щоб його в банку зберігати? Та я віддам, завтра ж!

Нік уперше чув, щоб Сергій так твердо щось обіцяв. Урешті-решт, якщо не віддасть – а де йому їх узяти, щоб віддати? – то наступного разу можна буде з ним розмовляти по-іншому й коротше.

Отримавши дві сотні, Сахно навіть не сказав «спасибі». Мовчки засунув їх у кишеню джинсової куртки, підійшов до вмивальника, набрав чашку води з-під крана, випив.

Потім узяв шкіряну валізу й вийшов.

Нік стояв приголомшений.

– Гей! – підскочив він до дверей. Відчинив, виглянув на сходовий майданчик. – Навіщо тобі валіза?

– Не кричи! – донісся до нього спокійний гучний голос Сергія. – Ввечері приїду.

Проїхав під будинком і сховався за поворотом вулички їх лімузин із розбитою фарою.

Черепаха занурила мордочку в блюдце з молоком і чхнула. Нік озирнувся.

Нічого хорошого від цього дня він уже не чекав. Навпаки, уявив собі, що ось зараз задзвонить телефон, і знайомий голос зажадає, щоб вони за годину виїжджали в Трір. І що йому Нік відповість? Що Сахно поїхав до вечора кататися та прихопив із собою рушницю з оптичним прицілом і глушником? Маячня!

Навіщо він узяв із собою валізу?

Нік раптом пов’язав воєдино в голові розбиту учора фару лімузина та сьогоднішній такий похмурий і серйозний від’їзд Сергія. А що коли він учора зчепився з кимось, а сьогодні поїхав розставити крапки над «i»? В будь-якому разі Ніку було зрозуміло, що сьогоднішній різкий від’їзд Сергія пов’язаний із його вчорашнім днем. Але хоч би з чим він був пов’язаний, нічого хорошого з цього вийти не могло.

Нік пройшовся по квартирі, зупинився над пакетом із речами Погодинського. Згадав, що збирався викинути куди-небудь чимдалі його кредитні картки та чекові книжки. Відійшов до вікна, вдихнув свіжого повітря.

Відповідь на виниклу проблему прийшла сама собою – треба просто піти прогулятися. Нехай дзвонять. Просто нікого не буде вдома. Ні, буде, звичайно. Черепаха Ніна залишиться в квартирі, але до телефону вона навряд чи підійде.

Приємний вітерець освіжив обличчя, відвернув увагу. Пройшовшись учорашнім маршрутом, Нік вийшов на центральну площу Ойскірхена, і ноги самі довели його до вже знайомого кафе з високими круглими столиками та грибками-табуретами. Узявши собі каву та білу мишку-пастилу за десять пфенігів, він усівся обличчям до прозорої скляної стіни кафе. Тепер спокій помалу повертався до Ніка. Він був поза досяжністю телефонних дзвінків і команд, які не міг виконати. Йому й не хотілося зараз виконувати будь-які команди. Він був тимчасово вільним. Але настільки тимчасово, що навіть думати про це боявся.

Дивився крізь скло на площу.

«І чого тут так багато аптек? – подумав, пригубивши міцної кави. – Може, люди тут частіше хворіють? Чи, навпаки, живуть довше і тому їм у старості потрібно багато пігулок і вітамінів?»

Якось самі собою думки потекли в цьому напрямі й від аптек перескочили до самого містечка, маленького та нудного, в якому, здавалося, робити було зовсім нічого. Хіба що тільки хворіти й лікуватися.

Мимо пройшла старенька з візком для покупок, наповненим однаковими пакетами з червоним написом «Норма». Обличчя її здалося Нікові знайомим.

Власне, він тут бачив тільки оцю стареньку.

Вона раптом обернулась і помахала Нікові рукою, теж упізнавши його. Зайшла в кафе, залишивши візок із покупками на вулиці біля дверей.

– Доброго ранку, юначе, – сказала всміхаючись. – Як ваша черепаха?

– Добре, – відповів Нік по-німецьки.

– Ви ж нещодавно у нас живете? Вам подобається тут?

– Так, красиве місто…

– Ви приходьте до мене на обід сьогодні, я суп із капусти зварю. Прийдете? Нудно, знаєте, одній. Син рідко приїжджає…

Нік кивнув.

– Квартира три, приходьте о пів на першу.

Нік провів її поглядом, ковтнув кави і закусив білою цукерковою мишкою. У принципі, запрошення старенької прийшлося дуже до речі. Ще один привід не сидіти у себе в квартирі.

По дорозі купив у супермаркеті маленький тортик у пластиковій упаковці.

– У вас так довго дзвонив телефон, – сказала йому старенька, привітавшись. – Тут дуже тонкі стіни. Зараз будують зовсім не так, як перед війною…

Квартира у старенької була така сама, як і в них. Тільки її квартиру можна було назвати вмебльованою. Тут було і ліжко з двома подушками, і шафа, і буфет. Усі меблі претендували на звання антикварних. Видно, старенька переїхала сюди зі свого старого будинку.

– Ви знаєте, іноді я чую кожен ваш крок, – вела вона далі, показуючи поглядом на стелю. – А коли у вас дзвонить телефон, а я – у ванній, то мені здається, що це мій телефон дзвонить. Але мені так рідко дзвонять. Тільки лікар і син. Була ще подружка, тут недалеко жила, але померла в червні. Вона була старша за мене, а мені ж уже вісімдесят три!

Нік слухав її неуважно. Вже друга згадка про телефонний дзвінок у їхній квартирі змусила його занервуватись.

– Мене звуть фрау Гуг. А вас?

– Ніколас, Ніколас Ценн.

– Ви ж фольксдойче, так?

– Так. – Нік кивнув.

– А звідки переїхали?

– З Волги.

– Ну сідайте до столу, я зараз супчику насиплю!

Після супу фрау Гуг, не запропонувавши переміни, відразу поставила на плиту чайник, а на стіл – чашки та блюдця. Потім витягла з упаковки принесений Ніком тортик і поклала його на фарфорову дощечку.

Пролунав телефонний дзвінок, і Нік озирнувся на всі боки у пошуках телефону.

– Ідіть, ідіть! Це у вас дзвонять! – заторохтіла фрау Гуг. – Ідіть, а я поки що чай заварю.

Знехотя Нік підвівся з-за столу. Фрау Гуг послужливо відчинила йому двері.

– Де це ви так довго ходите? У туалеті були? – запитав знайомий голос.

– Ні, мене не було в квартирі.

– Це я вже зрозумів. Слухайте уважно. Сьогодні тричі подзвоните з квартири по телефону 546-33, тільки спочатку наберете код 0454. Залишите на автовідповідачі повідомлення: «Післязавтра ми приїдемо поставити вам декілька запитань». Запам’ятали? Можете записати, і код запишіть!.. Записали? Значить, подзвоните зараз, потім о шостій вечора і о десятій. Завтра зробите те ж саме, тільки повідомите, що приїдете не післязавтра, а вже завтра. Нехай розігрівається. Завтра можете разів п’ять подзвонити, починаючи з ранку.

– А що коли він сам візьме трубку і захоче говорити? – запитав Нік.

– Тоді скажете, що йому зараз передзвонять, і наберете мій номер. Дуже легкий – сорок вісім нуль чотири. Просто подзвоните мені й скажете, що він сам зняв трубку. Зрозуміло?

– Так.

– Я вам передзвоню завтра увечері. До побачення.

Напруження злегка відпустило Ніка.

Чхнула черепаха, і Нік автоматично озирнувся, знайшов її поглядом в її улюбленому місці під холодним радіатором.

Повернувся на перший поверх до фрау Гут.

– А сім’я у вас є? – запитала вона.

– Так, дружина і син, – відповів Нік.

– Вони ще там?

Нік кивнув.

– Вам спочатку, звичайно, потрібно роботу знайти, квартиру більшу. Ці квартири, – вона окинула поглядом своє житло, – будувалися для самотніх літніх людей, а не для молоді.

Випивши чаю та з’ївши шматочок тортика, Нік подякував фрау Гуг за обід і повернувся до себе. Тепер можна було не боятися телефонних дзвінків. Навпаки, треба було дзвонити, що він насамперед і зробив. Набрав номер у Трірі і, прослухавши механічний голос автовідповідача, залишив повідомлення, яке мало відгукнутися в нервах пана Вайнберга, якщо, звичайно, він був людиною нервовою.

52

У Києві за ті декілька днів, які Віктор провів у Англії, почалася справжня осінь. Місто почервоніло і пожовкло. Опале листя вже шелестіло під ногами. Люди одягалися тепліше. Холодний вітер, який не звертав уваги на сонце, що все ще світило, провіщав близьку зиму.

Уже по дорозі до Києва, в машині на Бориспільському шосе в кишені піджака задзвонив мобільний телефон.

– Із поверненням, – пролунав знайомий голос Георгія. – Ти не сам?

Віктор кинув погляд на стажиста Занозіна, що пригнав його червону «мазду» в аеропорт і тепер сидів поруч на передньому пасажирському сидінні.

– Ні, – відповів Віктор.

– Додому їдеш?

– Так.

– Хвилин через сорок подзвоню!

Віктор обернувся до Мишка Занозіна.

– Що тут нового?

– У нашій справі майже нічого, зате почався відстріл майбутніх кандидатів у депутати. Двох убили в Києві, одного в Сімферополі й одного у Дніпропетровську. І все за один тиждень.

– Ну, це дійсно не наша справа, – кивнув Віктор.

– Хтозна. Була нарада в УВС. Генерал Воронько попередив, що нам належить займатися безпекою деяких кандидатів, тих, яких підтримує МВС…

– Кому це – нам? – запитав Віктор.

– Райвідділу.

Під’їхавши до своєї висотки, Віктор узяв із заднього сидіння дорожну сумку і подивився задумливо на Занозіна.

– Знаєш що, їдь машиною в райвідділ, а я своїм ходом під’їду!

Стажист кивнув.

– Скажи Щурові, що годинки через дві буду, – попросив Віктор.

«Мазда» повільно покотила по хвилястій і звивистій «дорозі життя», а Віктор зайшов у парадне.

Удома було чисто і світло, мовби прибирання було спеціально до його приїзду.

Іра зустріла його радісно. Поцілувала.

– Умивайся і на кухню! – лагідно скомандувала вона.

– А де Яночка? – запитав Віктор.

– Щойно заснула.

Вони сиділи вдвох за кухонним столом і з апетитом наминали домашні пельмені. Віктор уже відійшов од відчуття дороги. Завіконне сонце передавало йому свою бадьорість, і разом із бадьорістю у нього виникло почуття удачі, вже спійманої за хвіст і майже ручної. У внутрішній кишені піджака лежав конверт із фотографіями, які могли напевно вивести його на потрібних людей. Тепер у нього були козирі, яких не було навіть у Георгія.

І знову думка про Георгія викликала у Віктора злегка іронічну посмішку. Мовби він подумки і беззлобно мстився Георгію за те, що той ставиться до нього, як до якогось хлопчиська, не здатного приймати рішення.

– Ти чого усміхаєшся? – запитала дружина.

– Та так, згадав дещо, – відповів Віктор.

– А ти пам’ятаєш, що завтра Яночці сім місяців?

– Хіба ж це дата? – здивувався Віктор.

– До року відзначають кожен місяць, а потім уже тільки рік…

– І як же ти хочеш відзначити?

– Та ні, я не про це! Ти їй що-небудь привіз?

Віктор замислився. Ірі він привіз косметичний набір, куплений у «дьюті-фрі» в Гетвіку за двадцять фунтів. Просто підглянув, що купувала одна молода жінка, і купив те саме. А ось про донечку не подумав, точніше, гадав, що їй ще рано подарунки купувати.

– Ні, нічого.

– Не страшно, можна й тут купити, – махнула рукою Іра. – Давай тарілку, я тобі ще покладу!

Відчуття удачі поступово витіснялося відчуттям ситості. Все швидше і швидше відходив у минуле сьогоднішній політ, та й уся ця поїздка до Англії. Вже хотілося скоріше опинитися на роботі й посидіти там годинку на самоті, розклавши на столі отримані від Войтека фотографії. Подумати, як діяти далі.

Мобільний задзвонив, коли вони з Ірою пили каву.

– Ну як, душ прийняв? – запитав Георгій.

– Ні, зате пообідав добре.

– Тоді слухай головну новину. Сьогодні вранці загинула вдова Броницького.

– Як загинула? – обличчя Віктора враз напружилось.

Іра взяла свою чашку з кавою і тихенько вийшла, щоб не заважати чоловікові розмовляти.

– Дивно загинула. Йшла кудись уздовж дороги біля будинку й потрапила під автомобіль. Свідків немає, але водій машини стверджує, що її штовхнули під колеса. Думаю, що не бреше. Як там її синок?

– Його там немає, – відповів Віктор.

– От тобі й на! А де ж він?

– Його забрала з коледжу посольська машина. Сказали, що з його матір’ю стався нещасний випадок, і відвезли. Щоправда, в посольстві кажуть, що це неправда, там ніхто нічого про нього не знає…

– А коли це було?

– Його відвезли три дні тому.

– А нещасний випадок з мамою стався тільки сьогодні. Цікаво… Невже у нас із Англією така різниця в часі?! Та-а-ак… Отже, значить, даремно з’їздив?

– Чому ж, гадаю, що недаремно. Послухав лекції з боротьби з відмиванням мафіозних грошей, привіз список банків, помічених у підозрілих операціях…

– Ну і з колегами з різних країн, напевно, познайомився?

– Так.

– Ну тепер чекай до себе інтересу з іншої організації… Гаразд, повернімося до справи. Їдь зараз на роботу, уточни, що там нового з приводу вдови. Я тобі ввечері передзвоню.

«Ввечері, – подумав Віктор, уже заховавши мобільний до кишені та подивившись у вікно. – Вже майже вечір…»

Витягнувши з сумки куплену для майора Криська картонну упаковку ірландського пива «Кеффріс», рекомендованого Войтеком як краще пиво у світі, Віктор переклав її в пакет і, заглянувши в кімнату, пообіцяв Ірі повернутися години через три-чотири.

Заходячи в райвідділ, він звернув увагу на відсутність своєї «мазди» там, де вона зазвичай стояла.

– Що, Занозін поїхав кататися? – запитав він у чергового, що ліниво стояв біля входу і тримав обидві руки поверх «калашникова», що висів біля пояса.

– А він і не приїжджав. Як вирушив у аеропорт, так і не повертався.

Похитавши головою, Віктор піднявся до себе.

– Доки тебе не було, всі тільки тебе й шукали! – сказав Віктору майор, засовуючи привезене пиво під свій робочий стіл. – Із міністерства дзвонили, з управління, ще звідкись. Разів десять, напевно. Хотіли дізнатися, коли ти повертаєшся. Я всім сказав, що сьогодні. Зате сьогодні ніхто тобі не дзвонив! Цирк! Ну як з’їздив?

Віктор коротко розповів про конференцію і про Лондон.

– От бачиш, стара пісня нарешті стала бувальщиною!

– Яка пісня? – запитав Віктор.

– «Молодым везде у нас дорога, старикам всегда у нас почет!» Мені якраз медальку дали, поки ти по Заходу шастав! Треба буде обмити! Як щодо сьогодні? Через півтори години служба закінчується. Заходь, посидимо. – І він кивнув на свій старий сейф.

Віктор пообіцяв зайти і повернувся у свій кабінет. Його починала дратувати відсутність Занозіна. Видно, дорвався до «мазди» і тепер понтується по вулицях міста, дівок катає…

Діставши зі свого сейфа справу Броницького, Віктор, як і збирався, розклав перед собою отримані від поляка фотографії. Підпер підборіддя кулаками, замислився.

План дій був більш-менш ясний. Повернеться Занозін, і він відшпетить його за катання на «мазді», потім доручить з’ясувати все, що відомо про загибель Броницької, і знайти домашню адресу капітана прикордонних військ Килимника.

Погляд Віктора знову втупився у фотографію, де двоє зрілих і респектабельних чоловіків уважно дивилися кудись убік.

Двері несподівано прочинились, і до кабінету ввійшов майор Крисько.

– Слухай, щойно дзвонили, сказали, що твій Занозін у реанімації. В машину вистрілили з гранатомета, коли вона під’їжджала до Південного моста…

– Я ж там їхав… – забурмотів Віктор, розгубившись од несподіваної новини. – Ні… Щоправда, я ж на метро… Машина вільна є?

– Звичайно, візьми чергову «вісімку». Там біля мосту хлопці з харківського райвідділу працюють…

– А коли це сталося? – запитав Віктор.

– Сказали, що дві години тому.

– Чого ж вони тільки зараз подзвонили?

– Поки займалися пораненим, з’ясовували, чия машина…

Віктор сховав фотографії та справу Броницького в сейф і вибіг із кабінету. На вулиці вже світилися ліхтарі.

53

Проговоривши в телефонну трубку завчену фразу, Нік глянув на годинник. Була десята вечора. На стелю падало з вулиці жовте світло ліхтаря. Тиша налаштовувала на роздуми, але думати особливо не хотілося. Хіба що про Сахна, який досі не повернувся.

«А що, як він узагалі не повернеться? – подумав Нік і сам здивувався, як спокійно він сприйняв цю ситуацію. – Ну, не повернеться, і що з того?…»

«А те, що ти залишишся без єдиного помічника, без машини й без можливості виконувати телефонні вказівки», – поставила все на місця інша думка.

І Нік посмутнів. Підійшов до вікна. Прислухався до тиші, налаштовуючи вухо на далекий звук автомобільного мотора.

Десь далеко дійсно гули мотори, але там пролягав автобан, обходячи Ойскірхен стороною. До цього автобану було, мабуть, кілометрів десять.

Думки повернулися до Вайнберга, якому він залишив сьогодні на автовідповідачі три однакові повідомлення. Завтра має залишити ще декілька, тільки одне слово в цих повідомленнях поміняється. А післязавтра? Післязавтра, якщо вірити цим же залишеним повідомленням, доведеться знову їхати в Трір. Тільки що робити цього разу? У кого стріляти? У собак вони вже стріляли. Після собак нібито логічно було стріляти в людей.

Задзвонив телефон.

Нік відзвітував невидимому інструкторові про залишені повідомлення.

– Як напарник? – запитав знайомий голос. «Він що-небудь знає?» – злякався Нік, затримав на мить дихання. Потім відповів:

– У порядку, поїхав покататися.

– Ну, йому недовго залишилося кататись, – мовив голос. – Гаразд, завтра зранку продовжуйте дзвонити в Трір. Якщо дасть відповідь сам, відразу дзвоніть мені – 48–04. Завтра передзвоню. До речі, завтра утримайте свого напарника від пияцтва й іншого. Треба, щоб він добре виспався! Післязавтра зранку знову поїдете.

Нік знову стояв біля вікна. Та легкість, із якою знайомий телефонний голос повідомив, що напарникові «недовго залишилося кататись», говорила тільки про одне. Принаймні доля одного з них була вирішена наперед.

Прокинувся Нік уранці. Годинник показував дев’яту. Насамперед Нік подивився на ліжко Сахна і зрозумів, що той не повертався.

Стало страшно. Страх спросоння особливо сильний. Сонні думки ледве ворушаться, не поспішають із розрадами, з поясненнями.

Умився, і немов частину страху змило холодною водою. Певна річ, він сам. Сахно не повернеться. Може, він уже на тому світі, адже поїхав учора з валізою не для того, щоб купити травки та покурити в якій-небудь компанії глухонімих, із якими йому було найлегше порозумітися.

Став під холодний душ.

А що як він у поліції? Ну, добре, німецьку він не знає, але ж вони і перекладача можуть знайти!

Випивши кави, Нік сів до телефону. Набрав номер Вайнберга, пообіцяв його автовідповідачу приїхати завтра та поставити кілька запитань.

Треба було щось робити, чимось відвернути думки. Нік вийшов у магазин. Пройшовся повільно вуличками Ойскірхена. Зайшов у кафе на центральній площі, випив чашку кави і закусив замість цукру вже традиційною мишкою з пастили.

– Як ваші справи? – несподівано запитала моложава жінка років сорока, що стояла за прилавком.

Певна річ, вони вже кілька разів вітались, але запитання одначе прозвучало несподівано.

Нік усміхнувся.

– Нормально, – відповів він по-німецьки.

– А у нас сьогодні зранку аварія, – поділилася з Ніком жінка. – Автобус за містом із машиною зіткнувся. Три «швидкі допомоги» туди помчали!

– Коли? – запитав Нік.

– О пів на восьму. Я ж із сьомої працюю…

– А яка машина? – злякався раптом Нік.

– Не знаю. Автобус наш, який на Нідіген їздить.

Купивши в магазині молока, ковбаси та яєць, Нік повернувся додому. Час наближався до дванадцятої. Треба було робити другий дзвінок.

І раптом із вулиці почувся вже знайомий шум мотора. Підскочивши до вікна, Нік помітив похоронний лімузин, що звертав за будинок на стоянку. Його охопив стан повного заціпеніння. Мовчки, зосередженим поглядом він відстежив шлях Сахна з-за рогу до парадного. Відзначив тільки, що повертався той із порожніми руками, без валізи. І хода у нього була досить тверда.

– Ти де був? – сухо запитав прибулого напарника Нік. Той здивувався запитанню, єхидно подивився на Ніка.

– Я тобі що – дружина, щоб звітувати?

Сахно поліз до кишені куртки, витягнув пачку грошей, відлічив декілька купюр і простягнув Нікові.

– Тримай, тут сімсот. Я тобі більше нічого не винен?

Нік узяв гроші, не зводячи погляду з обличчя Сахна. Щось здалося Ніку новим у його виразі. Нахабство там було присутнє завжди, але тепер до нього додалася якась сита самовпевненість. Наче у Сахна саме сьогодні був серйозний привід пишатися собою.

– А де валіза? – запитав після паузи Нік уже іншим, миролюбнішим голосом.

– У машині. А що? Ти хотів постріляти, а ні з чого було? Га?

Нік бачив, що Сахно заводиться, але розумів, що зупинити його вже не можна. Сахно полюбляв набирати обертів, хоч би в який стан він упадав. Зараз його несло в агресію. Але і Ніку не хотілось відступатися.

– Піди і принеси валізу! – твердо мовив він.

– На5 ключі, сам принеси! – Сахно кинув йому ключі від машини. Нік ледве спіймав їх. – І не командуй більше! Я й без тебе тут можу заробляти!

Він знову витягнув з нагрудної кишені складену удвічі пачку банкнот і показав її Нікові.

– Хочеш, позичу тобі кілька тисяч? – запитав він єхидно.

– Ти хоч знаєш, що нас поліція розшукує? – Нік втупився просто в зухвалі очі Сергія.

Це повідомлення, схоже, заскочило Сахна зненацька. Самовпевненість щезла з його лиця.

– Звідки ти це взяв?

– Там у машині газета зі статтею про смерть Погодинського. Якщо цікаво, принеси – перекладу.

Сахно замислився. Опустив погляд собі під ноги.

– На! – Нік кинув йому ключі від машини. – Заразом і валізу принесеш!

Поки Сахно ходив, Нік наговорив на автовідповідач Вайнберга повідомлення.

Потім вони сіли за стіл, і Нік переклав Сергієві статтю.

– Ну так тут ні слова про нас, – знизав плечима Сахно. – Поліція шукає якихось злодіїв, а ми тут до чого? – В його очах знову спалахнули зухвалі вогники.

– Якщо вони добре шукатимуть, то, врешті-решт, шукатимуть саме нас, – сказав Нік. – Давай чаю вип’ємо!

За чаєм Нік повідомив напарника, що завтра, скоріше за все, їм доведеться знову їхати в Трір.

При цій новині Сахно скривив губи, але промовчав.

– А де ти фару розбив? – запитав Нік.

– Це вже кілька днів тому, в темряві. Здається, мотоцикліста зачепив… Знаєш, а я, напевно, завтра нікуди не поїду… – Вираз обличчя Сахна знову став твердим, кам’яним, він зціпив зуби.

– Чому?

– По-перше, там треба буде стріляти, а патрони скінчились. А по-друге, набридло працювати за копійки!..

Нік мовчав. Він не знав, як далі розмовляти з Сахном і чи говорити з ним узагалі. Може, було б розумніше помовчати й почекати, поки він сам заговорить. Хоча одне запитання крутилося на язиці: куди Сахно витратив стільки патронів, які залишалися після стрільби по собаках?

54

Уже третій день Занозін перебував у комі. Віктор приїжджав по два-три рази на день у військовий госпіталь, де лежав стажист.

– Про надію поки що говорити рано, – повторював лікар, співчутливо дивлячись на відвідувача. – З легень кров відкачали, але ще не все залізо з грудей витягли. Може серце не витримати…

Віктор покивав.

– Зайти до нього можна? – запитав.

Лікар зітхнув.

– Зайдіть на хвилинку, – дозволив знехотя.

Занозін лежав на ліжку, як піддослідний кролик. Голова перев’язана, груди теж стягнуті бинтами, пластмасова трубка в роті, вужчі трубки – в ніздрях. В’яла рука поверх ковдри приймала у вену краплі з крапельниці. Очі заплющені.

Віктор мовчки стояв над стажистом. Тягар здавив груди. Повітря в палаті здавалося кислим.

У кишені задзвонив мобільний.

Лікар, що стояв поряд, сіпнувся від несподіваного звуку.

– Вибачте, – швидко мовив Віктор, кинув погляд на Занозіна й вийшов із реанімаційної. У коридорі підніс трубку до вуха.

– Ну що, є новини? Як там твій помічник? – запитав Георгій.

– Усе ще в комі.

– Послухай, у мене таке відчуття, що ти мені хочеш щось важливе розповісти.

– Чому? – здивувався Віктор.

Він підійшов до коридорного вікна. Подивився вниз із висоти п’ятого поверху.

– Як чому? За логікою речей. Дивися! Як тільки ти поїхав у Англію – події відразу прискорилися. Ну а три дні тому тебе просто хотіли прибрати. Тобі повезло, що в комі не ти, а твій стажист! Навіщо тебе прибирати, якби ти ні про що не дізнався? Га? Отож розщедрюйся!

– Давайте ввечері поговоримо, – запропонував Віктор.

– Добре, я передзвоню о сьомій.

Заховавши мобільник у кишеню піджака, Віктор подивився на годинник. Пів на другу.

До сьомої залишалося ще багато часу, досить, аби обдумати вечірню розмову з Георгієм та узагалі всю ситуацію в цілому.

Повернувшись у центр, Віктор зайшов у «МакДоналдс», узяв «чизбургер» із стаканчиком кави та всівся біля скляної стіни. Їв і дивився на вулицю. А на вулиці мжичило.

Віктор згадав про свого давнього приятеля, що упхав його в цю справу, про Дмитра Ракіна, який працював тепер у спецвідділі «Ф». Ось із ким треба б зустрітися, поговорити, порадитись. Адже з ним можна було говорити, не розкриваючи всіх карт, напівнатяками, ситуаціями, як було заведено в цих спецвідділах, зайнятих невідомо чим.

Віктор дістав записник, знайшов останній телефон Дмитра. Подзвонити чи не подзвонити?

Допивши каву, Віктор рішуче підвівся з-за столика. Піднявся по Городецького до театру Франка, сів на мокру лаву в скверику перед театром. Дістав мобільник.

– Алло, Дмитра Ракіна можна?

– Він у нас більше не працює, – холодно відповів чоловічий голос.

– А де його можна знайти? – здивовано запитав Віктор.

– А ви хто йому будете?

– Ми разом у МВС служили.

– А ви знаєте, куди подзвонили?

– Так.

– На Байковому, шістдесят четверта ділянка, – холодно відповів голос.

У Віктора перехопило подих.

– Він загинув? – запитав Віктор голосом, що втратив силу.

– Нещасний випадок. У час пік упав під потяг метро на станції «Оболонь».

Віктор натиснув на кнопку відбою, не попрощавшись зі співрозмовником. Декілька хвилин стискував мобільник у руці. Намагався зібратися з думками, та вологе повітря, що липнуло до рук і щік, дратувало.

Піднявся по сходах до «будинку з химерами». Вулиця Банкова здалася йому неприродно порожньою. Жодного перехожого або автомобіля. Похмурі урядові будівлі, немов насуплені монстри.

Пройшов повільно повз синю табличку «Приймальня адміністрації Президента».

Тільки коли вид на вулицю перетнула діагональна тріщина у склі, Віктор відчув себе затишніше. Опустив кип’ятильник у склянку з водою, дістав коробочку з чаєм.

При всьому цьому відносному затишку значно сильніше наринуло почуття самотності, мовби відрізали його від світу. Ні, він не думав про Іру і Яночку. Його світ зараз обмежувався стінами цього кабінетика, в якому він почувався в цілковитій безпеці. Почувався колись раніше, як, утім, і скрізь. Але тепер усе сильніше й сильніше усвідомлював, що невидиме кільце звужувалося навколо нього. Хто звужував це кільце? І чому? Тільки за допомогою Георгія йому якось вдавалося досі виходити на сліди подій. За допомогою Георгія знайшли викрадений труп Броницького. За допомогою Георгія з’ясували, хто дзвонив у ніч польоту дирижабля на пост ДАІ.

Але тепер цієї підтримки Вікторові здалося замало. Телефонні підказки та поради були занадто нематеріальні, майже анонімні.

Чай вийшов занадто міцним, і Віктор кинув у склянку три ложечки цукру. Тепер чай був гірко-солодким. Терпкий смак ліг на язик.

«Так, пора вже зустрітися, – вирішив Віктор. – Але про Рефата говорити не можна. Це навіть на користь справи. Адже тільки завдяки йому він отримав фотознімки».

О сьомій вечора Віктор усе ще сидів у кабінеті. За вікном було темно, і дощ лив як із відра. Віктор передзвонив у госпіталь. Занозін усе ще був у комі, і черговий лікар нічого обнадійливого сказати не міг.

Нарешті задзвонив мобільник.

– Ну як? – запитав Георгій. – Ти вже готовий поговорити?

– Так. Але тільки не по телефону… У мене фотографії…

– Які фотографії?

– Дуже важливі.

Георгій замовк. Мабуть, він і сам зрозумів, що фотографії по телефону не передаси.

– Гаразд, – сказав після паузи Георгій. – Ти де зараз?

– У райвідділі.

– Фотографії з собою?

– Так.

– Добре. Візьми їх. Через півгодини біля в’їзду на будмайданчик виставкового залу праворуч від Жовтневого палацу. Там два телефони з козирками. Біля них.

Віктор подивився на дерев’яну вішалку, що стояла в кутку кабінету. Там висіла чергова «даішна» плащ-палатка.

Прогулявшись під дощем, Віктор вийшов до недобудованого виставкового залу навпроти верхнього виходу станції метро «Хрещатик». Став під козирком подвійного телефону-автомата, з’єднаного по-сіамськи задніми стінками. Годинник показував за чверть восьму. Озирнувся. Мимо проїздили машини. В акваріумі станції метро стояли якісь люди. Хтось виходив, виставляючи спершу із дверей станції свою парасольку.

«Звідки він прийде?» – подумав Віктор.

– Півгодини минуло? – поруч пролунав знайомий голос. Віктор побачив ноги по інший бік залізної стійки, до якої кріпились обидва телефонні автомати.

– Залишайся на місці, – сказав Георгій. – Ми ж добре один одного чуємо. Давай фотографії.

Віктор простягнув конверт під проміжну залізну стінку.

– А тепер розкажіть, що там.

– Двоє у джинсових костюмах виїхали з Києва наступного дня після смерті Броницького. Двоє інших пасли їх у Польщі до кордону з Німеччиною. Один із них, коротко стрижений, – капітан Килимник зі штабу прикордонних військ.

– Молодець, – здивовано мовив Георгій. – Як тобі вдалося це добути?

– Свої люди в Польщі… таємниця слідства.

– Гаразд, – сказав Георгій, – головне, щоб результат слідства не був таємним… А що тепер робитимеш?

Питання заскочило Віктора зненацька.

– Займуся Килимником, – після паузи сказав він.

– Не треба. Я сам ним займуся. Давай без самодіяльності.

– Так, але ж я веду цю справу, а не ви! – вирвалось у Віктора. – Це ж мене хотіли вбити, коли стріляли по машині!

– Тихіше, тихіше! – спокійно заговорив Георгій. – Давай утямимо головне. Справу веду я, а ти – офіційна особа, відповідальна за справу.

– Себто офіційна мішень?

– Так, – погодився Георгій. – Мішень. Але я тебе оберігаю. Якщо не вбережу – фатум. Але якщо доведемо справу до кінця – всі медалі твої! А я так і залишуся в тіні. О’кей? Ти зрозумій, якщо процес супроводжується трупами, значить, він іде до фіналу, і тепер треба просто частіше оглядатися на всі боки й ухилятися від куль. Це тебе стосується! Ти як додому поїдеш?

– На метро.

– Повертайся в райвідділ і візьми чергову машину. Нехай тебе відвезуть і проведуть до квартири. Вранці передзвоню. Фотографії зобов’язуюся повернути.

Віктор занервувався, розуміючи, що розмова добігла кінця.

– А що ж мені тепер? Я сам, без помічників…

– Я тобі знайду когось, – пообіцяв Георгій і вийшов з-під козирка.

Віктор зробив крок під дощ, дивився вслід Георгію, що підходив до машини, яка стояла під парканом будівництва. Георгій був вищий і кремезніший за Віктора. Його спина, він сам, одягнений у темний довгий плащ, із широкою парасолькою в руці, вже розчинявся у вуличній темряві. Почулося клацання, і машина підморгнула фарами. Це була звичайна «вісімка».

У тьмяному світлі, кабіни «вісімки» Віктор спробував розгледіти риси його обличчя. Але це йому не вдалося.

Машина виїхала на бруківку й покотилася вниз до Хрещатика.

На вежі Будинку профспілок спалахнув час: 19–59.

Віктор ішов у бік райвідділу, а навздогін йому чулися удари вежового годинника.

55

Настав «робочий» день, але надії Ніка на те, що Сахно заспокоїться і знову стане нервово-поступливим, як це було зазвичай, не виправдалися. Вже о дев’ятій ранку, нічого не кажучи, Сергій підвівся, підлив молока у блюдце своєї черепахи і, прихопивши валізу, вийшов, обережно зачинивши за собою двері. Він, мабуть, думав, що Нік спить. Але Нік тільки прикидався сплячим. Він розумів, що будь-яка його дія або слово викликала б зараз гучну перепалку, від якої плани Сахна не помінялися б, зате настрій Ніка був би зіпсований на цілий день.

Він уже і так упав, як тільки пробурчав під вікнами мотор лімузина, що від’їжджав невідь-куди.

Нік устав, але навіть до вікна підходити не захотів. І так було ясно, що нинішній день, у кращому разі, викличе роздратування в їхніх прямих і непрямих роботодавців, у гіршому – призведе до серйозніших наслідків. Адже вони виконували кимось продуману та сплановану операцію. Вони розігрівали цього Вайнберга, готували його до «добровільної» бесіди. І ось прокол, який порушить плани і, мабуть, дасть Вайнбергу передих і час подумати.

«А чому він не від’їжджає? – подумав про Вайнберга Нік. – Адже якщо його «діставання» йде по наростаючій, то, напевно, воно може закінчитися його смертю?

Будь-яка людина в такій ситуації це зрозуміла б. Та й він, мабуть, не дурень. А може, він уже поїхав? І тоді нічого особливо страшного не станеться через те, що вони не змогли виїхати сьогодні в Трір?…»

Задзвонив телефон.

– Ніколас? – прозвучав знайомий голос. – Є деякі зміни в планах…

Гора звалилася з плечей Ніка. «Пронесло», – подумав він.

– Виїжджайте ближче до шостої, щоб бути там увечері. Пошуміть як-небудь, щоб охоронці виглянули. Нехай напарник у них постріляє. Якщо влучить – навіть краще. По дорозі назад подзвоните хазяїну з Тріра і скажете: «П’єр погодився на бесіду через два дні». Запам’ятали?

– Запам’ятав, – загальмовано мовив Нік, знову пригнічений своїми надіями, що не справдилися.

– Завтра вранці я передзвоню, – пообіцяв невидимий інструктор і поклав трубку.

Нік зітхнув. З’явилася слабка надія, що Сахно до вечора повернеться, і вони зможуть виконати сьогоднішнє завдання. До шостої ще був цілий день.

Але час пролетів швидко. Із-за низьких хмар вечір наступив раніше звичного, і вже близько п’ятої за вікном стало сіро і похмуро.

Годинникова стрілка спокійно дійшла до шостої й рушила далі. Поступово Нікові стало зрозуміло, що цей вечір йому належить перебути наодинці й удома, якщо можна назвати цю квартиру домівкою.

Він дістав із холодильника пляшку пива. Підійшов до відчиненого вікна, і в обличчя вдарила освіжаюча вологість вуличного повітря.

Несподівано у душі виник спокій і паралізував думки. Він стояв і вдихав вологість вечірнього повітря. Ні про що не думав. Механічно підносив до рота пивну пляшку і робив черговий ковток нахильці. Йому вже було однаково.

Наступного ранку дощ усе ще періщив. Напрочуд міцний сон довго не відпускав Ніка, і навіть усівшись на своєму матраці, він насилу втримував очі розплющеними. Холодний душ привів до тями, але тіло все ще чинило опір бадьорості, що нав’язувалася йому свідомістю, думками, почуттям обов’язку, до того ж невиконаного.

Нік зрозумів, що Сахно не повертався. «Тепер-то він узагалі не повернеться», – подумав він, і його запитливий погляд відшукав черепаху, мовби вона була повноправним представником Сахна і відповідала за його дії.

Близько десятої подзвонив невидимий інструктор. Нік розповів йому все, після чого пауза на іншому кінці телефонного дроту тривала більше хвилини.

– Я скоро передзвоню, – нарешті мовив співрозмовник і поклав трубку.

Він дійсно передзвонив досить скоро, хвилин через двадцять. Голос його звучав пригнічено, але про Сахна він ні слова не сказав.

– Нікуди не йдіть, вам подзвонить давній знайомий.

У Ніка також не було бажання йти під дощ. Як, утім, і інших бажань теж.

Він заварив собі чаю, знову став перед відчиненим вікном, поставивши чашку на підвіконня. Знову відчуття скам’янілості, тваринного спокою, цілковитої байдужості охопило його. Він навіть не відразу обернувся на телефонний дзвінок, що прозвучав.

– Нік? Це Іван Львович, – почувся звідкись іздалеку голос, що негайно відгукнувся луною.

– Іван Львович? – здивувався Нік. – Ви де?

– Далеко. У Києві. У мене для вас сумні вісті… Навіть не знаю, як сказати… Річ у тому, що ваші дружина і син… загинули…

Нік закам’янів.

– Що? – насилу вимовив він. – Що ви сказали?

– Ми-ко-ло, – повільно заговорив Іван Львович, мовби розбиваючи слова на склади. – Мені дуже шкода… Пожежа… Вони, видно, підтоплювали… було холодно… Ми вас вивеземо днями… Забудьте поки що про всі справи… Чекайте дзвінка, тримайтеся…

Нік опустив трубку, з якої нудно і монотонно лунали часті гудки. Вони звучали спочатку тихо, так тихо, що Нік, усе ще тримаючи в руці трубку, забув про неї. На очі набігли сльози, але водночас повернулася внутрішня душевна скам’янілість, і сльози поповзли вниз, ніби абсолютно незалежно від Ніка, мовби продовження дощу, що йшов за вікном.

І голосніше зазвучали короткі гудки з трубки в опущеній руці. Нік глянув на трубку, як на щось чужорідне. Захотілося звільнити від неї руку, і він поклав трубку на місце.

Повільно озирнувся, оглянув мокрими очима квартиру, що здалася у цей момент напрочуд чужою.

Вийшов. Постояв біля будинку, відчуваючи, як важчає одяг, насичуючись дощем, як вода струмує по волоссю, затікає по шиї за спину. Рука полізла в кишеню джинсів. Він витягнув дві двадцятки. Куди тепер? Навіщо?

Стискуючи в руці дві двадцятки, він пішов у бік центральної площі. Не думаючи ні про що.

Став на знайомій автобусній зупинці під прозорим дахом.

Через дорогу від нього тьмяно горіло світло у вже зачиненому кафе, де він кілька разів пив каву з білими «мишками». Погляд пішов далі, праворуч. Зупинився на вивісці «Вайсбрау», що світилася зеленим неоном. Йому захотілося випити. Напевно, це бажання і вивело його на вулицю, під дощ. Але тільки зараз воно сформулювалося, заявило про своє існування.

Він зайшов у пивницю. Заглянув із коридорчика, в якому висів автомат з продажу сигарет, до зали, де від неробства біля стійки офіціант базікав про щось із барменом. Тільки за одним довгим дерев’яним столом сиділи один навпроти одного два чоловіки у светрах. Пили пиво з великих келихів. Між ними на тарілці лежали два кренделі, посипані сіллю.

– Бітте, герайн! – відволікся від бесіди з барменом офіціант, обернувшись на звук дверей, що відчинялися.

Нік пройшов до зали й відразу попрямував у далекий найтемніший кут за стійкою.

Офіціант почекав, поки відвідувач всядеться, потім повільно підійшов. Став, очікуючи замовлення.

– Келих пива і чарку горілки, – попросив хрипким голосом Нік.

– Атож, на вулиці так холодно сьогодні, ви зовсім промокли… – сказав киваючи офіціант. – Хвилиночку!

– Почекайте, – зупинив його Нік. – Принесіть і крендель, – він кивнув підборіддям на стіл, за яким сиділи двоє відвідувачів.

Випив чарку горілки й запив пивом.

Попросив іще чарку, коли офіціант поставив перед ним тарілку з кренделем.

– Може, хочете повечеряти?

– Ні.

Відкрилися важкі дерев’яні двері, і до зали, неголосно сміючись і базікаючи, зайшли чоловік і жінка. Поставили складені парасольки в чавунний каркас спеціальної підставки, повісили на настінні гачки прозорі плащі-накидки.

Офіціант застиг біля столу Ніка, чекаючи, коли нові гості виберуть столик.

Другу чарку горілки він приніс хвилини через три.

Нік раптом помітив, що сидить біля величезного чорного каміна. Від його мовчазної пащі тягло холодом. І Ніка відразу пробрав цей холод. Захотілося тепла, вогню, щоб обпектися, відчути фізичний біль, згоріти.

– Гер обер! – покликав він офіціанта.

Той швидко підійшов.

– Запаліть камін!

– Звичайно! – з готовністю відповів офіціант.

Він приніс оберемок дров. Підпалив. Незабаром тепло потяглося по залі, торкнулося обличчя Ніка. Він заплющив очі. Тепло було ще дуже слабке, ледве відчутне.

Очі защипало від сліз, що навернулися, але Нік зціпив зуби. Він не хотів більше плакати. Він нічого більше не хотів. Ні, він хотів іще чарку горілки, і погляд його ковзнув усередину зали, дотягся до офіціанта, що стояв біля столика, за яким сиділи чоловік і жінка. Офіціант стояв до Ніка спиною, але він мовби відчув щось, може, силу цього погляду. Він обернувся і кивнув Нікові, ніби зрозумів його замовлення на відстані.

56

За два дні стан Мишка Занозіна не змінився. Лікар усе ще боявся обнадіювати. Тепер біля ліжка стажиста чергувала мати, що приїхала з Сум, – ще не дуже стара жінка. Її приїзд найбільше обрадував Щура. Майор щодня приносив апельсини і обурювався, помітивши, що принесені напередодні зникали. «Медсестри забирають, хворому ж не можна», – просто і зрозуміло пояснив йому лікар. Тепер апельсини отримувала мати Мишка. Вона складала їх у пакет і тримала в металевій, пофарбованій білим тумбочці. Але й вона на другий день, хвилюючись і червоніючи, сказала, що їх надто багато, і вони починають псуватися. Сказала вона це й Віктору, хоча Віктор нічого з собою не приносив. Після цього Віктор збагнув, що потрібно приходити не з порожніми руками. Наступного разу він приніс півбатона сухої ковбаси і свіжий буханець чорного хліба – звичайно, не Занозіну, а його матері. Вона була дуже вдячна.

– Я їх розумію, – говорила вона про медсестер. – Вони ж отримують шістдесят гривень на місяць! Хіба на це можна прожити? Тому їм і працювати не хочеться.

– А ви скільки отримуєте? – запитав її Віктор.

– Я вже на пенсії, а пенсія, самі знаєте, сорок дев’ять дев’яносто. Тільки платять із запізненням… Але мені тут одна сестричка чай приносить…

Віктор кивнув. Ця жінка, схоже, вишукувала в людях щонайменші ознаки доброти і, виявивши їх, була щаслива. Для тих же людей, в яких доброти вона не знаходила, завжди було готове якесь виправдання.

Посидівши укотре біля ліжка стажиста і поговоривши хвилин п’ятнадцять із його матір’ю, Віктор повернувся до райвідділу.

Дзвінок мобільного застав його за чаєм з лимоном.

– Чудові фотографії, – сказав Георгій. – Удалося ще двох розпізнати, і, схоже, це наші клієнти! Поряд із Килимником – такий собі Василь Портнов на прізвисько Порт. Дві судимості після служби в ОМОНі. А на другій фотографії один із утікачів – Сергій Сахно. Колишній сапер, прізвисько таке ж – Сапер. Виконував чорну роботу для СБУ. Людина обмеженого розуму, неврастенік, любитель наркотиків. Гадаю, що його вивезли чимдалі, щоб там і поховати. Ось тільки його супутник – особа абсолютно невідома. Але ситуація більш-менш зрозуміла.

– Що зрозуміло? – запитав Віктор.

– Те, що друга пара, скоріше за все, стежила за першою, щоб запобігти можливому їх поверненню в Україну. Скоріше за все, Сахна позбулися в Німеччині, і зробив це його попутник. Попутника, ймовірно, теж прибрали. Залишати його живим було б непрофесійно… Але головне – дев’яносто дев’ять відсотків, що ці четверо мають прямий стосунок до справи Броницького.

– А Килимник із Портновим? Вони де?

– Портнов зник. За неперевіреними даними, він утік у Росію, а перевірених даних немає. А Килимник нині служить в українському посольстві у Франції. Помічник військового аташе.

– Давно?

– Уже два тижні.

– Так що ж робити? – поцікавився Віктор. – Їхати у Францію?

– Я бачу, тобі сподобалося їздити. Почекай пару днів. Може, дійсно полетиш. Закину цю ідею. Тільки частіше оглядайся на всі боки. Якщо Килимник – велике цабе, тобі спробують перешкодити вилетіти. Якщо не дуже велике – він потрапить де-небудь у Парижі під машину.

– А якщо він не потрапить під машину, а я тут не впаду під потяг метро?

– Значить, просочування інформації не було. Зрозуміло? Та ти почекай, речі ще не збирай і виду не показуй, що хочеш Ейфелеву вежу побачити! Давай поки що штаб прикордонних військ помацаємо. У найближчі три дні рівно опівдні під’їжджай черговою машиною на Володимирську, став машину на розі Рейтарської так, щоб було видно вхід у штаб, і просто спостерігай за тими, що входять і виходять, по півгодини. Потім від’їжджай.

– А на що звертати увагу?

– На двері. Тільки на двері, – мовив Георгій.

Додому Віктор повернувся теж черговою машиною. Витягнувши з поштової скриньки лист і якісь рекламні листівки, піднявся ліфтом до себе. Іра і Яна вже спали. Він тихенько зачинив двері на кухню, сів за стіл.

У конверті лежала записка: «Завтра приїжджаю до Києва. Зустрінемось о десятій вечора на платформі станції метро «Гідропарк». Рефат».

Віктор оглянув конверт. Поштових штемпелів і марки на нім не було.

Зітхнув. Мало того, що місце для вечірньої зустрічі було вибране досить дивне. Але і до самої зустрічі Віктор був не готовий. Принаймні психологічно. Так, вони домовились обмінюватися інформацією, і тепер Вікторові було відомо більше, ніж під час їхньої зустрічі в Лондоні. Але передавати Рефату те, що він щойно дізнався від Георгія? Це якраз і схоже на просочування інформації. Хоча без Рефата й цих фотографій справа, звичайно, не зрушилася б.

«Гаразд, – подумав Віктор, немов переконуючи себе. – Для користі слідства… Це ж тільки для користі слідства. Може, він теж щось нове розповість».

Заздалегідь виправдавшись перед собою, Віктор проте почував себе незатишно. До цього домішувалася і якась боязнь, що його, простіше кажучи, коли-небудь накриють і припишуть співпрацю з ворогом, тобто з Росією.

До його незатишного стану додалося і відчуття голоду. Віктор знайшов в морозильнику пачку пельменів, поставив каструльку з водою на газ. Подивився у вікно, за яким у темряві, позбавленій зірок, горіли декілька ліхтарів ближнього села.

Наступного дня, узявши в райвідділі чергову «вісімку», Віктор зупинився на розі Рейтарської й Володимирської так, щоб добре було видно вхід до штабу прикордонних військ. Там був і інший, більш парадний вхід з боку Золотоворітського провулка, але Георгій чомусь ігнорував той вхід. Йому були цікавіші ці двері, невисокі, простіші, з вічком. Люди входили і виходили крізь них так часто, мовби за дверима розташовувався звичайний магазин. І що відразу кинулося Вікторові у вічі – так це повна відсутність військової форми на відвідувачах або працівниках штабу. Особливо не придивляючись до облич, Віктор прикипів поглядом до цих скромних дверей, немов потрапив під їх гіпноз. На Володимирській навпроти дверей раз у раз зупинялися машини, переважно чистенькі, доглянуті іномарки, що передусім свідчило, що в кожної, окрім хазяїна, був іще й шофер, який наглядав, аби все блищало і мало вигляд новенького. Півгодини пробігли майже непомітно. Віктор насамкінець вирішив поглянути мигцем і на парадний вхід до штабу. Проїхав трохи вперед по Рейтарській.

Другий вхід був насправді «першим» – подвійні високі двері, прапори на флагштоках і люди – всі до єдиного! – входили і виходили у військовій формі, як і належить у такому місці. Щоправда, машини, припарковані на маленькому майданчику перед штабом, були скромні, але теж чистенькі. Там стояли різні моделі «Жигулів», кілька «Волг» і один свіжопофарбований газик з солдатом-водієм, що ліниво переглядав газету «Бульвар».

Віктор знизав плечима, не знайшовши миттєвого пояснення різниці між двома дверима штабу. Розвернувся навколо клумби і виїхав знову на Володимирську.

Основне сьогоднішнє завдання було виконане. Тепер залишалося чекати вечора.

Повернувшись до райвідділу, він навів довідки про смерть вдови Броницького. Сподівався почути щось нове. Нещасний випадок. Машину, що збила її, не знайшли, зате – як сказали йому по телефону – все ще шукали. За даними, отриманими від запізнілого свідка – місцевого двірника та п’яниці, це був старий «мерседес» білого кольору. Свідок твердив, що під машину її штовхнув молодий хлопець.

Залишивши райвідділівську «вісімку» на маленькій автостоянці навпроти метро «Арсенальна», Віктор приїхав на «Гідропарк» за три хвилини десята. Він був єдиним, що вийшов на цій платформі з потяга. Коли потяг відійшов, Віктор зрозумів, що зараз більше нікого на платформі немає. Озирнувся уважніше туди-сюди. Навколо станції горіли вуличні ліхтарі, створюючи відчуття якогось життя, але далі, за ними, панувала темрява. Навіть не вірилося, що це місце практично розташоване в центрі міста, а якщо точніше – посередині, як ковбаса в закритому бутерброді.

Підійшов потяг з іншого боку платформи. Автоматичні двері вагонів відкрились і тут же зачинились. І він поїхав далі, у бік центру.

– Добрий вечір, – пролунав за спиною знайомий приглушений голос.

Віктор здригнувся. Повільно обернувся. Перед ним стояв Рефат в елегантному чорному пальті, з парасолькою-тростиною в руці.

– Може дощ піти, синоптики обіцяли, – сказав він, помітивши здивований погляд Віктора на парасольку-тростину.

А Віктор чомусь згадав слова майора Щура: «Менти парасольок не носять». Ну та Рефат і не був ментом.

– Давно приїхали? – запитав Віктор.

– Давай без церемоній, пора вже один одному дружньо «тикати». Сьогодні приїхав. Ходімо погуляємо?

Віктор кинув погляд на темний Гідропарк, звужений ліхтарним світлом до п’ятачка навколо станції метро.

– Ходімо, ходімо! – всміхнувся Рефат. – Тут іще пивниця працює, і кафе. Братва гуляє…

Вони спустилися з естакади платформи в перехід. Звернули вліворуч.

Порожній безлюдний майданчик. Світло від ліхтарів падало на нерівно укладені бетонні квадратики, на паркові лави, на зачинені кіоски та маленькі кав’ярні.

– Ну що, заглибимося? – запропонував Рефат, кивнувши кудись у темряву, куди втікала з-під ліхтарного світла вузька асфальтова доріжка.

– Навіщо? – не стерпів Віктор. – Можемо тут сісти і поговорити.

– Тут нас видно буде. І чутно. Та ти не бійся, чи ти без зброї?

Віктор промовчав, і вони пішли повільно геть від ліхтарного світла.

– Ми недалеко прогуляємось і повернемося. Ну розповідай, які новини?

Віктор прикусив нижню губу. Зітхнув. Подумав: якщо прийшов, значить, усе-таки готовий був ділитися.

– Упізнали ще двох на фотографіях, – сказав він. – Один – Василь Портнов, із карних злочинців. Нині у розшуку, з чуток – ховається в Росії. Другий, один із утікачів, Сергій Сахно. Прізвисько Сапер. Килимник тепер у Франції військовий аташе українського посольства… А ще вдова Броницького загинула. Нещасний випадок. – Останню фразу Віктор не втримався і вимовив іронічно.

– А син?

– Що син?

– Син де? Хіба ти не їздив до нього в Англії?

– Пропав. – Віктор подивився під ноги, на матовий мокрий асфальт. – Його відвезли нібито на машині українського посольства, щоб відправити додому. Було повідомлення, що з матір’ю стався нещасний випадок.

– А нещасний випадок стався на два чи три дні пізніше, – перебив, киваючи, Рефат.

– Ти що, все це знаєш? – здивувався Віктор.

– Ні, не все. Куди нам! – усміхнувся Рефат. – Продовжуй!

– Це все.

– Тоді моя черга хлібом ділитися. Здається, ми намацали четвертого. Впевненості немає, але руки сверблять. Через кілька днів буде остаточно відомо.

– І хто він?

– Якщо це він, – Рефат витримав паузу, немов збираючи думки в майбутні версії. – Один військовий перекладач поїхав із Душанбе до Києва на запрошення одного київського полковника. Сім’ю відправив до родичів у Саратов. Попросив їх там місяць-півтора почекати, поки він улаштується, про все домовиться і квартиру отримає. Але речі та меблі відправили відразу, і вони десь у Києві. Сім’я чекає від нього новин, а він не пише. І раптом через два місяці лист від іншого киянина з повідомленням, що йому були залишені цим перекладачем гроші на зберігання. Але перекладач більше не з’являвся, і цей чесний киянин запитує дружину – що далі робити? А перекладач, до речі, знавець арабської, німецької та англійської.

– А як перевірити – чи він це? – запитав Віктор.

– Уже перевіряють. Поїхала одна людина з фотографіями до Саратова. Проблема в іншому. Як умовити рідню мовчати, якщо вони впізнають на знімку свого чоловіка і батька? Ну, сподіваюся, наша людина не сплохує, якось домовиться. Але якщо це прорветься назовні, і його офіційно почнуть шукати в Києві через який-небудь там Червоний Хрест… Цього нам зовсім не треба. Знайти б хоча того полковника, який його до Києва заманив!..

Закапав дощ, і Рефат розкрив над їхніми головами широкий купол парасольки. Навкруги, в дивній тиші, зашаруділи краплі по невидимому листю ледве помітних у темряві дерев.

Пройшли повз лаву, і Віктор раптом зупинився, помітивши людину, що лежала на ній.

– Ти чого? – спокійно запитав Рефат. – Ходімо далі. Це або мертвий, або п’яний.

Віктор усе ще стояв, у нього було таке відчуття, ніби він десь на іншій планеті.

Рефат спокійно нахилився над лежачим тілом.

– П’яний, – сказав він, випроставши спину. – П’яний і побитий. Видно, кишені йому вже почистили, так що більше йому втрачати нічого. Ходімо. Не замерзне!

Залишивши лавку зі сплячим тілом позаду, вони заглибилися ще далі в парк, що здавався в цей час зловісною лісовою гущавиною.

– Я пробуду тут іще два дні, – мовив після п’ятихвилинної паузи Рефат. – Будуть новини – отримаєш листом. А тепер можемо іти. Дивовижне тут повітря. Навіть вологість якась тепла, ніжна. Від такої і нежить не причепиться!

Вони ще раз пройшли повз сплячу на лаві людину. Попереду розпливалися на тлі темного неба жовті плями ліхтарів.

57

Уже два дні лив дощ, і Нік сидів у квартирі, за присунутим впритул до вікна столом, лицем до вікна. Закінчувалася друга пляшка «Абсолюту», куплена напередодні у місцевому супермаркеті. Він іще раз налив горілки в чарку, а в склянку додав пива з бляшанки.

Його червоні й опухлі очі дивилися на вулицю, у сутінки, що стікали щомиті дощем на землю. Там, за непрозорою стінкою дощу, світилися два вікна в будинку навпроти. Але це було мовби десь дуже далеко. А тут, відгороджений од усього світу дощем і горем, сидів Нік. Відчужений, відлучений страшною новиною від реального світу.

Він знову випив горілки і запив пивом. Очі свербіли, але він, як школяр, утримував руки силою волі на стільниці. Рукам дозволялося торкатися тільки чарки, пляшки і склянки.

Дивний спогад змусив його раптом обернутись і зупинити свій погляд на магнітофоні, що стояв на підвіконні на половині Сахна.

Нетвердим кроком пройшов туди. Ввімкнув магнітофон і повернув ручку гучності. Крізь шипіння загупало записане на плівку серце. Цей звук викликав у Ніка тремтіння, але він не вимкнув магнітофон і навіть не зробив тихіше.

Постоявши кілька хвилин, повернувся за стіл, і тепер йому це серце немов у спину стукало.

Уперше в душі виникла щира жалість до Сахна. Між ними тепер, здається, не було ніякої різниці: двоє людей, що втратили найближчих і стали нічиїми, як бродячі пси.

«Ні, – подумав Нік, – неправда. Не нічиї, і не свої власні. Хазяї є. Корм є… Тільки тепер ніби немає сенсу… Немає сенсу рухатись далі…»

Напевно, вони знали, як він почуватиметься після такої новини. Адже недаремно сказали, щоб забув поки що про всі справи. Пообіцяли переправити назад. Тільки куди – назад? У Душанбе? У Саратов? У Київ?… Додому? У дім, якого досі немає…

Нік іще раз випив і відчув, що засинає. Насилу піднявся, дійшов до матраца і, не роздягаючись, впав поверх легкої ковдри. Заснув.

Уранці задзвонив телефон. Дзвонив довго, поки Нік не піднявся, похитуючись, і не зняв трубку.

– Напарник не приїжджав? – запитав голос невидимого телефонного інструктора.

– Ні, – хрипко відповів Нік. – Коли я від’їжджаю?

– Почекайте поки що. Ви не можете поїхати, залишивши тут напарника… Треба його дочекатися…

– Та він не повернеться, – з упевненістю, що незрозуміло звідки взялася, сказав Нік.

– Повернеться, – не погодився з ним співрозмовник. – Йому більше нікуди повертатися. А коли повернеться – кинете йому дві піґулки в чай або пиво… Тоді вже й речі збиратимете…

Нік мовчав. До нього дійшла непрямо поставлена умова його від’їзду. Значить, треба спочатку вбити Сахна, і тільки потім йому допоможуть повернутися!

– Що ви мовчите? Ви все чули?

– Так, – сказав Нік.

– Я вам у поштову скриньку сьогодні свіжу газету заніс. Почитайте, тоді, може, зрозумієте, в чому справа! Ще раз нагадую: коли він повернеться – підкинете йому дві піґулки, а коли засне – подзвоните мені по 48–04, і ми відразу вас забираємо. Все!

Голос телефонного інструктора цим ранком здався Нікові особливо відразливим.

Погляд Ніка впав на порожнє блюдце, що стояло на підлозі. Він уже три дні нічого не наливав туди, а значить, і черепаха нічого не пила.

У холодильнику молока не було, і Нік наповнив блюдце водою з-під крана.

У голові все ще гуло, і в роті було сухо. Ця сухість змусила Ніка гостро відчути свою провину перед черепахою, залишеною без води на три доби. Собі він теж налив склянку води з-під крана і випив одним ковтком.

За вікном світило в’яле осіннє сонце.

– Саратов, Саратов, – прошепотів Нік, дивлячись у вікно, за яким лежав чужий, байдужий йому світ.

Перед будинком проїхала машина, і Нік підскочив до вікна, тут же відчувши, як цей різкий порух відгукнувся болем у голові.

За будинок навпроти звертав червоний «фольксваген гольф».

Зітхнувши з полегшенням, Нік сів на свій матрац. Він більше не хотів бачити Сахна, не хотів, щоб той повертався. Не хотів його вбивати.

«Їм однаково доведеться відправити мене назад, – думав він. – Адже Сахно не повернеться, напевно не повернеться…»

Захотілося їсти, але холодильник був порожній – тільки три бляшанки пива. У кишені залишалося двісті марок.

Нік сходив у магазин, купив дві консервні банки квасоляного супу, хліб, ковбасу. По дорозі згадав про газету, залишену для нього в поштовій скриньці.

Вже удома розгорнув її, проглянув і тут же натрапив на заголовок:

Війна мафії на вулицях Кобленца.

«Учора ввечері на набережній недалеко від пам’ятника Бісмарку було вбито Ференца Пергеді – угорця, що контролював постачання молодих жінок зі Східної Європи в підпільні будинки розпусти району Північний Рейн-Вестфалія. Останнім часом, за даними поліції, він намагався взяти під свій контроль торгівлю контрабандними сигаретами – традиційним промислом общини глухонімих. Минулого року під час сутички з російською мафією було вбито двох його охоронців і коханку-німкеню. За даними свідків, у Ференца Пергеді стріляв невисокий чоловік років сорока, що сховався на чорному ритуальному лімузині, за кермом якого сиділа світловолоса жінка років двадцяти п’яти. Поліція Кобленца буде вдячна за будь-які додаткові відомості про цей інцидент».

– Ритуальний лімузин із блондинкою за кермом? – здивувався Нік.

На його обличчі з’явилася дивна посмішка.

«Тепер він точно не повернеться, – думав Нік. – Або не встигне повернутись, якщо засікли автомобіль. Не дуже-то багато таких ритуальних лімузинів їздить по дорогах».

Стала зрозумілішою рішучість телефонного інструктора позбутися Сахна. Але Ніку на цю рішучість було наплювати. Він пожував сухими губами, випив іще води з-під крана. Підійшов до столу, на якому стояла недопита пляшка «Абсолюту». Рука потяглася до пляшки. Нік спробував стриматись, але не зміг.

58

Другий сеанс спостереження за входом до штабу прикордонних військ виявився набагато цікавішим за перший. Буквально через три хвилини після того, як Віктор під’їхав і зупинився на тому ж місці, що й учора, до нього підійшов чоловік у цивільному і ввічливо постукав у двері машини.

Віктор опустив скло.

– Ви когось чекаєте? – запитав чоловік у довгій шкіряній куртці.

– Так, – відповів Віктор.

Чоловік пильно подивився йому в вічі, обвів поглядом салон автомобіля і, не сказавши більше ні слова, відійшов. Викурив сигарету, стоячи біля дверей, за якими спостерігав Віктор. Зайшов досередини.

Через декілька хвилин Віктор помітив рух у вікні другого поверху.

Фіранка відсунулась, і двоє чоловіків видивлялися на нього та на його машину. Один із них, здавалося, був той, що підходив із запитанням.

За півгодини з цього вікна виглядали в його бік іще тричі. Віктор запам’ятав розташування вікна. Від’їжджаючи, знову розвернувся навколо клумби з іншого боку штабу.

Насувався дощ. Сіре небо опускалося все нижче й нижче. Його «вісімку» обігнала даішна «тойота», за якою важко, але швидко мчав шестисотий «мерседес» із заштореними віконцями.

Віктор провів поглядом урядовий кортеж, який помчав кудись уперед. Йому нікуди було так поспішати. Він їхав у госпіталь відвідати Занозіна.

Мишко все ще був у комі. Поряд із його ліжком «сопів» громіздкий апарат на коліщатках, що дихав за стажиста. По інший бік ліжка на стільці сиділа його мати. Сиділа і дрімала, опустивши голову. Нікого більше поруч не було.

Віктор згадав, що приїхав із порожніми руками. Сходив у найближчий гастроном і купив ковбаси, сиру, пакет апельсинового соку. Повернувся в госпіталь.

Поставив пакет на тумбочку.

Мати Мишка підвела голову. На Віктора подивились очі, почервонілі від сліз.

– Ну як він? – запитав Віктор, хоча й так знав відповідь на це запитання.

– Так само. Лікар сказав, що ніяких змін. Сказав, що коли ще три дні буде так само, то надії ніякої. Ще скаржився, що цей апарат, – вона кивнула на штучні легені, – один на все відділення…

– Підкріпіться, – Віктор кивнув на принесений пакет.

– Спасибі, – жінка важко зітхнула. – А сестричка сказала, що якби він був депутатом або генералом, його б уже відправили куди-небудь до Німеччини або в Австрію і врятували б…

Віктор кивнув.

Увечері йому подзвонив Георгій.

– Ну як наш штаб? – запитав він.

– Сьогодні мною зацікавилися. Тепер вони стежать за мною, а я за ними.

– Чудово! Згодом, напевно, ще цікавіше буде. Гаразд, завтра передзвоню! – сказав Георгій. – Так, фотографії у тебе в кабінеті у сейфі. Спасибі!

Поклавши мобільник на підвіконня, Віктор тільки похитав головою. Як це все легко виходило! Щоб передати фотографії, потрібно було тюпачити під дощем і підсовувати їх під перегородку телефону. А щоб отримати їх знов, треба було всього лише заглянути у свій власний сейф!

Третій день спостереження за штабом прикордонних військ показав Віктору, що він когось дратує. Спочатку все йшло спокійно, і ніхто до чергової «вісімки» не підходив. Із вікна на другому поверсі теж ніхто не виглядав. Але коли після півгодини стеження він крутнувся навколо клумби і поїхав назад, за ним слід у слід рушив зелений газик із лисим вилицюватим водієм. Помітивши його, Віктор спочатку не надав його появі у дзеркалі заднього огляду особливого значення, але вже через кілька хвилин йому довелося спостерігати за газиком більш уважно. Вже на перехресті Володимирської та Прорізної газик штовхнув його «вісімку» ззаду, а коли Віктор обернувся, то замість вибачливого виразу побачив зухвалу посмішку лисого водія. Після цього газик спробував двічі виштовхнути «вісімку» на зустрічну смугу, але це йому не вдалося, як, утім, не вдалось і Віктору відірватися від переслідування. Було зрозуміло, що газик пустили за Віктором, аби попередити його про «погану поведінку». Хвилин двадцять повисівши на хвості й «м’яко» похуліганивши, він відстав.

Віктор повернувся до райвідділу задумливий і злий. Хотів спочатку подзвонити Георгію, але склянка свіжого чаю охолодила його запал. Георгій сам подзвонить увечері, й тоді Віктор йому все розповість.

За вікном раптом з’явилося сонце, й одночасно з його появою на столі задзвонив телефон.

– Вітю, – з трубки пролунав голос Рефата. – Є новини! Ти знаєш, де Конча-Озерна?

– Так.

– Це далеко від Києва?

– Ні, хвилин двадцять.

– Візьми фотографії та з’їздь туди. Будинок двадцять вісім, вулиці немає. Там живе Валентин Тарнавський, який відправив листа до Саратова, пам’ятаєш? Покажи йому фото, якщо він упізнає четвертого, то розпитай його про знайомство. Саратов уже підтвердив особу четвертого. Залишилась остання перевірка.

Віктор спустився вниз.

– Ну як «вісімка» після «мазди»? – трохи уїдливо запитав біля входу черговий міліціонер із «акаемом» на животі.

– Нічого, бігає, – спокійно відповів Віктор, сідаючи в машину.

Уже під’їжджаючи до Кончі-Озерної, він звернув увагу на вишневу «дев’ятку», яка вже хвилин двадцять, якщо не більше, висіла у нього на хвості.

В’їхавши через арку в письменницьке селище, він зупинив машину й озирнувся. Вишнева «дев’ятка» проїхала далі по шосе.

«Здалося», – подумав Віктор.

Двері йому відчинила висока красива жінка із заспаними очима.

– Вибачте, у нас гості із Запоріжжя, – сказала вона. – Я зараз Валю розбуджу!

Віктор здивовано глянув на годинник – пів на другу! Хвилин через п’ять з’явився сонний чоловік.

– Ви заходьте, – сказав він, протираючи очі. На нім були старі спортивні штани з витягнутими колінами та синя футболка з написом «Олімпіада-80».

Всівшись за столом у просторій, але ще не вмебльованій кухні, Віктор відчув, що потрапив у місце, де фізичний час не мав значення. Мало того, що жодного годинника в кухні видно не було, але й рухи хазяїна були такі сповільнені, що це навіть трохи дратувало.

– Каву будете? – запитав хазяїн.

– Ні, спасибі. Я хотів тільки поговорити…

– Зараз, – перебив його Валентин. – Я собі все-таки зварю. Знаєте, полягали тільки о дев’ятій ранку.

Минуло ще хвилин п’ятнадцять, поки хазяїн всівся за стіл і запитливо подивився на гостя.

– A… а… ви від кого?

Віктор дістав конверт із фотографіями.

– Пам’ятаєте, у вас один чоловік залишив гроші, й ви написали лист його дружині в Саратов?

– А-а, – кивнув хазяїн. – Пам’ятаю. Ви від його дружини?

– Ні. Подивіться, ви його тут упізнаєте?

Валентин подивився на знімки, взяв їх у руки і спокійно ткнув пальцем в одного з чоловіків.

– Ось цей, так… Миколою звати. Хороший мужик.

Розпитавши Валентина про його знайомство з Миколою, Віктор підвівся, щоб іти.

– Ви гроші візьмете? – запитав його хазяїн.

– Гроші?

– Ну, оті, що він залишив. Ви хіба не від його дружини?

– Ні.

Валентин стенув плечима.

– Так що з ними робити? – запитав він.

– Дайте мені ваш телефон, я вам передзвоню і скажу, – пообіцяв Віктор.

Виїжджаючи на Столичне шосе, він знову побачив ту саму вишневу «дев’ятку».

Вона знову поїхала за ним, тільки тепер у бік міста. Віктор запам’ятав номер машини і тепер час від часу поглядав у дзеркальце, перевіряючи: чи на місці його «хвіст». Занепокоєння з цього приводу він поки що не відчував. Та й «хвіст» цей був увічливіший за газик.

59

Два дні минули, як у страхітливому сні. Гроші закінчувались, і Нікові здавалося, що й життя його вже закінчується. Кілька разів дзвонив телефон, але Нік не піднімав трубку. Спочатку не хотів, потім уже не міг. Під столом валялося п’ять порожніх пляшок «Абсолюту». В голові дзвеніла порожнеча, дзвеніла важко, викликаючи різкий головний біль. А за вікном висів туман, густий, молочний. Нік ніколи не бачив такого раніше. Він навіть зараз не був упевнений, що бачить цей туман. Думав, що це п’яна, «абсолютна» втома.

Знов увімкнув магнітофон, і в квартирі загупало частими ударами чиєсь серце.

Підрахував гроші, що залишилися, – сорок три марки. Якраз на одну велику пляшку і одну маленьку. А потім?

Потім – його вже не цікавило. Він дивився на туман за вікном, згадуючи маршрут до супермаркету.

Вийшов на вулицю і побрів у бік центру Ойскірхена. Навколо нічого видно не було. Навіть тротуар із висоти погляду було ледь видно, як землю, вкриту хмарами, з літака.

Мимо по дорозі проїхала назустріч машина з двома жовтими очима. Проїхала повільно і майже беззвучно.

Купивши заплановані півтора літра «Абсолюту», Нік затиснув у руці здачу – монету в п’ять марок.

Зупинився перед знайомим кафе. Кави йому не хотілось, але виникло бажання витратити залишок грошей, звільнитися від цієї монети, нібито тільки вона створювала відчуття несвободи.

Зайшов. Поставив пакет із пляшками під столик. Замовив каву і «мишку».

– Ви хворіли? – запитала привітно хазяйка, наливаючи каву.

– Я і зараз хворий, – відповів Нік;

– А що з вами? Ви до лікаря ходили?

– Ні.

Обличчя жінки виявило серйозну заклопотаність. Вона пильніше вгледілася в його обличчя.

– Це не інфекційне? – запитала, трохи відхилившись назад.

– Ні, – хитнув головою Нік. – Це нерви…

Він ледве стримався, щоб не розповісти, не поділитися своїм горем. Але все-таки змовчав. Навіщо воно їй? Хто він їй такий?

– Три марки шістдесят, – сказала вона.

Нік, залишивши здачу на стійці, взяв каву і «мишку», сів на високий грибок-табурет. Втупився невидющим поглядом у прозору стінку, чию прозорість зводив нанівець сьогоднішній туман.

«Саме час зникнути в тумані», – подумав він.

Досить легко повернувся додому. Навіть сам здивувався цій легкості. Видно, ноги добре вивчили дорогу в центр і назад.

І знов увімкнув магнітофон, перемотавши запис на початок. Налив чарку, відчинив вікно перед столом.

Туман не зникав, але наставав вечір. Згори, з неба, туман просочувався темрявою. Повільно загусав.

Нік подрімав годинку-другу на своєму матраці і знову піднявся. Похитуючись, усівся за стіл. Залишалася тільки півлітрівка. У роті гірчило. Голова розколювалася.

З очей потекли п’яні сльози. Він уткнувся обличчям в долоні. Десь із закутку свідомості на нього дивилися Таня і Володька. Дивились і махали руками, кликали. Куди кликали? Туди, де вони тепер?

Знову задзвонив телефон. Нік навіть не обернувся.

Випивши іще дві чарки, він знайшов аркуш паперу і ручку.

«Сергію! Якщо повернешся – відразу втікай. Тебе хочуть прибрати. Я виходжу з гри, мені тут більше робити нічого. Поліція після вбивства в Кобленці шукає похоронний лімузин, так що кинь його! Удачі і прощавай!Нік».

Нік узяв чашку, вилив у неї рештки горілки. Дістав із нагрудної кишені упаковку з піґулками, отриманими від Івана Львовича. Кинув дві піґулки в чашку і простежив, як вони з шипінням розчинилися.

На обличчі з’явилася гірка посмішка.

– Прощавайте, – прошепотів Нік і, видихнувши повітря, одним ковтком осушив чашку.

Похитуючись, підвівся. Ліг на матрац обличчям до стелі. Очі заплющилися самі.

60

Утретє спостерігаючи за входом до штабу прикордонних військ, Віктор згадував свою вчорашню телефонну розмову з Рефатом. Розмова йшла не у відкриту.

– Його привезли на держдачі, і звідти він виходив, мабуть, потайки, до цього хлопця. Вперше вони зустрілися на затоці, де той ловив рибу. Якраз під горою, на якій ці держдачі… – Віктор розповідав те, про що дізнався. – Вдруге він прийшов дуже рано вранці, близько шостої. І тоді залишив гроші. Видно, це було в день від’їзду, але хлопець не пам’ятає дати.

– Бачиш, його привезли спеціально! – говорив Рефат. – Спеціально для справи. Тільки ж він не професіонал. Він усього лише військовий перекладач. Отже, їм потрібен був пішак. Імовірно, для супроводу другого за рубіж. Другий – професіонал, у цьому немає сумніву.

Чоловік у цивільному, що з’явився з дверей штабу, відвернув Віктора від учорашньої розмови з Рефатом. Це був саме той, що вчора підходив до нього з прямолінійним запитанням.

Віктору здалося, що чоловік знову збирається підійти. Але той тільки постояв біля дверей, поглядаючи в бік машини Віктора. І знову зайшов досередини.

Чергувати залишалося ще хвилин п’ять.

Думки знову повернулися до Рефата.

– Ти знаєш, дружина цього перекладача так сполохалася, коли їй показали фото, – говорив учора Рефат. – Зазбиралася до Києва їхати, чоловіка шукати. Ледве-ледве вмовили її залишитися поки що в Саратові. Сказали, що його вже шукають, аби повернути назад. Про всяк випадок, будь готовий до того, що вона може з’явитися в Києві. Ми спробуємо прослідкувати, щоб це не виявилося сюрпризом.

Долі людей, якими зараз займався Віктор, здалися йому набагато цікавішими за власну долю. Хоча тут же, на противагу цим думкам, він згадав про Лондон.

Біля входу в штаб прикордонних військ зупинився довгий «крайслер», із якого спершу вийшли двоє високих, коротко стрижених хлопців. Огледілися на всі боки.

Потім один відчинив задні дверці, і з них вийшов худий чоловік у довгому вузькому пальті. Швидко пройшов у штаб.

Віктор узяв ручку і тут же переписав номер машини на сторіночку прикріпленого до панельної дошки автоблокнота. Знову обернувся до дверей і, мовби відчуваючи щось, підвів погляд на вікна другого поверху. І побачив, що за ним стежать. Так само у відкриту, як він стежив за цими вхідними дверима.

Півгодини минуло, і Віктор полегшено завів мотор. Крутнувся навколо клумби перед парадним входом до штабу і знову виїхав до Т-подібного перехрестя з Володимирською вулицею. І тут помітив, що на нього мчить по бруківці величезний МАЗ. Мчить і сигналить.

Залишалися частки секунди, і хоч подумки він миттєво прийняв рішення спробувати дати задній хід, але рука вставила першу передачу, і він рвонув уперед, бачачи громадину, що наближалася з космічною швидкістю.

Машина не встигла повністю вийти з-під удару. Крізь гуркіт і брязкіт заліза Віктор, що відчув раптом якусь дику власну невагомість, продовжував чути сигналячий МАЗ. Видно, його заклинило.

Разом із «вісімкою» та МАЗом, що пристикувався, він легко зніс залізну огорожу і, глибоко продряпавши землю палісадника, вдарився об стіну високої акуратної «сталінки».

Гуркіт затих. Віктор спробував озирнутись і зрозуміти, що сталося. Але в шиї закололо. Закон земного тяжіння, що знову функціонував, дав йому зрозуміти, що він чи то сидить, чи лежить на боці. Спробував підвестись і знову відчув біль – тепер уже в правій нозі.

Подивився на вікно дверцят і побачив здивовано під цілим склом прим’яту траву.

– Не ворушіться! – крикнув хтось ззовні, й звук цей нібито прозвучав здалека, з-під землі.

Віктор не знав, скільки минуло часу. Біль, що відчувався в правій нозі, йому насправді не дошкуляв. Від цього болю його захищала якась хистка свідомість, якийсь туман, що вкутав голову, та й усе тіло, в невидиму вату, що вповільнювала і думки, й реакції, і відчуття.

Десь поруч заблискали, посипавшись, іскри. Хтось різав залізо й умовляв його почекати трохи. Нарешті його витягли з машини й уклали у зручне горизонтальне положення. Йому тут же захотілося спати. І знову біль у нозі не перешкодив йому провалитись у напівсон-напівнепритомність.

Крізь сон він чув голос дружини і намагався всміхнутися. Він знову висів десь на краю готового його відпустити сну. Але очі не розплющувалися.

Коли ж нарешті він зміг їх розтулити, то побачив перед собою майора Криська.

– О! Ожив! – радісно мовив майор і показав Вікторові кульок із апельсинами. – А я до тебе зайшов. Як ти?

Віктору знадобилося кілька хвилин, аби визначитись, що з ним. Отже – нога в гіпсі, сам він на ліжку в одномісній палаті.

– А мені снилося, що дружина приходила, – сказав він.

– Приходила, – підтвердив Щур. – Я з нею на виході зіткнувся. Ти не бійся, тобі тут недовго залишилося – кілька днів. Лікар сказав, що тобі добряче повезло! А знаєш чому? Тому, що ти ремінь безпеки не відстебнув! Ти бачив би, що від машини залишилося! Можна сказати, що від неї ні греця не залишилось. А від тебе, бач, практично все залишилось. Усе на місці!..

– А як Занозін? – запитав Віктор.

– Відключили вчора.

– Як відключили? – злякався Віктор.

– Ну від цього, від апарата! Він тепер сам дихає.

Віктор усміхнувся. Голова трохи заболіла.

– То що, зі мною все гаразд? – запитав Віктор Щура.

– Один перелом, один струс, а так ніби все гаразд. Як оклигаєш, знову поставимо тебе на квартоблік. Дивись, до весілля дочки трикімнатну отримаєш!

– Ну, цей жарт ми вже знаємо! – всміхнувся Віктор. – А що з МАЗом?

– А що з ним може бути? Він же залізний! Гальма відмовили, – пояснив майор. – Водій тільки пику розбив, коли вилітав через лобове. Треба йому боки нам’яти, коли заживе! Без гальм по центру їздити, га?

Віктор кивнув.

Майор, залишивши пакет із апельсинами, пішов. А Віктор знову заснув, і сон тепер здався йому куди легшим за колишній ватний.

Уві сні він сидів у себе на кухні чи то вночі, чи то глибокого вечора. І за вікном була звична темрява, в якій, ніби з висоти літака, який іде на посадку, виднілися вогники села, що відтіснялося містом усе далі й далі в бік дніпровського берега. Він насолоджувався тишею та міцним чаєм, що дозволяли його думкам рухатися швидко й бадьоро. Здавалося, він ось-ось уповні зрозуміє, що відбувається, і зможе розглядати все з якоїсь неймовірної висоти, передбачаючи всі подальші події та своїми очима бачачи їх фінал.

І раптом із кімнати долинуло дзеленчання будильника, і Віктор схопився, злякавшись, що будильник розбудить Іру й Яночку. Пробіг коридором і ввімкнув у кімнаті світло, щоб знайти будильник і вимкнути. Але будильника видно не було. А монотонне дратівливе дзеленчання тривало, і Віктор не міг зрозуміти, звідки воно долітає.

І дзеленчання це, хоч і не дуже гучне, погнало раптом дрож по тілу. Сон відступив, але дзеленчання не зникало. Вже розплющивши очі, Віктор зрозумів, що дзеленчання прийшло в сон із реальності. Тепер воно звучало в палаті. З віконця над дверима на підлогу падало світло, і в цій розрідженій темряві Віктор пошукав поглядом будильник. І знову не знайшов.

Дзеленчання затихло. Віктор лежав і дивився в стелю. У голові шуміло. Він уже сумнівався, що насправді чув це дзеленчання. «Скоріше за все, – думав він, – це наслідки струсу».

Але ось знову тишу палати розрізало це дзеленчання, і в нім Віктор упізнав щось знайоме. Воно звучало десь зовсім поряд. І це був не будильник. Віктор упізнав трель свого мобільника.

Підвівся на лікті. Простягнув ліву руку до тумбочки і висунув верхню шухляду. Трель відразу стала голоснішою.

– Слухаю! – сказав Віктор.

– Живий? – запитав Георгій.

– Інакше неможливо було б розмовляти…

– Вітаю!

– З чим?

– З живучістю.

– Не смішно.

– А я й не сміюсь! Я щиро радий. – Голос Георгія дійсно звучав серйозно. – Якщо заради тебе на дорогу вивели МАЗ без гальм, значить, ти дорогого вартий! Зрозумів?

– Зрозумів, але не бачу приводу цьому радіти!

– Пізніше побачиш! – пообіцяв Георгій. – Через три дні тебе перевезуть додому, тож поки що відпочивай і збирайся з силами. А я трохи сам попрацюю.

Поклавши мобільник у шухляду тумбочки, Віктор замислився: хто його туди поклав? Адже він був у нього в кишені піджака, а тепер на нім лікарняна піжама. Озирнувся навсібіч – ні шафи, ні вішалки з його одягом у палаті не було.

Хотів було підвестися вище, але щось його не пускало. Подивився на свої ноги – праву, запаковану в гіпс, було підвішено металевим шнуром до кронштейна.

61

Нік усю ніч блював. Похитуючись, ходив кілька разів у туалет. Страшенно болів живіт. Надії на легку смерть не виправдалися. Почався пронос, і живіт заболів іще сильніше. Притомність трималася на самісінькому краю фізичних відчуттів. Ще трохи, і вона впаде, сховається де-небудь у далекому кутку і звідти спостерігатиме за фізичною смертю самого тіла.

«Хоч би вже швидше», – думав крізь біль Нік. Притомність уже покидала його, коли він уявив собі, що перейняв на себе муки, заготовлені для Сергія Сахна. Впав біля матраца.

За вікном розсіювалася ніч. Відступала перед іще слабким непрямим світлом сонця, що підіймалося із-за горизонту і звідти, згори, опускалося незбагненними сполохами, що послабляли і руйнували темні обійми ночі.

Вже світилися перші вікна в будиночках навпроти, де працелюбні німці голилися, причісувалися, чистили зуби, готуючись до чергового дня, який, як завжди, буде повноцінним і здоровим, як увесь їхній спосіб життя.

Зі стоянок за будинками стали майже безшумно виїжджати машини.

Новий день обіцяв бути сухим, прохолодним і сонячним.

Нік поворушився. Йому почулося клацання дверного замка. Він лежав, обличчям уткнувшись у підлогу, права рука лежала на його матраці. Живіт, як і раніше, болів, тільки тепер біль був тупіший. Зате голова була мовби наповнена свинцем.

Він хотів було підвести голову, але не зміг навіть поворушити нею. Єдине, що він міг – ворушити зіницями. Але побачити Нік нічого не міг. Тільки світло, що проникало бозна-звідки. І раптом це світло ослабло, зменшилося. Нік почув поруч кроки, може, навіть не почув, а відчув їх через вібрацію підлоги. Чиїсь ноги затуляли світло, але підвести голову він не міг.

Згори почув шерех паперу.

«Поліція», – подумав Нік і знову спробував підвести голову.

Йому насилу вдалося уткнути в підлогу підборіддя і застигнути в такій дивній позі. У очах вималювалися два силуети, але різкості не було. Вона з’явилася пізніше, хвилини через три. Але спочатку він почув знайомий голос.

– А я знав, що ти – псих! – мовив згори Сахно.

Він гмикнув. Потім додав:

– Вішатися і стрілятися надійніше, ніж труїтися. Особливо простроченим проносним!..

Нік нерухомо лежав, скосивши погляд на другий силует, із якого матеріалізувалася дівчина-блондинка в короткому бежевому плащі. Її виснажене обличчя виявляло цілковиту байдужість до всього. Вона тільки побіжно глянула на тіло, що лежало, потім переключилася на квартиру. Крутила головою на всі боки.

– Я тебе зараз вилікую, – мовив Сахно і підійшов до холодильника.

Сергій дістав останню бляшанку пива, налив у чашку і сів перед Ніком навпочіпки.

– Давай пий! Якщо воно свіже, то допоможе!

Нік відчув різку сухість у роті. Немовби просто у нього на язику починалася Сахара. Розтулив губи.

Сахно влив до рота Нікові ковток пива. Той, потримавши його у роті, ковтнув і знову витягнув губи до чашки.

Вливши Ніку всю бляшанку, Сергій із дівчиною вклали його на спину.

Стеля здалася Нікові занадто низькою. Він подивився в їхній бік і помітив, як Сергій і дівчина розмовляють руками.

Голові стало трохи легше. Схоже, що пиво дійсно допомагало.

Захотілося ще пива, але Нік не зміг нічого вимовити – язик був важкий і некерований. Він лежав у роті, як щось чужорідне і при цьому мав гидкий смак.

Захотілося його виплюнути, виштовхнути з рота.

Нік захрипів, щоб привернути увагу Сергія. Той озирнувся запитливо, зітхнув. І знову продовжив свою беззвучну розмову з дівчиною.

«Це та, що була за кермом», – зрозумів Нік, згадавши газетну статтю.

«Поговоривши», Сахно поставив на плиту чайник. Дівчина відійшла до вікна.

Нік спробував поворушити рукою. Вийшло. «Відімри!» – подумки скомандував він собі і навіть спробував усміхнутись, але не відчув на обличчі власної усмішки.

Незабаром Сахно влив йому в рот іще дві чашки чаю, після чого Нік спробував сісти.

– Ми тепер квити, – сказав Сахно, дивлячись у вічі Ніка, що прояснилися. – Тепер ніхто нікому нічого не винен! Скажи спасибі, що я твої піґулки підмінив!

І Сахно показав Нікові дві інші маленькі упаковки по шість піґулок у кожній.

– Коли? – ледве вимовив Нік.

– Ще в Білорусії…

– Так ти що, знав?…

– Аякже! У мене такі ж були… про всяк випадок. Для тебе взагалі-то… Мені їх іще в Києві дали…

У Ніка заболіла голова. Але біль цей був устократ легший, аніж попереднє відчуття свинцевої тяжкості.

Він пережовував подумки щойно почуте від Сахна. Намагався зрозуміти, що це означало. Але новина логічному поясненню не піддавалася. Видно, мозок іще не працював.

– Чого ти кривишся? – запитав Сахно.

– Я не розумію… – зізнався Нік.

– А що тут розуміти? Коли ми зробимо свою справу, один із нас отримає вказівку позбутися іншого, а потім із тим, хто залишився, буде ще легше розібратися!.. Зрозуміло?

Зміст слів Сахна дійшов до Ніка миттєво.

– Ти до цього давно додумався? – запитав він.

– Як тільки отримав упаковку піґулок і почув, що мене врятує людина в такому ж джинсовому костюмі, як у мене.

Запало мовчання. Нік знову приліг на спину і дивився в стелю. На його очах стеля піднімалася, немов поверталася на своє законне місце. Біля плити Сахно про щось «говорив» із дівчиною.

– Як її звуть? – запитав хвилин через п’ять Нік, не повертаючи голови і не відволікаючись від білизни стелі.

– Уллі, Ульріка… – відповів Сахно.

– Красиво… – видихнув Нік. – Це ти з нею був днями в Кобленці?

Сахно різко підійшов.

– Звідки ти знаєш?

– Отам десь газета, – Нік показав рукою убік столу. – Напевно, на підлозі. Мені її в скриньку підкинули…

Сахно приніс Нікові газету і попрохав його перекласти статтю.

– Це після цього ти вирішив дуба врізати? – запитав Сергій.

Нік заперечно мотнув головою.

– Мої дружина і син згоріли в Саратові. Пожежа… Потім подзвонив цей, сказав про газету і про тебе… Коротше, сказав дати тобі піґулки… коли ти повернешся.

– А ти вирішив мене не чекати? – Сахно пильно дивився Нікові в вічі, й погляд його здався Ніку набагато серйознішим і проникливішим, аніж раніше.

– Усе скінчено, – тихо мовив Нік. – Усе втратило сенс. Вони сказали, що готуються відправити мене назад. А куди – назад?…

– Ні хера не скінчено! – перебив його Сахно. – Я думаю, що це тільки початок!..

– Тебе з нею, – Нік кивнув убік Ульріки, – шукає поліція. Мене вже ніхто ніде не чекає… Що ще може початися?

– А гроші?

– Які гроші?

– Ну, які ми мали знайти… Після чого нас, напевно, і збиралися пустити під укіс. Ми ж їх майже знайшли! Нам залишилося тільки потрясти цього типа в Трірі, й ми про все дізнаємося!..

Нік подивився на Сахна загнаним поглядом.

– Мені вони не потрібні… – мовив він.

– Тоді віддаси свою половину мені, коли знайдемо. Піднімайся!

Нік не хотів уставати. Він сів на матраці й одразу відчув запаморочення. Схопився за скроні. Натиснув на них пальцями. Допомогло.

Побачив, що Уллі поїть черепаху водою, сівши поряд із нею біля блюдця.

– Нам навіть не треба в Трір їхати! – сказав раптом Сахно. – Треба знайти того, хто нам дзвонив. Він же десь тут, у цьому вошивому містечку! Ти не знаєш, де він може бути?

– Я знаю його телефон…

– Ну, по телефону навіть пику не наб’єш!

Нік провалився в сон. Останнє, що він чув, були кроки Уллі, що пройшла повз його матрац до столу, за яким Сахно старанно перегортав телефонний довідник.

62

Спати з ногою, прикованою до кронштейна – зменшеної копії баштового крана, – що височів над ліжком, було дуже незручно. І хоча на третій день самопочуття Віктора різко покращало, але заснув він далеко за північ. Заважав і хисткий квадрат світла, що падав на підлогу через віконце над дверима палати.

Перед сном довго думав про Занозіна. Як виявилося, вони тепер були сусідами, адже лежали в одному госпіталі, тільки на різних поверхах. Майор Крисько, що приходив минулого вечора, навіть посміявся з приводу того, що економить масу часу, «одним пострілом двох зайців убиваючи».

Після того, як майор пішов, апельсинів у тумбочці додалось, і щоб хоч якось із ними впоратися, Віктор з’їв один. Решту вирішив віддати дружині. Вона обіцяла прийти завтра разом із Яночкою. Яночці апельсини корисніші, ніж його, Віктора, поламаній нозі.

А прокинувшись, Віктор спочатку відчув якісь зміни в повітрі, а потім і побачив їх, обернувшись до вікна. Там, за вікнами госпіталю, падав сніг. Великий, лапатий. Сипався з неба донизу.

Сніг зачарував Віктора. Він прилип поглядом до вікна, ні про що більше не думаючи.

Коли медсестра привезла на роздавальному візку сніданок – манну кашу з жовтою плямою масла посередині та чай, – він усе ще дивився на перший цього року снігопад.

Після сніданку його ногу відчепили від кронштейна й опустили на ліжко.

– Ось так полежте пару годин не рухаючись, – командував хірург. – Я прийду – скажете, що відчуваєте.

Віктор нічого не відчував. Утім, він відчував ногу, і йому навіть здавалося, що міг би її підняти разом із гіпсом. Але такої команди від хірурга не надходило. І він лежав. Лежав сумирно і нерухомо, поки знову не прийшов хірург та, задоволений рентгенівським знімком і відсутністю неприємних відчуттів у власника ноги, сказав, що сьогодні ж Віктора відвезуть додому, де він може поступово повертатися до нормального життя, але поки що тільки в межах квартири.

«Швидка» привезла його на Харківське шосе під третю годину. На щастя двох санітарів, новенький вантажний ліфт у будинку працював, і на восьмий поверх Віктор піднявся лежачи.

Закотивши розкладні ноші з коліщатками в квартиру, санітари вивантажили Віктора на підготовлену Ірою канапу і, відмовившись від чаю та від десяти гривень, запропонованих дружиною, пішли. Один, щоправда, повернувся хвилини через три. Виявляється, вони привезли з собою милиці для походів Віктора по квартирі. Милиці було видано в тимчасове користування, і Віктора попросили розписатися в їх отриманні.

– Коли не потрібні будуть – повернете, – діловито сказав санітар і пішов.

Цього ж вечора, коли Віктор добувся без особливих проблем з милицями на кухню і всівся на своє улюблене місце, подзвонив Георгій.

– Скільки тобі шкутильгати? – запитав він.

– Хірург сказав, що гіпс знімуть через три тижні.

– Та-а-ак, – мовив неквапно Георгій. – Невесело. Гаразд, слухай! Водій твого МАЗа повісився, не витримавши провини. У чому я особисто сумніваюсь…

– У тому, що він не витримав провини?

– Ні, в тому, що він сам повісився. Але в цьому нічого дивного немає. Дивно інше. Те, що спостерігали за тобою з вікон штабу прикордонних військ, а фотографували з вікон навпроти – з СБУ.

– Звідки ви знаєте?

– Як звідки? Поки ти спостерігав за дверима, ми спостерігали за реакцією на твоє спостереження. І слід сказати, ти, схоже, переполохав два відомства. Твою особисту справу забрали з відділу кадрів Міністерства СБУ на вивчення.

Віктор сторопів.

– То що ж мені робити? – запитав він.

– Нічого не робити. Видужуй. Нехай події поки що розвиваються без твоєї участі – так навіть безпечніше для тебе. Я триматиму тебе в курсі.

За вікном було темно, і сніг більше не падав. Власне, він і падав тільки уранці й лише кілька годин. Потім розтанув. Це був пробний запуск снігу. Він випаде ще не один раз, перш ніж осінь перейде в зиму.

Сидіти з відставленою набік, вирівняною гіпсом ногою було вкрай незручно, і Віктор, повернувшись у кімнату, влігся на канапу.

63

Нік спав важко, раз у раз перевертаючись із боку на бік. Гуділа голова і нив живіт, і хоч яку б позу він прибирав, врешті-решт вона видавалася незручною. І ось, коли під оболонкою напівсну він, здавалось, улігся зручно – і це після трьох чи чотирьох годин мук, – його затрусили. Злякано розплющивши очі, він побачив над собою обличчя Сахна, що сів навпочіпки поруч.

– Ну ж бо, вставай! – стишено сказав Сергій.

– Куди? Навіщо?

– Я адресу до твого телефону підібрав!

– А котра година?

– Четверта.

Нік витріщився каламутним поглядом на напарника.

– Ти що, не можеш до ранку почекати?

– Слухай, я декілька годин пальцем по цьому довіднику водив, а ти хочеш, щоб я зараз ліг спати і бачив рожеві сни?! Вставай!

Нік насилу підвівся. Помітив, що на ліжку Сергія солодко спить Уллі.

Ось чому він говоре так тихо…

Підійшовши до столу, на якому лежав розкритий довідник, Нік подивився на підкреслену ручкою адресу:

«Гер Н. Уберкрафт, Шенеспаркаллеє, 18, тел. 48–04».

Нік відчув себе трохи бадьоріше, та й головний біль ущух, немов для цього і необхідно було всього лише встати на ноги, щоб кров одринула від голови.

– Послухай, – сказав він звичайним, неприглушеним голосом. – Вона ж глухоніма, який сенс говорити пошепки?

Сахно подивився на напарника незадоволено і з нерозумінням.

– Вона ж спить, – твердо і тихо мовив він.

Нік зрозумів, що сперечатися з Сахном зараз, як утім, і завжди, було даремно.

– Я не знаю, де ця алея, – прошепотів він Сергію.

Сахно спокійно заклав ручкою сторінку з адресою і перегорнув довідник на початок, де на подвійному розвороті було зображено план містечка Ойскірхена. Його палець поповз у верхній лівий куток. Було ясно, що він уже відшукав якось цю алею.

– Ось, – він зупинив палець на білій смужці, що означала вулицю. За цією смужкою починалася велика зелена пляма парку.

Нік знайшов їхню вулицю, провів умовну лінію до Шенеспаркаллеє. Зрозумів, що пішки до цієї алеї близько півгодини, адже розташована вона була практично в протилежному кінці містечка.

– То що ти хочеш робити? – запитав Нік, підвівши погляд на Сахна.

– Ми зараз збираємось і йдемо до нього в гості.

– А потім?

– А потім тікаємо звідси к бісовій матері. Нас же шукають! – прошепотів Сахно.

– Тебе шукають, – поправив Нік. – Тебе і її, – він кивнув на сплячу Уллі, яка при тьмяному освітленні видавалася напрочуд гарною.

Сахно вирвав із телефонного довідника план міста і рішуче подивився на Ніка.

Вони одяглись і тихенько вийшли з квартири.

Ойскірхен спав і уві сні був схожий на прикрашену сяючими гірляндами ялинку. Вздовж вулиць і вуличок світилися ліхтарі, розставлені через рівні проміжки. Магазинчики й аптеки, яких в містечку була сила-силенна, здавалися відчиненими – їх вивіски, що яскраво сяяли, додавали в освітлену міську ніч різнобарвні неонові вогні. У дивовижній тиші цієї ночі чутно було тільки кроки двох пар ніг, які квапилися кудись.

І раптом з неба посипав сніг. Нік кинув погляд на Сергія. Той теж обернувся. По обличчю Ніка промайнула дивна втомлена усмішка, мовби пов’язана вона була з якимсь спогадом, із минулим, яке ніколи не повториться. Сахно просто кивнув Нікові. Раптом він різко зупинився перед перехрестям, дістав із кишені складені два аркуші з планом міста. Поворушив губами, читаючи назву вулиці на плані міста, і порівняв її з назвою нової вулиці, що починалася перед ними.

– Нам прямо! – сказав він і знову твердо зробив крок уперед.

Нік поспішив слідом, дивуючись, як добре Сахно орієнтується по карті практично незнайомого міста.

– Чортів сніг! – невдоволено буркнув Сергій, глянувши в темне небо, звідки густо сипалися білі пластівці.

– Красиво! – прошепотів Нік.

– А сліди? – не обертаючись, запитав Сахно.

Нік зрозумів, що саме Сахно має на увазі. «Раціоналізм і тверезість мислення – це щось абсолютно невластиве Сахну», – так думав Нік і тим більше дивувався з нинішньої поведінки та слів напарника. Чи то він прикидався раніше, чи просто не міг або не хотів здаватися серйозним. Може, якраз його минулий некерований стан був звичним, а нинішній зосереджений – вимушеним?

Нік кинув мимохідь ще один погляд на Сахна. Йому на мить здалося, що поруч іде абсолютно інша, незнайома людина.

– Зараз праворуч! – тихо попередив Сергій, і Нік слухняно звернув слідом за ним у вузький провулочок, що починався з таблички на перехресті. На табличці було написано: «Шенеспаркаллеє».

Зупинилися перед приземкуватим одноповерховим будиночком за низенькою підстриженою чагарниковою огорожею, крізь пройму в якій проходила від тротуару до дверей будиночка викладена червоною цеглою стежина.

Нік і Сергій переглянулись.

– А якщо у нього зброя? – запитав пошепки Нік.

Сахно замість відповіді посміхнувся.

– Почекай тут, – сказав він Нікові й сам пірнув за ріг будинку.

Нік стояв біля дверей і дивився навсібіч. Скрізь тиша і ніч. Сніг більше не падав. Він тепер лежав на землі, темніючи на очах під тягарем власної вологи. Ще трохи, і сліду від нього не залишиться.

– Нік! – Із-за рогу будиночка пролунав шепіт напарника.

Нік підійшов і побачив Сергія, що акуратно відчиняв вікно.

– Це кухня! – прошепотів він. – Підсади!

Нік допоміг Сахнові забратися всередину. Потім заліз сам.

У будинку було тихо. Сергій відчинив холодильник, і тут же кухню залило світло слабкої жовтої лампочки.

Нік сторопіло стежив, як Сергій витягає з холодильника пиво, ковбасу, сир і все кладе на підлогу.

Зачинивши холодильник, він обернувся до Ніка.

– Спочатку треба поснідати, – прошепотів він. – Раптом пізніше не встигнемо?

Вони тихенько всілися за столик. Сергій знайшов ніж і нарізав ковбасу та сир. Відкоркував пиво. Зробив декілька ковтків навхильці й простягнув його Ніку. А сам кинув до рота шматок ковбаси.

– Полюбляю їсти в гостях, – прошепотів він. – Там, у холодильнику, ще пляшка «Столичної»! Нагадай, щоб я про неї не забув!

Нік кивнув.

Він раптом зрозумів, що вони помінялися ролями. І ця зміна влаштовувала Ніка. Від нього нічого не вимагалося, тільки слухатися вказівок. Командував тепер Сахно.

– Ну що, ходімо, – прошепотів, допивши пиво, Сахно. – Пора знайомитися з хазяїном.

Він узяв із кухонного столика ніж, яким різав ковбасу, обережно відчинив двері й зробив крок у темряву коридора.

Нік зволікав. У коридор він зробив крок хвилини через дві й тут же примружився – у вічі вдарило несподіване світло. У широкому отворі розчинених подвійних дверей сяяла п’ятьма лампами кришталева люстра, що звисала з низької стелі.

Нік підійшов до дверей, прикриваючи очі долонею. Коли відвів долоню, побачив німу сцену: ліворуч під завішеним вікном стояло дерев’яне ліжко, на якому лежав із приставленим до шиї лезом чоловік років п’ятдесяти. У його розплющених очах прочитувалося тупе сонне нерозуміння. З-під ковдри стирчала тільки голова.

– Ну що, побалакаємо? – запитав його Сахно, недобре посміхаючись.

– Das geld ist dort… – прохрипів чоловік, указуючи поглядом на книжкову шафу, що стояла біля суміжної стіни.

– Що він каже? – Сахно обернувся до Ніка.

– Каже, що гроші там…

Сахно повернув погляд на хазяїна будинку.

– Гроші?… – повторив він задумливо, втупившись у вузькі заспані очі полоненого. – Гроші теж потрібні… Він із тобою по-російськи розмовляв?

– Так, – сказав Нік. – Може, це не він?

– Ану йди сюди і потримай ніж! – наказав Сергій.

Нік знехотя зайняв місце напарника, а Сахно пройшовся по кімнаті. Підійшов до письмового столу, на якому стояв факс-телефон.

– Так де гроші? – перепитав від письмового столу Сергій.

Нік запитав хазяїна по-німецьки.

– Там, на верхній полиці в Біблії, – прохрипів хазяїн, і Нік переклав.

Сахно підійшов до книжкової шафи і почав уважно розглядати корінці книг, які стояли там.

– На верхній полиці праворуч, – знову сказав по-німецьки полонений. – У Біблії.

– Я не віруючий, – тихо мовив Сергій, відчиняючи скляні дверці книжкової шафи.

Він узяв у руки масивний том, перегорнув. Обернувся і подивився задумливо на Ніка. Підійшов.

– Ти знаєш, він мені набрид, – сказав Сергій похмуро. Перевів погляд на обличчя хазяїна і раптом різко підняв двома руками узяту з шафи важку книгу і з усієї сили опустив її на голову полоненого.

– Достоєвського він в оригіналі читає, а гроші в Біблії ховає! – Очі Сахна спалахнули люттю. – В Достоєвському треба гроші ховати! Ти зрозумів?

І він ще раз ударив хазяїна книгою, потім кинув книгу на ковдру, вивільненими руками схопив лежачого за коротке волосся і потягнув із ліжка.

Хазяїн скрикнув, падаючи з ліжка на підлогу. Нік відскочив, стискаючи в руці ніж. Погляд його помітив на лезові щось темне – то була кров.

Нік перелякано глянув на хазяїна, що лежав на підлозі. На його шиї теж була кров, у очах – страх. Він тремтів. Вигляд у нього був жалюгідний. Комір піжамної сорочки був заквацяний кров’ю.

– Що ви хочете? – неголосно мовив він. – Що вам потрібно?

– Ну от, – зітхнув Сахно. – Заговорив! Давай розповідай! А ти, – Сахно обернувся до Ніка, – піди на кухню ніж помий! Треба після себе прибирати!

Нік нерозуміючи подивився на Сергія, але все-таки вийшов на кухню. Опустив ніж у раковину і повернувся.

– …тільки те, що говорили… по телефону говорили, і я вам передзвонював, – хрипів переляканий хазяїн, водячи пальцями правої руки по своїй подряпаній кухонним ножем шиї. Пальці були в крові, і він час від часу немов розтирав її між подушечками великого, вказівного та середнього пальців. Мабуть, це було нервове.

Нік помітив, що хазяїн говорить із помітним акцентом.

– Далі, далі давай! – майже не розкриваючи рота, шипів Сахно, стоячи над лежачим.

– Але це все…

– А валізу з рушницею ти приніс?

– Так, я… Я її забрав з камери схову на вокзалі в Кельні…

На обличчі Сахна з’явилася нудьга.

– А хто тобі дзвонив? Кому ти дзвонив? – гаркнув він, втрачаючи терпіння. Обернувся тут же до Ніка. – Ніж помив? Принеси сюди!

– Медведєв дзвонив, Медведєв… – квапливо заторохтів хазяїн. – Я його років п’ятнадцять тому знав, коли переїхав сюди. Він мене вів до розвалу Союзу… Потім затих, і я думав – усе… Три місяці тому подзвонив і сказав, що мене знову «включили»… Я ж людина підневільна…

Сахно сів навпочіпки, тримаючи в руці напоготові вимитий ніж.

Із плутаної розповіді переляканого на смерть хазяїна стало ясно, що він, колишній «сплячий» агент КДБ, вважав себе вже пенсіонером, коли його повідомили, що попереду багато нескладної роботи. Відмовитися він побоявся й відтоді займався «опікою» Ніка і Сахна, водночас пильнуючи за ними. Він же винайняв до їх приїзду квартиру, в якій вони жили. Про «трірського» Вайнберга він нічого до пуття не знав. Знав тільки, що той, мабуть, агент, який теж відколовся з серйозними зв’язками та справами. Тому і з’явився наказ його «дістати».

– Це усе гроші, гроші… – мовив насамкінець хазяїн. – Ідеологічна війна скінчилася, зараз воюють тільки за гроші…

– А Погодинський? Для чого ми мали налякати його? – запитав Нік, згадавши старого ресторатора.

Хазяїн затнувся. Було видно, що він напружено думає, що саме сказати.

Сахно важко зітхнув.

– Я думав, ти правду говориш, – сказав він хазяїнові, і в голосі його прозвучала зловісна погроза.

– Я правду, правду… я лише згадував…

Сахно знову підніс лезо ножа до горлянки хазяїна.

– Давай останню версію! Більше спроб не буде.

– Я правду говорив… це все через гроші. І Погодинський теж… Він не платив відсотків!..

– За що? – похмуро поцікавився Сахно.

– Це був не його ресторан… тобто начебто його, але куплений за чужі гроші…

– За чиї?

– За гроші комітету…

– А кому він мусив платити ці відсотки?

Нік слухав розмову, і йому здавалося, що він усе це вже чув. Усе те, що говорив хазяїн будинку, ім’я якого їм було невідоме – таж вони його і не просили відрекомендуватись, – усе це було зрозуміле і очевидне. Ніку принаймні. Про цю схему кілька місяців тому йому розповідав Іван Львович. На пошуки саме цих грошей і було послано його разом із Сахном.

– Гадаю, що Вайнбергу… – мовив після паузи хазяїн. – Адже це він приїжджав до Погодинського перед тим, як ми зайнялися ним упритул…

Розмова сповільнилася. Хазяїн розповідав з інтонацією людини, що роздумує вголос. І з його розповіді стала зрозумілою присутність двох зацікавлених у цих грошах сторін. При цьому обидві сторони мали кадебістське коріння.

– Ну і що нам з тобою робити? – запитав хазяїна Сахно, коли той замовк.

– Я вам усе сказав! Моя вам порада – сьогодні ж виїздіть із Німеччини!

– Ти ба, – здивувався Сергій, обернувшись до Ніка. – Він нам поради дає! Було б у мене трохи семтексу, я б тобі теж пораду залишив. Гаразд, грець із тобою. Що хочеш, те й роби! Тільки не відразу!

Сахно обірвав дріт від факсу-телефону і від настільної лампи. Скрутив хазяїнові руки й ноги і заклеїв скотчем рот.

– Сюди хто-небудь заходить? – запитав він хазяїна. Той заперечливо хитнув головою.

Сахно важко зітхнув. Ривком відклеїв із рота хазяїна смужку скотча. Той скрикнув.

– Тихо! – просичав йому Сахно.

Потім узяв із ліжка ковдру і накрив пов’язаного хазяїна з головою.

– Ходімо! – кивнув Нікові.

На вулиці світало. Знову сипався з неба сніг, тільки тепер він був дрібний.

64

Минуло три дні, а Віктор уже страшенно нудився. Його дратувала Іра, що не приховувала своєї радості внаслідок його тривалого та безвихідного перебування вдома.

– Частіше б ти ноги ламав! – пожартувала вона, але Вікторові її жарт не сподобався.

Вона подалася по магазинах, залишивши Віктора гратися з Яночкою. І тепер Яна вкладала ляльку Марійку в іграшкове ліжко, час від часу з цікавістю поглядаючи на тата з поламаною ногою, що сидів поруч на канапі.

Спостереження за донечкою відволікало Віктора від докучливих думок про його вимушену бездіяльність.

– Ковдра впала! – кивнув Віктор на іграшкове ліжечко. Яночка обернулася, простежила за поглядом тата і поправила ковдру на ляльці, що «засинала».

Іра повернулася через годину. Насамперед зайшла на кухню й вивантажила продукти.

Потім заглянула в кімнату – все ще в плащі.

– Я тобі газети купила! – сказала лагідно.

Віктор підвівся, на милицях пройшов до дверей.

– Кави хочеш? – запитала Іра, чіпляючи плащ на гачок вішалки.

– Давай!

У газетах Віктор нічого цікавого не знайшов і кинув їх на канапу, вирішивши, що ввечері на кухні прогляне уважніше.

Коли стемніло, й Іра понесла Яночку, що капризувала перед сном, у спальню, Віктор усівся на кухні на своє улюблене місце. Поставив чайник, розгорнув на столі газету «Факти» і почав у очікуванні чаю читати.

Раптом у двері подзвонили. Здивований Віктор кинув погляд на настінний годинник – пів на дев’яту. На вулиці вже темно, але, звичайно, це ще не пізній вечір.

Пошкутильгавши до дверей, Віктор припав до вічка й побачив на сходовому майданчику хлопця в короткій шкіряній куртці, що переминався з ноги на ногу.

Віктор затамував подих. Цей візит здався йому підозрілим.

Хлопець подивився на годинник, знизав плечима і розвернувся, щоб іти до ліфта.

– Ви до кого? – голосно запитав Віктор, не відчиняючи дверей.

– Кур’єрська пошта. На вашу адресу пакет із Москви, – відповів хлопець.

Віктор прочинив двері.

У пакеті виявився віддрукований лист од Рефата і ксерокопія якогось іншого, рукописного листа.

«Наш четвертий друг, – повідомляв Рефат, – опинився в Ойскірхені – маленькому містечку недалеко від Кельна. Він прислав листа дружині й синові. Щоправда, у листа дуже дивний вигляд, що вимагає якогось пояснення. Схоже, лист разом із конвертом потрапив у грязюку, після чого його відмивали, сушили і гладили. Посилаю ксерокси листа й конверта. Мені здається, що наш друг хотів його відправити ще за життя, але його зупинили. А потім, аби створити враження, що він іще живий, листа відмили, «привели в порядок» і відправили. Якщо це так, то їхні дії мають дуже непрофесійний вигляд. Є про що подумати».

Пробігши очима дивний короткий лист від Миколи Ценського дружині й синові, Віктор розглянув ксерокс конверта, на якому по діагоналі стояв велика печатка пошти: «Отримано в пошкодженому вигляді».

Дістав фото двох утікачів, подивився на Миколу Ценського. Подивився пильно і зітхнув. Віктору стало жаль цього чоловіка. Здалося, що із рядків його листа ним самим спеціально вийнято душу, разом із деталями, які могли б щось пояснити, повідати про його сьогоднішнє життя.

«А що коли Рефат має рацію, і його справді вже немає на світі? – подумав Віктор, перевівши погляд на другого – Сергія Сахна на прізвисько Сапер. – У такому разі цього теж немає. Але його якраз і не жаль…»

Віктор відпив чаю, подививсь у вікно. Здалека, зі спальні, почувся плач дочки, що не хотіла засинати.

Наблизив обличчя до скла і подивився вниз. Побачив перед парадним мікроавтобус, у кабіні якого горіло світло. Поряд зупинився ще якийсь легковичок. Із нього вийшов чоловік. А мікроавтобус повільно від’їхав, розвернувся і завиляв по ґрунтовій «дорозі життя» у бік Харківського шосе.

65

Сніг валив суцільною пеленою, затримуючи світанок або просто ігноруючи його.

Сахно нишпорив по квартирі, збираючи речі, яких нібито і було зовсім трохи. Віднесли всі пакети і сумки в лімузин, поклали на місце для труни. Уллі вже сиділа на пасажирському місці, Нік стояв біля машини, не розуміючи, як вони втрьох поїдуть, чи його теж запхнуть на місце для небіжчика? А Сахно побіг нагору за черепахою, забутою під час метушні збору речей.

Нарешті він вибіг, передав черепаху в руки Нікові, мов якусь річ, і крикнув: «Сідай до неї!» Сам же всівся за кермо.

Нік потіснив Уллі. Вона з розумінням і хворобливою, але приємною усмішкою посунулася. Добре, що сидіння виявилося ширшим за звичайні.

– З богом, – прошепотів Сахно, заводячи мотор. – Візьми атлас! – скомандував він Нікові. – Їдемо в Бельгію.

Нік скривив губи, дивлячись у лобове скло, по якому човгали два автодвірники, борючись із густим снігом.

– Із такою швидкістю ми далеко не поїдемо, – сказав Нік, насправді думаючи, що краще б і не їхати туди, адже на кордоні перевірятимуть і документи, і машину. А на таку машину обов’язково звернуть увагу, тим більше що вона має бути в розшуку після стрільби в Кобленці.

– Тихше їдеш – далі будеш, – спокійно мовив Сергій.

Нік позаздрив його самовпевненості. Виїхали на дорогу. Тут уже можна було рухатися швидше.

Черепаха, що до цього сумирно лежала на колінах Ніка, спробувала кудись сповзти. Довелося перевернути її на спину, ухопивши панцир між колін.

– Жаль, що тут немає магнітоли, – невдоволено сказав Сахно. – Було б веселіше…

– Авжеж, похоронний лімузин із музичкою… – посміхнувся Нік.

– А що? – хихикнув Сахно. – Покійний дуже любив музику… Але ми ж то живі!. Слухай, там у магнітофоні батарейки… – Сахно показав поглядом на подіум для труни, завалений речами, серед яких був і магнітофон. – Нехай! Потім, коли зупинимося!

Перед виїздом на автобан довелося постояти хвилин десять в довгій пробці. Сахно використовував нагоду, аби «перемовитись» із Уллі. Розмова закінчилася поцілунком. Ніка для них у цей час не існувало. Він теж удавав, що його немає, уткнувшись у розкритий атлас автодоріг, прикидаючи, скільки часу їм доведеться добиратися до кордону з Бельгією. Взагалі-то до неї було, може, кілометрів сто – сто двадцять. Тільки погода робила цю відстань далекою. Але ж погода робила їх поїздку й безпечнішою. Адже так само, як вони не могли розгледіти машин, що їхали попереду, так ніхто не міг би роздивитися їх похоронний, або – як там його назвали в газеті – ритуальний лімузин.

Монотонний рух по автобану почав стомлювати Сергія. Він тер руками очі й позіхав. Уллі торкнула його за плече і, коли він обернувся, щось показала йому жестами.

Машина пішла вліворуч і зупинилася на нульовій, аварійній смузі автобану.

Нік швидко зрозумів, у чому справа, ще до того, як Уллі й Сахно помінялися місцями.

Уллі самовпевнено повернула лімузин у другий ряд, і тепер Сахно вже позіхав поряд із Ніком. Той теж позіхнув. Давалася взнаки безсонна ніч. Врешті-решт вони обоє задрімали. Нік, упустивши атлас автодоріг під ноги, поклав руки на черепаху, що лежала тепер сумирно на його колінах.

Розбудили його через якийсь час дивна тиша та холод. Нік відчував на своєму лівому плечі тягар. Обернувшись, побачив, що до його плеча притулився головою сплячий Сергій. Уллі теж спала, влігшись головою на схрещені поверх керма руки.

Скло, заліплене снігом, від якого мовби йшло слабке світло, посилило відчуття холоду, і Нік щулився. Захотілося тепла. Захотілося поворушитись, але він стримався, не бажаючи розбудити Сергія. Думки про холод і бажання тепла викликали в душі біль. Постав перед очима далекий Саратов. На язиці подумки з’явився присмак диму. Нік згадував своє прощання з Танею і Володькою, згадував у деталях. Навіть сухий гарячий таджицький вітерець, що доторкався шорсткою рукою до його щік на вокзалі Душанбе, і той немов з’явився раптом на мить у машині. Життя заносило його кудись усе далі й далі від будинку, якого більше не було, від сім’ї, яка не загинула б, коли б придумав він що-небудь інше для їхнього майбутнього. Життя об’єднало його із убивцею, зробило солдатом неіснуючої спецслужби і врешті-решт перетворило на втікача, що, як здавалося тепер, утікає не від небезпеки, а навпаки – до неї.

Сльоза повільно скотилася по щоці, залишивши на шкірі відчуття холоду. Нік витер її. Де вони тепер? Котра година? Подивився на Уллі, на Сергія. Вони все ще спали.

А до Ніка повернулася бадьорість, але бадьорість ця була тільки фізична. Стомлена душа, здавалося, дратувалася бадьорістю тіла.

Першою прокинулася Уллі. Розтермосила Сергія, щось показала йому руками, коли він одірвав голову від плеча Ніка.

Потім вона завела мотор і ввімкнула двірники. Дві гумові лапи змели з лобового скла сніг, очистили «картинку», і Нік обімлів, немов уперше потрапивши до кінотеатру. Перед ними лежала безлюдна звичайна дорога, вже не автобан. Обабіч суцільною стіною стояв сосновий ліс, але окрім сосен, обабіч дороги через рівні проміжки стояли ліхтарні стовпи. І ліхтарі на них сяяли яскравим жовтим світлом. Сніг не падав.

– Де це ми? – здивовано запитав Сахно.

Обернувся до Уллі й щось запитав її жестами.

– Бельгія, – сказав він, обернувшись до Ніка. – Ми вже тут.

– А що далі?

– Далі де-небудь поснідаємо. Бачиш, ми майже в місті – і ліхтарі світяться! Потім купимо теплі кальсони і поїдемо через Люксембург у Трір до гера Вайнберга.

Нік хотів було висловити свій сумнів, але раптом зрозумів, що план Сахна цілком розумний і логічний. Логічний, але тільки до чого все це тепер Нікові? Вони поза законом з усіх боків. І на Івана Львовича вони вже не працюють, та й сенс самої роботи кудись пропав…

Нік прикусив нижню губу.

– Тобі не подобається? Можеш вийти! – сухо мовив Сергій. – Я тобі марок сто дам, і йди к… матері!

Нік заперечливо хитнув головою. Нíкуди було йому йти. Нíкуди і не було для чого.

Лімузин рушив. Уллі розслаблено дивилася на порожню дорогу. Сахно і Нік мовчали.

– Щось місто ніяк не починається! – мовив спроквола через півгодини Сахно і кинув погляд на Ніка. – Ліхтарі світяться, а міста немає!

Місто з’явилося хвилин через двадцять і називалося воно Льєж. Усі його вулиці були заставлені машинами, так що навіть приткнутися було ніде. Нарешті, після тривалої повільної їзди по околичних вуличках, Уллі побачила відповідне місце й уміло «встряла» лімузином між двох брудних машин.

Утрьох вони зайшли в перший же магазинчик одягу, що трапився, де їх зустрів привітний араб.

Сахно ткнув пальцем на чорні дуті куртки, що висіли на металевій вішалці-ялиночці в центрі єдиної зали.

– Скільки вони коштують? – запитав Сергій, примружено дивлячись на бирки з цінами.

Нік знизав плечима.

Сахно дістав сто марок і показав арабові. Потім знову ткнув пальцем у куртки.

Араб кивнув, зняв із вішалки куртку і простягнув її Сергію. Сергій хитнув головою й показав пальцями, що йому потрібно дві куртки.

Тепер уже араб заперечливо захитав головою.

– Слухай, запитай його, може, він німецьку знає? – попросив Сахно Ніка.

Араб німецьку знав, і через п’ять хвилин і Нік, і Сахно натягували на себе теплі чорні куртки, заплативши за обидві сто п’ятдесят марок.

– Так, тепер потрібно щось для Уллі.

Сахно обвів уважним поглядом магазин. Знову зупинив погляд на арабові і показав пальцем на Уллі.

Вона тим часом підійшла до дерев’яного стелажа зі светрами і вже тримала в руках светр смарагдового кольору.

– Запитай, скільки він коштує! – скоріше наказав, аніж попросив Сахно.

За сорок марок светр було тут же куплено і надіто. Потім араб витягнув звідкись коротеньку коричневу куртку із замші. Сахно скривився, дивлячись на неї, але Уллі вона сподобалася. Вона відразу приклала її до себе, потім наділа й підійшла до дзеркала.

Заплативши ще й за куртку двісті марок, вони вийшли на вулицю. Тепер нульова температура була їм не страшна. Але хотілось їсти.

Зупинилися перед задрипаним в’єтнамським кафе, у вітрині якого були вивішено кольорові фотографії страв.

– Ось! – рішуче мовив Сахно і глянув на Уллі. Дівчина кивнула.

Усередині до них одразу підскочив в’єтнамець із пластиковим меню, але Сахно рішуче відвів рукою меню і потяг в’єтнамця за собою на вулицю. Там він пальцем ткнув у фотографії трьох різніх страв.

– Що ти замовив? – запитав його Нік, коли той повернувся за столик.

– Біс його знає, найапетитніше, – відповів Сергій. – Але усім різне.

Найапетитніше, врешті-решт, виявилося для Ніка грудкою вермішелі з грибами та шматочками шинки, политої соєвим соусом. Для Уллі принесли щось подібне до плову, политого кетчупом. Ну а для себе Сахно отримав дві великі сардельки цілком європейського вигляду.

Нік із подивом усвідомив, що Сергій не замовив спиртного. Здивувався, але нагадувати йому про це не став.

– Скільки звідси до Люксембурга? – запитав, жуючи, Сахно. Нік не знав, і Сергій перевів погляд на Уллі. Поставив їй те ж саме запитання і, задоволений відповіддю, кивнув.

– То скільки? – поцікавився Нік.

– Три години їзди і потім іще година до Тріра. Якщо не поспішати, то до вечора будемо в гостях… – На обличчі у Сергія з’явилася недобра посмішка. – Як ти гадаєш, тисяч двісті баксів з нього викачаємо?

Нік знизав плечима.

– Викачаємо, – впевнено мовив Сахно й сам собі кивнув. – Я тобі п’ятдесят дам, мінус витрати. І можеш ушиватися куди хочеш!

– А ти куди поїдеш? – запитав Нік.

– А ми… є одне місце… Випити б… Та не можна. Я, поки не отримаємо бабло, зав’язав!..

Уже наближаючись до машини, Сахно раптом зупинив їх жестом руки. Біля їхнього лімузина копошилися двоє хлопців.

Сахно, показавши жестом залишатися на місці, прокрався на зігнутих уперед. Потім озирнувся, і Нік побачив у його очах лють.

Через хвилину біля машини виникла метушня. Нік і Уллі кинулися туди. Коли підскочили, побачили, як Сахно несамовито лупцює високого хлопця. Поряд на асфальті лежать витягнуті з машини магнітофон і сумки. Скло задніх дверець розбите.

– Досить! – сказав Нік, бачачи, що хлопець уже не рухається. Але Сахно, зціпивши зуби, продовжував буцати його ногою. Уллі стояла і спокійно спостерігала за тим, що відбувається. У її очах Нік, навпаки, побачив захват. Нарешті Сахно зупинився – мабуть, просто втомився.

Відчинив двері, закинув речі назад. Потім кивком підкликав Ніка.

– Допоможи! – сказав він, показуючи на хлопця, що лежав непритомний. – Другий утік!

Сахно взяв хлопця за ноги. Нік, не зовсім розуміючи, навіщо вони це роблять, підхопив лежачого попід пахви.

– Давай його в машину! – скомандував Сергій.

– Навіщо?

– Хлопець для биття завжди згодиться!

«Хлопця для биття» заштовхали на подіум для труни, обклавши з боків речами. Він тепер лежав на животі, руки витягнуті вздовж тіла.

– Я йому, суці, покажу, як у похоронний лімузин вламуватися! – кинув Сахно, з силою гримнувши задніми дверцями.

Уллі сіла за кермо, а Сахно і Нік зайняли пасажирське сидіння.

– А де Ніна? – запитав раптом Сахно.

Нік розгубився. Він згадав, що всю дорогу тримав черепаху на колінах, але де вона тепер? Подивився під ноги, понишпорив рукою під сидінням. Там її і знайшли.

Тепер вона лежала на колінах у Сахна, і він, дивлячись у лобове скло, гладив її панцир рукою.

Вони виїхали з міста. Дорога, така сама, якою вони в’їхали в Льєж, тепер піднімалася вгору, немов рівна вузька просіка в густому сосновому лісі. Машин на шосе було мало. Промайнула велика табличка з написом.

– Що там було? – запитав Сахно.

– «Рут де солей». Арденни, – відповів Нік.

– Що?

– Сонячне шосе – так дорога називається.

А Сонячне шосе тим часом піднімалося все вище й вище, і повітря ставало немов густішим од холоду. І сидіти їм удвох на одному сидінні було тепер тісніше через чорні дуті куртки. Зате було тепло.

Нік поглядав у дзеркальце заднього огляду на плексигласову прозору перегородку, за якою було видно спину хлопця, що лежав ниць.

Навіщо вони потягнули його з собою? Нік зітхнув. Душевна стомленість починала перемагати вранішній заряд фізичної бадьорості.

Він скосив погляд на Сергія, на черепаху, що сховалась усередині свого панцира, на праву руку Сахна, якою він безупинно гладив цей панцир, мовби той сам по собі був здатен сприйняти або навіть відреагувати на людську ласку. Та й чи була це взагалі ласка? Чого він причепився до цієї черепахи і тепер тягнув її з собою, як тягнув із собою побитого хлопця, що намагався «почистити» їхню машину? Ну побив би та й кинув. Це було б зрозуміло – той заслужив. Але тягнути його з собою?

Нік іще раз глянув у дзеркальце і помітив, що хлопець, який лежав на подіумі для труни, заворушився.

66

Після майже безсонної ночі – засинати на спині було все важче й важче – настав ранок. І тільки втома врешті-решт здолала Віктора. Крізь неміцний сон, скоріше, навіть не сон, а дрімоту, він чув усі вранішні шуми квартири. Кроки дружини, смішне бурмотіння доньки. Навіть рух дверей, що відчиняються і зачиняються, був чутний, незважаючи на те, що Іра старалась ходити повз його канапу навшпиньки і двері відчиняла обережно.

Коли дружина з Яночкою зачинилися на кухні, у квартирі настала тиша. І тривала вона, можливо, з півгодини, поки не подзвонили в двері. Цей дзвінок не розбудив Віктора повністю, але немов витягнув його зі сну на поверхню. Він почув голос дружини і чийсь інший голос, здається, чоловічий. Слів розібрати було неможливо, та до того ж ці голоси разом із дверним дзвінком могли й наснитися.

Через кілька хвилин знову все стихло. Віктор спробував перевернутися набік, забувши, що важка, закута в гіпс нога однаково не дозволить йому це зробити. Це був якийсь неусвідомлений рух, мовби тіло само хотіло змінити позу. Не вдалося.

Коли Віктор розплющив очі, годинник на стіні показував полудень. Піднявши з підлоги милицю, він прошкандибав на кухню.

За вікном світило білясте сонце. На вузенькому залізному карнизі за вікном іскрився сніг.

– Іро! – покликав Віктор.

Замість відповіді почув кроки. Дружина зайшла на кухню босоніж, у спортивному костюмі.

– Хтось приходив уранці?

– Так, якийсь хлопець. Пропонував дешевий ремонт… Я сказала, що не треба. Ще говорив, що може додаткову антену поставити для телевізора, щоб якість була краща…

– Ти йому відчинила двері?

– Але ти ж удома! Та й він в усі квартири на майданчику дзвонив.

Помітивши на обличчі чоловіка вираз невдоволення, Іра знизала плечима.

– Сідай! Кави хочеш?

Віктор кивнув.

Іра зробила каву і собі. Сіла за стіл навпроти.

– А що Яночка робить? – запитав Віктор.

– Ляльковий будиночок прибирає…

– Ти знаєш, – знехотя почав Віктор, – не відчиняй більше нікому… Я гадаю, що аварія була невипадковою…

– Тебе хотіли вбити? – злякалась Іра.

– Не знаю… є підозра… Не хвилюйся. Головне – будь обережнішою!

Допивши каву, дружина пішла з кухні, а Віктор виглянув у вікно. Погода стояла чудова. Захотілося вийти прогулятись або просто посидіти під будинком.

Іра допомогла натягнути на загіпсовану ногу спортивні вовняні штани. Надівши куртку, він із милицею під пахвою вийшов і викликав ліфт.

Уже на вулиці відчув слабкий біль у нозі, але не надав йому значення.

Дійсно, нога скоріше нила, ніж боліла.

Пройшовся навколо будинку. Сів на лаву біля входу в під’їзд. Огледівся. Погляд його зупинився на мікроавтобусі, що стояв метрів за двадцять від будинку. Це був вантажний мікроавтобус. «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі», – прочитав Віктор напис на його боці. У кабіні нікого не було.

Подумав про стелю у своєму кабінеті та і в усьому райвідділі. Ось де не завадило б установити такі стелі, щоб стара штукатурка не сипалася, та й тріщин щоб було не видно. Але ж це, напевно, дорого! Хоча там у них стелі високі, метрів чотири – навіть із підвісними залишилося б три вісімдесят! Практично непомітно. Це тут, у нових квартирах, якщо підвісні поставити, то й голови не підведеш…

Розмірковуючи, Віктор раптом подумав, що навряд чи кому-небудь спало на думку ставити підвісні стелі в їхньому будинку. А значить, просто хтось із цієї фірми тут живе. Може, водій.

Із під’їзду вийшли двоє акуратно вдягнених хлопців, пройшли до мікроавтобуса. Через кілька хвилин він зник із очей, завернувши за ріг будинку.

Увечері подзвонив Георгій.

– Тебе засмутити? – досить бадьорим голосом запитав він.

– Давай.

– Ти ж у Париж хотів? Тепер не поїдеш. Більше ні до кого.

– Як ні до кого?

– Помічник військового аташе пан Килимник Богові душу віддав. Викинувся з горішнього поверху українського посольства вниз головою. Притому у двір, а не на вулицю – видно, не хотів посольство компрометувати.

– Треба було туди летіти, а не під штабом три дні стирчати, – з прикрістю мовив у трубку Віктор.

– Ну, – зітхнув Георгій. – Якби ти не стирчав під штабом, його б і не викинули. Але все, що трапляється, – на краще. При зустрічі я тобі детально поясню, що сталося.

– Коли зустрінемося? – запитав Віктор.

– Тобі ж завтра зніматимуть гіпс?

– Так, о третій.

– Ну от після третьої я тобі й подзвоню.

Наступного дня о пів на третю прийшла машина з госпіталю й забрала Віктора. Його, наче він іще не ходив, прийняли з машини просто на каталку. Потім на ліфті на третій поверх. Привезли, переклали на ліжко.

У палаті всі ліжка були відокремлені одне від одного білими непрозорими завісами, мабуть, із запраних та перекрохмалених простирадел. І на кожній ліловіла інвентарна печатка.

Прийшла жінка-лікар у білому халаті. Підкотила до ліжка хромований столик на коліщатках. На ньому лежали якісь інструменти. Віктор хотів було підвести голову і розглянути її інструментарій.

– Лежіть спокійно! – наказала вона.

Механічні звуки від ноги тривали хвилин п’ять. У якийсь момент Віктор відчув, як колишня зламана нога полегшала, і йому захотілось її підняти.

– Полежте тепер хвилин десять без рухів, я повернуся, – сказала лікар.

Скрипнули двері, й Віктор залишився в тиші палати.

– Ну що, з одужанням! – пролунав із-за білої ширми-завіси знайомий голос. – Нога вже не болить?

– Майже.

– Чудово. Тоді вітаю з поверненням до лав. Тепер слухай. Поки ти стежив за дверима до штабу, ми підкинули фотографії, які ти привіз, одному генералові – його кабінет якраз на другому поверсі над дверима. Так, щоб він міг одночасно і їх розглядати, і тебе через віконце бачити.

Ефект вийшов той, що треба. Сталеві генеральські нерви не витримали. Він зробив відразу три помилки, якими практично визнав себе винним. Наказав відправити на тебе МАЗ, дав команду позбутися Килимника і – найбезглуздіше – в паніці поспішив зустрітися зі своїми спільниками. Думаю, що і він найближчим часом випаде з вікна свого другого поверху та розіб’ється насмерть – у тому разі, якщо його спільники не такі безглузді, яким виявився він. Розумієш, у цих військових тільки один козир у таких ситуаціях – дисципліна. Ходити навшпиньки вони не вміють, в шахи вони не грають – все більше в преферанс.

– Тепер відомо, хто спільники? – запитав Віктор.

– Так, – відповів Георгій. – Відомо. Але до них нам не добратися. Принаймні зараз. Вони занадто високо, та і сам генерал, схоже, є скоріше довіреним виконавцем, аніж стратегом у цій справі. А справа набуває державного значення. Може, навіть сам президент розраховував на ці гроші…

– Які гроші? – здивувався Віктор.

– Гаразд! Давай поки що про твої плани поговоримо. Думаю, що тобі потрібно готуватися до тривалого відрядження. Спочатку в Саратов, потім далі.

– А навіщо в Саратов?

– Зустрітися з дружиною четвертого. Може, дізнаєшся більше про нього на випадок, якщо він іще живий. Хороший чоловік має якось повідомляти дружину про свої справи, особливо якщо він у «відрядженні».

Віктор замислився. Те, що він уже знав від Рефата, могло цілком бути максимумом можливої інформації з Саратова. А значить, поїздка в Саратов узагалі була не потрібна. Хіба що для того, щоб приховати Рефата як джерело інформації. Але останні події насторожували, і від’їжджати звідси, залишати Іру і Яночку самих було небезпечно. Але ж Георгій щойно згадав, що після Саратова потрібно буде їхати далі!

– А потім що? – запитав Віктор. – Після Саратова?

– Залежно від того, що привезеш. Бачиш, з’їздив у Лондон, і справи відразу набули ваги. Тобі потрібно частіше їздити.

– У Париж я вже запізнився, – видихнув Віктор.

– Чому? Ще потрапиш! Хтось же там залишився з наших майбутніх клієнтів. Знати б хто! Гаразд. Зараз лікар прийде. Поки що виконуватимеш її вказівки, а я завтра передзвоню.

І точно. Як тільки Георгій замовк, двері в палату відчинились, і увійшла лікар.

– Ну як? – запитала, підійшовши до узголів’я ліжка.

– Нормально. Не болить.

– Тоді підводьтеся.

Віктор усівся на ліжку. Опустив ноги на підлогу. Нога, з якої зняли гіпс, усе ще здавалася легшою за здорову.

– Вас відвезуть додому. Починайте розробляти ногу, але обережно. Ось вам вправи, – вона передала два аркуші з одксереним текстом і малюнками, що ілюстрували вправи. – Ходити поки що краще з милицею або ціпком. Навантаження додавати поступово – там усе написано!

Подякувавши лікареві, Віктор, підіпхнувши під пахву милицю, дійшов до ліфта. Ліфтерка, громіздка літня жінка теж у білому халаті, натиснула на кнопку, і важкий госпітальний ліфт поповз униз.

Вже приїхавши додому і всівшись на кухні, Віктор захвилювався. Ситуація з очікуваною поїздкою до Саратова здавалась абсолютно ідіотською. Можна було, звичайно, порадитися з Рефатом, але тоді виходило, що його, Віктора, рішення залежало не від прямого начальства, а від колеги у справі, чию присутність у цій справі Віктор ретельно приховував. Ситуацію інакше, як делікатною, назвати було складно.

А на місто, посипане снігом, опускався ранній вечір. За вікном безхмарне небо набиралося синяви.

Віктор виглянув у вікно, подивився вниз і побачив біля будинку той же вантажний мікроавтобус. Згадав напис на його боці: «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі».

Згадав знову стелю свого кабінету. Згадав Мишка Занозіна. Узяв із підвіконня мобільник і набрав номер чергового райвідділу.

– Старший лейтенант Катко слухає! – пролунав чіткий голос.

Віктор відрекомендувався. Запитав про Занозіна.

– Йому краще, – сказав черговий. – Щур говорив, що Мишко просив пива принести. Значить, у порядку.

– Це добре, – видихнув у трубку Віктор.

67

У Люксембурзі, покружлявши по вузьких вуличках старого міста і проїхавши по довгому червоному мосту над несподіваною прірвою, по дну якої текла річка, Уллі зупинила лімузин у тупику біля якоїсь сірої, брудної огорожі. Щось «сказала» руками Сергію.

Він замислився. Зітхнув.

– Вона має рацію, – сказав Нікові, ледве повернувши голову.

– Ти про що?

– Машину треба десь тут залишити. Не можна на ній в’їжджати до Німеччини.

Із «ритуальної» частини машини почувся якийсь шум. Сергій обернувся й зустрівся поглядом із «хлопчиком для биття», що повністю опритомнів. На обличчі Сахна відразу виник вираз невдоволення. Він показав хлопцеві кулак. Той замовк.

Місце, де вони зупинились, не освітлювалося. Від тупика до дороги було метрів триста.

– Посидьте тут із Уллі, – сказав Сергій. – Я постараюся повернутися швидше.

– А ти куди? – запитав Нік.

– Місто подивитися, – посміхнувся Сахно і щось «сказав» руками Уллі. Вона кивнула.

Минуло, мабуть, не менше години. Нік уже відчув голод, але поділитися своїми міркуваннями із цього приводу ні з ким не міг, хоча поруч сиділа молода жінка, а на подіумі для труни лежав мовчки зв’язаний бельгійський «хлопець для биття».

І ось десь через годину в їхній тупик в’їхала з дороги якась машина. Світло її фар торкнулося очей Ніка, і він примружився. Уллі, що спокійно сиділа весь цей час за кермом, теж прикрила очі долонею.

Машина неспішно під’їхала і зупинилася просто перед лімузином. Нік заціпенів, злякавшись. Подумав, що це поліція.

Гримнули дверці, і поряд із лімузином опинився Сахно.

– Пересідаємо, – сказав він, відчинивши дверці з боку Ніка.

Насамперед Сахно витягнув за ноги «хлопця для биття». Той звалився на землю. Сергій кілька разів буцнув його ногою, потім заткнув йому рот ганчіркою, якою зазвичай витирав зсередини скло.

– Його в багажник! – скомандував Сахно. Зачинивши за бельгійцем місткий багажник, Нік нарешті розглянув машину, пригнану Сергієм. Це був темно-синій «фольксваген пассат».

Переклавши в салон усі речі з лімузина, Сергій довго, хвилин п’ять, «говорив» про щось із Уллі. Знову повернувся до Ніка.

– Ти з Уллі сідаєш у «фольксваген», а я за вами – в лімузині. Поки не знайдемо місце для його стоянки, – сказав Сахно.

– Його ж шукають! – спробував напоумити Сергія Нік.

– І мене шукають, і її шукають, – Сергій показав поглядом на Уллі. – Лише ти чистенький і нікому не потрібен! Або роби те, що я говорю, або йди на…!

Уллі сіла за кермо «фольксвагена», Нік – поряд із нею.

Виїхали на дорогу. Нік, озирнувшись, побачив лімузин із розбитою фарою, що їхав майже упритул за ними.

Уллі вела машину впевнено, ніби добре знала ці місця. Знову проїхали по червоному мосту над прірвою. Звернули праворуч, на нешироку дорогу, що огинала стару частину міста.

Місто непомітно залишилося позаду. Дорога вирівнялась, і тепер обабіч неї раз у раз миготіли вогники самотніх вілл або ферм.

В одному місці Уллі пригальмувала, і далі хвилин п’ять вони їхали повільно, долаючи ледве тридцять кілометрів за годину. Нарешті вона знайшла те, що хотіла – поворот ліворуч. Проїхавши кілька кілометрів по вузенькій асфальтовій доріжці, вони вперлись у ворота ферми, за якими ніяких ознак життя не було видно.

Жестами Уллі попросила Ніка вийти з машини. Вони вдвох підважили і віднесли вбік низькі дерев’яні ворота.

В’їхали у двір. Тут уже Нік огледівся трохи детальніше. У світлі місяця покинута ферма нагадувала романтичні руїни. Вікна двоповерхового будинку були забиті дошками. Зате ворота будівлі, що нагадувала комору, були навстіж відчинені.

Нік раптом помітив на будинкові великий напис. Заглянув у «фольксваген» і ввімкнув ближнє світло.

– Ти що, з глузду з’їхав?! – долетів до нього окрик Сахна.

Нік тут же вимкнув світло. Йому й миті вистачило, щоб прочитати напис на будинку: «Продається».

Сахно вийшов із комори з ліхтариком у руці. Сів за кермо лімузина і, не вмикаючи фар, заїхав усередину.

Потім зачинив ворота комори.

– Ну що, по конях? – кинув він Ніку.

Через двадцять хвилин вони в’їхали в Німеччину. Тепер машину вів Сахно. Уллі з черепахою в руках сиділа ззаду, а Нік – на звичному місці поряд із водієм. Безлюдний контрольно-пропускний пункт здався схожим на арку з колонами. Дорога просто роздрібнилася на декілька односмугових, і кожна з них, пробігши між двох колон, знову влилася в єдине асфальтове русло.

Цього разу в Трір вони не заїжджали. Просто не було необхідності. З траси з’їхали на знайомий дворядний путівець. Тут, незважаючи на темряву, Нік упізнавав по дорозі кожен покажчик, кожен поворот. Доїхавши до розвилки, від якої праворуч ішла приватна дорога до садиби Вайнберга, машина звернула на неї. Перед воротами повернули ліворуч і проїхали метрів двісті вздовж цегляної огорожі. Зупинилися між двох могутніх дубів. У тьмяному світлі внутрісалонної лампочки Сергій щось «сказав» Уллі. Разом із Ніком вони вийшли з машини. Уллі відчинила свої дверці й простягла Сергію шкіряну валізку з рушницею.

Над головою Ніка темною стрілою промайнув кажан, і він від несподіванки різко пригнувся. Погляд його ковзнув угору, на розлоге могутнє дерево.

Почулося клацання, потім знов. Нік обернувся – Сергій сидів на землі перед розкритою валізою-футляром і складав рушницю. Він насадив дуло, потім почепив на дуло довгий глушник. Підняв складену рушницю на двох долонях, і на обличчі його виникла вдоволена посмішка. Він кинув погляд угору на дерево. Потім несподівано простягнув рушницю Нікові, що стояв поряд, а сам поліз нагору.

У тиші хрипко прокричав якийсь птах. Нік дивився вгору, спостерігаючи за Сергієм, що дерся по гілках. На висоті десь метрів п’яти Сахно завмер і почав спостерігати за садибою.

У салоні «фольксвагена» продовжувала тьмяно світити лампочка-світлячок, і Нік, озирнувшись на машину, стискуючи в руках рушницю, замилувався раптом неясним нерухомим силуетом Уллі.

На голову впав шматочок кори. Відвернув увагу. Навіть не дивлячись угору, Нік зрозумів, що Сахно спускається.

– Зараз стріляти немає сенсу, – прошепотів він, забираючи у Ніка рушницю. – Там тільки три вікна світяться. Може, він уже втік. Треба йти всередину.

Сахно витягнув із багажника бельгійця, розв’язав йому ноги. Той встав, похитуючись. Промимрив щось жалібне, але ганчірка в роті справно виконувала роль глушника. Навіть у темряві було видно, як прикрашено синцями обличчя «хлопця для биття».

– Ну що, красеню, – мовив Сергій, криво посміхаючись у розбите обличчя «попутника». – Ходімо працювати!

Він розвернув його і штовхнув у спину так, що бельгієць ледве не впав, незграбно змахнувши зв’язаними за спиною руками. Вони підійшли до воріт. Тут Сергій прихилив рушницю до колони огорожі й огледівся.

– Спочатку перекинемо його, – сказав він через хвилину, кивнувши на бельгійця. – Якщо собаки не набіжать – переліземо самі.

Так і зробили. Перекинули в’ялого «хлопця для биття» через досить високі ворота, як згорнутий у рулон килим. Впавши на землю з того боку, бельгієць тільки зойкнув. Почекавши кілька хвилин і не помітивши нічого небезпечного, Сахно підсадив Ніка. Коли той сплигнув, сам Сергій спочатку простягнув йому рушницю, потім, як кішка, видерся вгору, чіпляючись і за бічну цегляну колону, і за самі ворота.

– Дивно, – прошепотів він, оглядаючись на всі боки. – Вони що, всі пішли на фронт?

Пригинаючись і змусивши пригинатися бельгійця, вони пробігли до будинку і біля самого будинку зупинилися, побачивши знайомий малиновий «ягуар» і поряд із ним труп молодого хлопця в костюмі. Хлопець, видно, падав, простягнувши руки вперед, і тому його піджак задерся до грудей, оголивши на сідницях легку кобуру з пістолетом, яким він не встиг скористатися.

Сахно змусив бельгійця лягти ниць. Сам нахилився й забрав пістолет. Перевірив обойму й сам до себе кивнув. Наказав Нікові поглядом залишатися на місці, а сам, пригинаючись, пробіг за машину і потім за ріг будинку. Повернувся хвилини через три з двома пістолетами в руках. Один простягнув Ніку.

– Чиста робота! – прошепотів він. – Вони навіть подумати не встигли, що їх у рай відправляють! – кивнув він на труп, що лежав біля машини. – Там іще один, – кивнув він у той бік, звідки повернувся. – Більше нікого, я будинок обійшов.

– Хтось виконав нашу роботу, – прошепотів Нік.

– Незамінних людей немає! Ходімо всередину, – перебив його Сергій. – Бери бельгійця і відчиняй ним двері.

Двері в будинок виявилися незамкнуті. Ведучи попереду себе «хлопця для биття», Нік і Сахно пройшли через широкий неосвітлений хол і зупинилися перед сходами на другий поверх.

– Зажди хвилинку, я перевірю, – прошепотів Нікові Сергій і сховався за дверима.

Хвилинка розтягнулася на кілька. У хол Сахно повернувся облизуючись. Простягнув Нікові шматок салямі.

– Підкріпися! Там нікого немає.

Килимове покриття сходів робило їх кроки абсолютно нечутними. Сходи вивели їх у маленький затишний хол із невеликим старовинним комодом по центру, злегка освітлений крізь матове скло лівих дверей. За іншими трьома дверима цього холу світла не було.

Сахно змусив бельгійця зробити два кроки до дверей, за якими горіло світло. Вони завмерли, прислухаючись. І раптом телефонний дзвінок змусив усіх трьох здригнутися. Три рази він продзеленчав за дверима, потім щось клацнуло. Затамувавши подих, Нік і Сахно прислухалися. Через двадцять-тридцять секунд пролунав писклявий сигнал автовідповідача. Потім голос, що залишав повідомлення, зазвучав гучно, мовби був пропущений через підсилювач.

– Я передзвоню за годину, і якщо у вас усе ще не буде бажання відповідати на запитання, у мене більше не буде бажання їх задавати, – монотонно мовив голос, що здався Нікові знайомим.

– Це Уберкрафт, – прошепотів він Сергію.

Сергій кивнув.

– Тримай хлопця за руки, – прошепотів він Ніку. – Коли я відчиню двері, штовхай його з усієї сили досередини. Потім заскакую я, тоді ти. Стріляй в усе, що рухається!

Нік стиснув у лівій руці пістолет, праву поклав на спину бельгійця й відчув, як той тремтить. Його тремтіння почало передаватися Ніку. «Хоча б швидше!» – подумав він.

Сергій узявся за ручку дверей, рвонув її на себе. Нік тут же щосили заштовхнув у отвір бельгійця, і він полетів, натикаючись по дорозі на якісь меблі. Сергій, стискуючи в руці пістолет, устрибнув у кімнату, як у басейн, на льоту перевертаючись, аби впасти на спину. У раптовому шумі та тріскоті Нік, немов оглушений, просто зробив крок уперед і оглянув кімнату приголомшеним поглядом.

Бельгієць, що розламав собою навпіл міцний журнальний столик, лежав обличчям униз. Брудні підошви його важких черевиків були незграбно вивернуті за принципом «носки докупи, задники – нарізно». Поряд із його головою блищали осколки склянки, із перевернутої пляшки «Джонні Вокер» витікало віскі. Праворуч у кріслі нерухомо сидів блідий як смерть Вайнберг. Сірий спортивний костюм робив його схожим на втомленого штангіста. Видно, до виниклого шуму він курив, і тепер сигарета, що впала на м’який підлокітник, роз’їдала своїм вогником чорний велюр крісла. Сахно зі скошеним од болю обличчям підводився з підлоги, все ще стискаючи в руці пістолет і не зводячи погляду з хазяїна будинку.

– Ти сам? – запитав він хазяїна. Той мовчав, усе ще не в змозі прийти до тями.

Сахно звівся на ноги. Озирнувся навсібіч. Підійшов упритул до Вайнберга і зацідив його в обличчя навідліг.

– Ти сам тут? – повторив він своє запитання.

– Так, – неголосно мовив хазяїн.

– Ну що, говоритимемо? – запитав Сахно, нахиляючись до Вайнберга.

Раптом він помітив на підлокітнику крісла проїдену іскрами діру, швидко підняв із підлоги пляшку віскі й залив пожежу, що зароджувалася. Знову подивився на Вайнберга.

Той мовчав. Очі виявляли цілковиту байдужість.

Сахно ще раз зацідив його з розмаху, але це не привело його до тями.

Нік підійшов ближче.

– Може, напився з горя? – припустив він.

– Треба протверезити, – мовив Сахно, не обертаючись. – Піди перевір кімнати на цьому поверсі. Знайди ванну і наповни холодною водою!

Нік заглянув у інші кімнати. Нікого. Ванну знайшов не відразу. Вхід у неї був зі спальні. Набравши у ванну холодної води, Нік повернувся.

На обличчі Вайнберга вже з’явився синець, але вираз самого обличчя не змінився.

Погляд Ніка вловив миготіння маленької зеленої лампочки на великому телефонному апараті. Підійшов ближче і побачив на моніторі апарата дату, час і напис «3 повідомлення».

Нік натиснув на кнопку прослуховування повідомлень. Одразу пролунав довгий писк, і Сахно, обернувшись, теж зупинив свій погляд на апараті.

Перше повідомлення було вже знайомою погрозою від того ж худого гостроносого Уберкрафта, який до недавнього часу керував Ніком і Сергієм по телефону. Друге ж виявилося набагато цікавішим.

«Нікуди не йди, вислали «форд-транзит». До ранку буде. Посадочна готова»,

– чітко мовив красивий, мало не дикторський голос.

Третім ішло вже почуте з-за дверей останнє попередження Уберкрафта.

– Треба було його пришити, – мовив, прослухавши повідомлення, Сахно. – Ванну набрав?

Нік кивнув.

Вайнберг був опецькуватий, досить огрядний чоловік, і Нік зітхнув, уявивши, як важко його тягнутиме. Але, на подив, той раптом сам підвівся з крісла.

– Він не п’яний, – мовив Сергій, пильно вдивляючись у вічі хазяїна.

Сахно розстебнув блискавку на спортивній куртці Вайнберга, стягнув її, залишивши хазяїна в синій футболці. Діловито пройшовся поглядом уздовж вен на руках, видно, у пошуках слідів од уколів. Нічого не виявивши, наблизив до носа недопалок його останньої сигарети. Кинувши його на паркет, повернув погляд на хазяїна будинку.

– За «колесами» ховався, – мовив невдоволено Сергій.

Бельгієць засовався, не без зусиль перекинувся на спину. Подивився на всіх божевільними очима. Сахно мовчки показав йому кулак. Потім повернувся до Ніка.

– Ходімо скупаємо його… Сподіваюся, він не переборщив із «колесами».

Залишивши «хлопця для биття» в кімнаті, вони вивели Вайнберга через хол другого поверху в спальню, потім у ванну. Йшов він повільно. Здавалося, навіть нічого не бачачи перед собою.

Слухняно заліз у холодну воду просто в спортивних штанях і футболці.

– Там унизу, в їдальні, горілка, – мовив Сахно, не зводячи очей із німого лиця Вайнберга. – Принеси.

Вже взявши літрівку «Столичної» в руки, Сергій облизав сухі губи. Ніку здалося, що напарник ось-ось сам пригубить із пляшки. Але в нього були інші плани.

– Зіграємо в лотерею, – мовив повільно Сахно. – Якщо синтетики наковтався, то хвилин за двадцять вріже дуба. Але ж він людина солідна, не мусить синтетикою балуватися. Має чистий продукт вживати. І якщо це був чистий продукт, то є шанси його розговорити…

Зачекавши з хвилину, Сахно відкрутив кришечку і вставив шийку пляшки в рот хазяїну. Потримав декілька секунд, стежачи за його обличчям. Відняв, почекав хвилину-дві і знову влив йому в рот горілки.

Обличчя Вайнберга почало червоніти. До білків розплющених очей по щонайтонших судинах побігла кров. Погляд, який досі нічого не виражав, окрім цілковитої байдужості, почав каламутніти.

– Процес пішов, – кивнув Сахно і знову вставив шийку пляшки в рот Вайнбергу.

Судома раптом пробігла по обличчю й по усьому тілу хазяїна будинку. Він сіпнувся, схопився рукою за борт ванни. Захрипів. Його нудило. Голова впала до води. Він, видно, ковтнув її і тут же почав блювати.

Сахно гидливо скривив губи.

– Притримай його за футболку, а то ще захлинеться! – сказав він.

Нік схопився рукою за комір мокрої футболки і так застиг. Дивився, як чиста холодна вода у ванні забарвлювалася в брудно-коричневий колір.

Спазми у Вайнберга тривали декілька хвилин. За цей час його погляд ожив і тут же втратив свою гостроту й мертву зосередженість.

Сахно ввімкнув гарячу воду.

– Запам’ятай! – він нахилився просто до обличчя Вайнберга. – Перед ковтанням «коліс» їсти і пити горілку не рекомендується! Зрозумів? Я тебе запитую, зрозумів?

І на всю ванну пролунав черговий ляпас, на який Вайнберг уже зреагував, із невеликою затримкою піднісши свою руку до червоної від удару щоки.

Сахно смикнув догори розташований за краном важіль пробки. Вода різко пішла з ванни. Перемкнувши гарячу воду на душ, Сергій почав поливати Вайнберга, немов дійсно хотів відмити його від викидів власного шлунку.

– Встань! – наказав йому Сахно.

Відмивання тривало ще хвилин п’ять, після чого за наказом Сергія Вайнберг вибрався, хитаючись, із ванни й тут же всівся на білі кахлі підлоги.

– Під «колесами» він почувався краще! – невдоволено мовив Сергій.

– Жерти пора, ходімо вниз!

Повільно, насилу відтягли хазяїна, що приходив до тями, на перший поверх.

В їдальні його опустили на підлогу. Він прихилився спиною до стіни, і зразу навколо нього калюжею розповзлася вода.

Привели вниз і бельгійця, всадовили його поряд із Вайнбергом.

А Сахно тим часом виклав на полірований обідній стіл майже все, що знайшов у холодильнику. А знайшов він там заливну рибу в магазинній упаковці, салямі, дорогий французький сир у фанерній коробочці й різнобарвні тальятеллі – італійську подобу нашої локшини.

– Давно гарячого не їли, – мовив Сергій, дивлячись на прозору упаковку тальятеллі.

Він набрав у каструльку води й поставив на жаростійке скло електроплити. Клацнув ручкою, і на склі під каструлькою з’явився червоний круг.

Кинув свій погляд на хазяїна. Той, схоже, починав куняти.

– Не спати! – крикнув йому Сахно. Підвів очі на Ніка, що стояв поруч. – Ану заціди йому в пику!

Нік зацідив, стараючись бити несильно. Вайнберг струснув головою, подивився каламутним поглядом на Ніка.

– Заціди йому ще раз! – скомандував Сахно. – І бельгійцеві заціди, щоб без діла не сидів!

– Я помер… – промимрив раптом Вайнберг, знову струснувши головою після другого несильного удару.

– Пізніше, пізніше помреш! – заговорив Сахно. – І це буде вже твоя особиста справа. А доки живий – колися! Де гроші?

Сахно набрав у кухоль холодної води і, підійшовши до Вайнберга, хлюпнув йому в обличчя.

– Ти зрозумій, мені зовсім не хочеться тебе бити! Ти ж як дитина, а дітей бити гріх! – промовив скоромовкою Сахно і тут же вдарив його ногою в скроню. Повернувся до Ніка. – Допоможи йому сісти, бачиш – упав бідолаха!

– Навіщо вам ці гроші, – тихо і відчужено промовив Вайнберг, ніби й голос виходив не від нього. – Вам до них не дістатися…

Сахно підніс угору долоню і застережно глянув на Ніка, наче той збирався бити хазяїна будинку.

– Ну, продовжуй! – він нахилився, а потім опустився навпочіпки перед Вайнбергом.

– Усю суму можуть зняти тільки троє… всі разом… якщо П’єр дасть пароль… Погодинський не дав… Якщо пароль пред’явить один – отримає тільки десять відсотків.

Сахно скривив губи.

– А яка вся сума? – запитав він голосно.

– Чотири мільярди, – зовсім тихо вимовив Вайнберг.

– Що ти за херню несеш! – обурився Сахно. – Мені нахер не потрібні ці мільярди! Де твоє бабло? Скільки у тебе ТУТ лежить?

Бельгієць захитав головою і захрипів. Сахно розвернувся до нього, і від різкого удару рукою «хлопець для биття» простягся на підлозі їдальні, як ганчірка.

– Здається, пити хоче! – прокоментував свій удар Сергій. Нік узяв кухоль води, витягнув із рота бельгійця, що лежав на спині, кляп і дав йому попити.

Згори почувся бій годинника.

– Ну от, уже третя ночі, а я все ще жебрак! – процідив крізь зуби Сахно.

Підвівся, вкинув тальятеллі в киплячу воду. Розвернувся і витріщився знервованим поглядом на Вайнберга.

– Через три хвилини я тебе битиму… Дуже сильно.

Слово своє Сахно дотримав і навіть раніше обіцяного часу. Нік відійшов убік, побачивши в очах у Сахна знайомий звірячий блиск.

Сергій з розмаху «в’їхав» кросівкою в обличчя Вайнберга, та так, що той одлетів на метр убік.

– Досить! – загорлав Нік. – Досить, а то він узагалі нічого не скаже!

Окрик Ніка зупинив Сахна. Він перевів подих. Опустився навпочіпки.

– Ну, то де твої гроші?

– Тут тільки дрібні… у банку.

– Що, хочеш чек виписати? – єхидно посміхнувся Сергій.

Вайнберг кивнув.

– Цей розіграш ми вже знаємо! – Сахно потер пальцями скроні, наче в нього починала боліти голова. – А де твоя чекова книжка?

– Нагорі… у столі…

Сахно хитнув головою, зітхнув. Подивився на Ніка.

– Наглянь за ними, – сказав і вийшов у хол.

У тиші, що настала, Нік прокрутив у голові почуте від Вайнберга. Чотири мільярди, що, хоч як не дивно, абсолютно не цікавили Сахна, були, схоже, саме тими грошима за якими посилав Ніка Іван Львович. Щоправда, тепер, коли сума прозвучала, сама думка, що хтось посилав його за такими грошима, здавалася якщо не ідіотською, то принаймні смішною. Але гроші існували, існував у якогось П’єра невідомий пароль, за допомогою якого троє – які, хто? – могли зняти ці гроші. Значить, усе-таки гроші були в банку, хоча в цьому сумніватися було б безглуздо. Але як можна зняти таку суму з рахунку? У що її вантажити?…

– В якому банку ці мільярди? – неголосно запитав Нік, підійшовши до Вайнберга, що всівся знову на підлозі.

На розбитому обличчі хазяїна виникла хвороблива, гірка посмішка.

– На Кіпрі… – мовив він через силу й заворушив губами, намагаючись щось виплюнути з рота. Нарешті йому це вдалось, і на мокрий паркет упали червоні від крові два вибиті зуби. – Навіщо вам це… ці гроші ніхто не отримає…

– Назва банку?

– «Норд Медітерраніен».

– А де знайти цього П’єра?

– Париж, представництво «Аерофлоту».

У їдальню повернувся Сахно, тримаючи в руці якийсь пакет. Насамперед він вимкнув плиту. Потім висипав вміст пакета на вільний край обіднього столу: дві чекові книжки, гаманець із кількома кредитними картками, ключі від машини й записник.

– Ну що, – кинув він погляд на Вайнберга, – вчитимемося писати? Вставай, жерти подано!

Вайнберг ледве підвівся. Хитаючись, підійшов до столу. Сергій підставив йому стілець. Той сів. Рукою присунув до себе одну з чекових книжок, розкрив. Узяв ручку і підвів утомлений погляд на Сахна.

– Ну, скільки не жаль? – посміхнувся Сергій. – Пиши: триста тисяч марок! Це ж приблизно двісті тисяч баксів, так? – Останнє запитання було поставлене Ніку. Той кивнув.

Вайнберг повільно вивів указану суму на чеку. Запитливо подивився на Сергія.

– На чиє ім’я чек? – запитав він стомлено.

– Ніколас Ценн, – із посмішкою сказав Сергій.

Отримавши в руки чек, Сергій насамперед перевірив суму і дату. Задоволено кивнув і заховав його в нагрудну кишеню джинсової куртки. Відійшов до плити, розклав тальятеллі по трьох тарілках і поставив їх на стіл, одну навпроти хазяїна квартири.

– А цьому? – Нік кивнув на бельгійця, який сидів на підлозі мовчки, незважаючи на відсутність у роті кляпу.

– А цьому за що?… Ну грець з ним, якщо хазяїн не проти… Ти не проти? – запитав Сахно Вайнберга і, не дочекавшись відповіді, сказав: – Тільки руки не розв’язувати, сам його з ложечки годуватимеш!..

Вайнберг їсти не хотів, було видно, що з вибитими зубами він просто не міг їсти, але після невдоволеного окрику Сергія, кривлячись од болю, він усе-таки жував тальятеллі.

Нік, швидко набивши шлунок, погодував бельгійця. Той, здавалося, ковтав цю італійську локшину не жуючи.

– Ну і компашка, – посміхнувся Сахно, обвівши повеселілим поглядом сидячих за столом. – Хоч картину пиши!..

Згори долинув дивний крик, і посмішка зникла з лиця Сергія. Він схопив пістолет, що лежав поряд із тарілкою. Спрямував його на Вайнберга.

– Хто там?

– Нікого… папуга…

– Папуга? – Сергій знову посміхнувся. – Ти що, тварин любиш?

Вайнберг кивнув.

– Я теж. Яка порода?

– Кільчастий.

– Говорить?

– Ні.

– Правильно, – кивнув Сахно. – Нíчого примушувати тварин розмовляти, для цього китайські іграшки є. А як звуть?

– Боря.

– А у мене черепаха… – мовив із дитячою безпосередністю Сахно. – Ніною звуть.

Згори знову долинув крик папуги, і Сахно попросив Ніка принести клітку вниз.

Красива купольна клітка була зачохлена. Вже поставивши її на стіл, Нік зняв чохол, і всі витріщилися на довгохвостого красеня, який теж із не меншою цікавістю оглядався на всі боки.

– Дай йому попоїсти, – наказав хазяїнові Сахно.

Той устав із-за столу, підійшов до кухонної шафки, дістав коробку із зображенням білого какаду.

– Вибач, – сказав раптом хазяїнові Сахно. – А я про тебе погано думав. Ти начебто нічого дядько…

І Нік, і Вайнберг подивилися на Сергія здивовано. Лише бельгієць, який не розумів, про що йшлося, був абсолютно заворожений папугою і витріщався на нього не кліпно.

Годинник відбив п’яту ранку. За вікном їдальні все ще було темно.

– Сергію, на автовідповідачі хтось обіцяв приїхати вранці! – захвилювався Нік.

– Хто приїде? – ввічливо запитав Сахно хазяїна.

– Це вже неважливо, – зітхнув Вайнберг.

– Ну, може, тобі неважливо, – погодився Сахно. – Але нам важливо…

– Друзі, вбивати приїдуть… я смерті вже не боюся… втомився боятися.

– Правильно, я теж твоєї смерті не боюся, хоча жалко, – кивнув Сахно. – Може, в Люксембург тебе відвезти разом із Борею?

Вайнберг заперечливо хитнув головою.

– Знайдуть… – мовив він після паузи.

– Твоя правда. І нам пора збиратися… Тебе зв’язати?

Вайнберг запитливо подивився на Сахна.

– Мені однаково, – прошепотів він. – Ми всі пішаки в цій грі…

– Ти й він, – Сахно вказав поглядом на Ніка, – так! А я ні, я з іншої гри! Мене ваші мільярди до…

Хвилин через п’ять Сахно попросив Ніка зібрати в пакет їжу зі столу. У той же пакет поклали два пістолети. Сахно все-таки зв’язав Вайнберга і знову перетягнув ноги бельгійця вирваним шнуром од мікрохвильової печі.

– Хороший дядько, – мовив він на ходу, коли вони з Ніком підійшли до воріт. Спочатку перекинули пакет, потім перелізли самі.

Уллі спала, підігнувши ноги, на задньому сидінні «фольксвагена».

Навіть коли машина рушила, вона не прокинулась.

У Трір приїхали о пів на сьому. Сахно знайшов на задвірках міста стоянку, де, не виходячи з машини, вони перекусили взятою у Вайнберга їжею. Уллі все ще спала й поки що будити її вони не хотіли. Розбудили близько восьмої і знову залишили в машині.

Сахно, вивчивши отриманий од Вайнберга чек, простягнув його Нікові.

– Ходімо, – сказав він. – Дойчебанк має бути десь у центрі.

Трірське відділення Дойчебанку вони знайшли швидко – виявилося воно за п’ять хвилин ходьби від знайомого їм «МакДоналдса». Банк уже працював.

– Ну, давай, іди за баблом! – підштовхнув Ніка в спину Сергій. – Пам’ятай, там твій полтинник!

Не можна сказати, що Нікові було страшно. Але щось усередині намагалося зупинити його, не пустити в прозорі двері банку, що відчинялися в обидва боки. Він думав про Вайнберга, який надто легко розлучився з цими грошима, так легко, немов був упевнений у своїй швидкій смерті й у тому, що гроші йому більше не знадобляться. Власне, так, мабуть, і станеться, якщо вже не сталося. Він же сам назвав себе пішаком, а значить, знав, що програв, що його принесуть у жертву, як намагалися принести в жертву у цій грі й Сахна, і, напевно, його самого, Ніка Ценського. Жалощів до Вайнберга Нік не відчував – згадався Погодинський. Нік так і не запитав Вайнберга, чи не він винен у смерті старого.

Вайнберг напевно сказав би правду, йому більше нічого було приховувати. Але чи так уже це важливо?…

Втома від безсонної ночі вповільнювала хід думок. Нік зайшов у банк. Простягнув чек у віконце. Чекав збентеження в очах касира, що побачив суму, але той тільки уважно подививсь у вічі Ніку й заклацав по клавіатурі комп’ютера. За головою касира в темному склі кабінки відбивався монітор, і Нік побачив, як на нім з’явився величезний, на весь екран, підпис, який касир уважно порівняв із підписом на чеку.

– Вам переказ на ваш рахунок чи готівкою? – запитав він ввічливо.

– Готівкою.

Касир разом із чеком вийшов з кабінки.

Нік озирнувся на всі боки. Погляд сам відрахував під стелею чотири відеокамери спостереження. З них одна мовби дивилася на Ніка своїм об’єктивом. Легке клацання почулося з віконця, біля якого стояв Нік. Касир знову сів на місце, опустивши перед собою на столик банківський полотняний мішечок. По одній витягнув із мішечка запечатані пачки стомаркових купюр і почав їх викладати на панель стійки.

Нік запанікував. Він зрозумів, що доведеться розсовувати гроші по кишенях.

Знову огледівся на всі боки – клієнтів у залі було небагато, й усі вони стояли кожен біля свого віконця. Тільки він зиркав туди й сюди.

На щастя, кишені чорної дутої куртки виявилися місткіші, ніж він думав. Усі тридцять пачок перемістились у дві внутрішні та в дві бокові. Вагу грошей Нік відчув одразу, і разом із вагою відчув якусь власну незграбність. До виходу він ішов акуратними короткими кроками, боячись, що пачки почнуть випадати з бокових кишень.

– Ну що? – запитанням зустрів його на вулиці Сергій.

Нік кивнув.

Обличчя Сахна засяяло щасливою усмішкою. Вони швидко попрямували до «МакДоналдса», потім далі до повороту на вуличку, що веде до автостоянки.

68

Проблему з обтяжливою поїздкою до Саратова зняла несподівана телеграма з Москви. «29 листопада п’ятдесят четвертим поїздом на жаль приїжджає Київ другова дружина Тетяна. Зустрінь допоможи з’їздити за місто Татаров».

У почутті гумору Рефату відмовити було важко. Але двадцять дев’яте листопада було саме сьогодні, і Віктор, зрозумівши це, заметушився. Передзвонив у довідкову вокзалу. Потяг із Акмоли, яким їхала дружина Миколи Ценського, прибував у Київ через дві години. З телеграми було зрозуміло, що зірвалася з місця вона з власної ініціативи. Можливо, її намагалися відрадити, але не змогли.

Віктор пам’ятав побоювання Рефата з приводу дій цієї жінки. Але Віктор прекрасно розумів і її стан. Ясно, що вона хоче поговорити з Валентином, єдиним киянином, із яким устиг познайомитися тут Микола. Їхати майже дві тисячі кілометрів заради цієї зустрічі? Напевно, вона сподівається щось дізнатися про чоловіка.

Хвилин п’ятнадцять позаймавшись вправами для пошкодженої ноги, Віктор поснідав і після недовгих роздумів подзвонив Георгію.

Георгій, почувши про приїзд гості з Саратова, пожвавився.

– Звідки дізнався? – запитав він.

– Свої люди, – спокійно і впевнено відповів Віктор.

– З твоєї особистої справи не було видно, що ти такий кмітливий! Гаразд. Поїдеш зустрічати. Через півгодини я тобі передзвоню!

Через півгодини Георгій продиктував Вікторові адресу на Хрещатику, де дружина Миколи Ценського мала ночувати. Домовилися, що Віктор повідомлятиме по мобільнику про кожен їхній крок.

Викликавши чергову машину райвідділу, Віктор замислився, як йому дізнатись: яка з пасажирок потяга дружина Миколи. Згадався епізод із якогось бразильського фільму, де герой зустрічав у аеропорту незнайому жінку. Він просто піднімав над головою картон із написаним фломастером прізвищем. Так само і його зустрічали в лондонському аеропорту. Так, видно, доведеться робити і йому.

Знайшовши коробку з-під взуття, Віктор видер пласке дно, на якому старанно вивів синім фломастером «ТЕТЯНА ЦЕНСЬКА».

Зайшла на кухню Іра й тут же втупилася здивовано в «іменний» картон.

– На вокзал треба, зустрічати її, – кивнув на картон Віктор. – По роботі…

Іра зітхнула.

Знизу просигналила машина. Віктор виглянув у вікно і побачив на сніговому тлі райвідділівську «вісімку», а недалеко від неї – знайомий мікроавтобус «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі». Метушливо зазбирався. Переклав мобільник із підвіконня у внутрішню кишеню піджака.

На вокзалі було, як завжди, людно. Потяг із Акмоли приходив на восьму колію, але він запізнювався на двадцять хвилин, що давало Віктору невеликий запас часу. Та й бігти вгору, а потім униз по сходах йому не хотілося. Він неспішно піднявся на другий поверх. Галерея-перехід над платформами вокзалу була заставлена торговельними лотками та кіосками. Попереду світилася вивіска кафе «Підземне місто». До приходу потяга залишалося ще п’ятнадцять хвилин. Біля входу в кафе стояв бомж із простягнутою рукою і циганка з дитиною. Вони, мовби своєрідні швейцари, провели Віктора всередину запитливо-вимогливими поглядами.

Механічний голос щось промовив на ввесь вокзал. З усього сказаного Віктор розібрав слово «Акмола» і тут же підвівся з-за хисткого пластмасового столика.

Спустившись на платформу і діставши з пакета картон з ім’ям і прізвищем саратовської гості, він раптом розгубився, зрозумівши, що може легко з нею розминутись. Адже з платформи можна було йти в обидва боки і на верхню галерею-перехід. Потяг уже виходив неспішно на вільну колію. Віктор вирішив відстежити купейні вагони і стати біля них – усе-таки навряд чи вона приїхала б у плацкарті.

Провідник, що зіскочив на платформу, вказав Вікторові рукою у бік локомотива і сказав: «Перші три купейні!»

І Віктор побіг, тримаючи в піднятій руці картон із прізвищем. Зупинився біля другого вагона – пасажири тільки-тільки починали виходити, виносити торби та валізи.

Він одійшов майже до краю платформи і, піднявши картон над головою, почав дивитися на всі боки. Йому було видно всі три купейні вагони потяга. Пасажири виходили вже жвавіше, поспішали – хто до підземного переходу, хто в інший бік.

Віктор, нервуючись, зробив кілька кроків наперед, вдивляючись в обличчя пасажирів, що проходили повз нього.

Краєм ока помітив, як на його картон із подивом подивилася невисока жінка в пуховій хустці та довгому, начебто з чужого плеча, плащі-пальті сірого кольору. Він тут же обернувся і зустрівся з нею поглядом. Вона тягнула за собою візок, до якого була прив’язана невелика господарська сумка.

– Я не Ценська, – мовила вона, зупинившись перед Віктором. – Я – Кравченко.

Віктор із жалем зітхнув, подумавши, що привернув увагу звичайної міської божевільної. Кинув погляд навкруги і вище підняв картон.

– Я не переходила на його прізвище, – розгублено мовила жінка.

– Ви – дружина Миколи Ценського? – До Віктора повернулася зосередженість, і він привітно всміхнувся.

– Так, я дружина Колі… Мені говорили, що можуть зустріти, та я не вірила…

– Ходімо, у мене машина, – перебив її Віктор.

Узяв візок і сам покотив його за собою. Йшов швидко, Тетяна ледве встигала йти поряд. Одначе не вмовкала. Видно, так виявлялась її радість од того, що її зустріли в чужому місті.

– …я так боялась їхати… і вони мене відмовляли… але як же? Адже потрібно знайти його, нам жити ніде!.. Синові вчитися пора…

– А хто вас відмовляв? – запитав Віктор, коли вони спускалися в підземний перехід.

– Василь Гаврилович і цей, Борис… він і як його по батькові не назвав, ввічливий такий… грошима допомагав…

Імена цих людей ні про що Віктору не говорили. Ясно було, що це люди Рефата.

– Тільки знаєте, на готель у мене може не вистачити, я не рахувала… у вас готелі дорогі?

– Не турбуйтеся, – Віктор на ходу подивився в її благальні очі. – Ми для вас квартиру знайшли в центрі, платити не потрібно…

– Ой, вельми дякую! Господи, слава богу, що є ще добрі люди!..

Машина стояла неподалік на автостоянці. Віктор, засунувши візок із сумкою в багажник і всадовивши дружину Миколи Ценського на заднє сидіння, завів мотор.

Приїхали за вказаною Георгієм адресою. Виявилося, що це був будинок біля Бессарабки, в якому розміщувався кінотеатр «Орбіта». Вхід у парадне був у дворі. Віктор піднявся з Тетяною на третій поверх, подзвонив у потрібні двері.

Відкрила старенька.

– Заходьте, заходьте! – звернулася старенька до Тетяни так, мовби саме її й чекала. – Чай уже нагрітий! Напевно, дві доби їхали, втомилися ж!

Поставивши в коридорі візок із сумкою, Віктор обернувся до не менше од нього здивованої виявленою гостинністю Тетяни й попросив саму на вулицю не виходити. Пообіцяв приїхати за нею через дві години.

З машини Віктор подзвонив Георгію.

– Ну що, – сказав невидимий Георгій, – погодуєш її де-небудь, і їдьте в Кончу-Озерну. Допоможи їй розпитати цього письменника, може, він щось ще згадає! Подзвониш, коли повернетесь!

За дві години, які він дав Тетяні, щоб вона привела себе в порядок, Віктор устиг перекусити в «МакДоналдсі» й заїхати в госпіталь до Мишка Занозіна.

– Ну як там? – запитав Мишко, киваючи у бік вікна.

– Усе гаразд, зима вже…

– А справи?

– Справи набирають швидкості. Якщо ще місяць тут полежиш – можеш запізнитися до фіналу!

– Мені ще два тижні, – сказав, усміхаючись, Мишко. – Щоправда, потім сказали у військовий санаторій, в Одесу їхати.

– Ось там і погуляєш, якраз сезон військових пенсіонерів і пенсіонерок!

– Ну тебе к бісу! Мені Щур квартиру пообіцяв!

– Він сказав: «Якщо виживеш?» – запитав Віктор.

– Точно!

– Це він тебе підбадьорити хотів або думав, що ти непритомний і нічого не чуєш!

– Апельсинів хочеш?

Відмовившись від апельсинів і потиснувши все ще слабку долоню стажиста, Віктор вийшов із палати.

За годину вони вже в’їжджали з Тетяною на територію письменницького селища. Під’їхали до огорожі, за якою височів новий цегляний будинок.

Валентин був вдома і цього разу мав напрочуд свіжий вигляд. Не кажучи зайвих слів, він пропустив їх у коридор. Таня зняла з голови пухову хустку, і Віктор, чіпляючи своє сіре пальто на дерев’яну стоячу вішалку, розглянув нарешті саратовську гостю. На вигляд їй було років тридцять п’ять, русяве волосся трохи кучерявилось, але надто правильними хвилями. Відразу стало зрозуміло, що нещодавно вона накручувала його на бігуді. Маленький акуратний носик і великі круглі очі, які вона примружувала, коли вдивлялася в щось або в когось. Видно, була короткозора, але не хотіла носити окуляри.

Вона підійшла до дзеркала, що висіло на стіні, осмикнула бордову блузку.

– Я каву поставлю, – мовив Валентин і зник на кухні-їдальні, залишивши двері відчиненими.

По дерев’яних сходах до них спустилася дружина Валентина Світлана. Привіталася.

Коли вже всілися за довгим сосновим столом, зробленим самим хазяїном будинку, Валентин поставив перед Віктором і Танею цукорницю та вазу з печивом.

– Вам яблука тоді передали? – запитав Валентин, дивлячись на Віктора.

– Які яблука? Коли? – здивувався Віктор.

– Ну, коли від вас хлопець приїжджав… З приводу Миколи. Він іще іншу фотографію показував, тільки там Микола молодший був…

Спантеличений Віктор переглянувся з Тетяною, зітхнув.

– Ні, не передавали мені яблук, – сказав задумливо. – А що, той хлопець сказав, що від мене?

– Ні, я просто запитав його, чи не від вас він. Він мені й сказав, що від вас. Іще привіт передав… Приємний хлопець, я думав, він яблука довезе… У нього ще така маленька сережка-зірочка у вусі. Я навіть здивувався – подумав, ось тобі й демократія, все що завгодно в органах тепер носити можна, хоч у вусі сережку.

– Гаразд, Валентине, – перебив його Віктор, підсовуючи до себе чашку з кавою. – Розкажіть Тані ще раз усе, що пам’ятаєте.

Валентин чітко й коротко описав обидві зустрічі з Ценським. Так чітко, мовби вже не раз розповідав цю історію.

– А про контейнер він не говорив? – запитала, дослухавши до кінця, Тетяна.

– Який контейнер? – здивувався вголос Віктор.

– Ну, з меблями та речами, той, що ми за день до від’їзду з Душанбе відправили. На Київ.

– Нічого не говорив, тільки ось гроші заніс, – Валентин розвів руками.

– Великий контейнер? – запитав Віктор.

– Так, десь півплатформи… Там і піаніно було, десять коробок із книгами, сервант, канапа…

– А у вас якісь документи на цей контейнер є? – поцікавився Віктор.

– Так, там, на квартирі…

Інтуїція підказала Віктору, що він щойно почув щось неймовірно важливе, і хоч Валентин до цього не мав ніякого відношення, але саме йому Тетяна поставила це запитання. І тому Віктор подивився на хазяїна будинку з вдячністю.

Після розмови Тетяна охоче погодилась узяти залишені чоловіком гроші, і Валентин полегшено зітхнув. На обличчі з’явилася щира радісна усмішка, ніби ці чужі гроші заважали йому спати або були тягарем. Він вийшов у коридор, підняв за кільце дерев’яний квадрат підлоги – вхід у льох, поліз униз.

Тетяна відмовилася перераховувати долари на прохання Валентина. Попросила тільки пакетик.

Назад їхали вже в темряві. Столичне шосе не освітлювалося. Кілька разів їхню «вісімку» обганяли якісь іномарки, і щоразу Віктор відчував напругу, пригальмовував, пропускаючи тих, що поспішають, уперед і одночасно перевіряючи – чи не маневрує який-небудь хитрий «хвіст».

Провівши Таню до дверей і взявши у неї документи на контейнер, Віктор пішов. Пообіцяв приїхати вранці до десятої.

Номер Георгія він набрав просто з машини, ще не виїхавши з двору. Почувши про контейнер, Георгій наказав терміново приїхати до Сінного ринку й чекати в машині біля газетного кіоску.

Приїхавши туди, Віктор здивувався, що зустріч – нехай навіть і швидкоплинну – було призначено в такому освітленому місці. Це було не схоже на Георгія.

Минуло декілька хвилин, і в кишені задзвонив мобільник.

– Проїдь трохи вперед, до перехрестя з Обсерваторною. Там стоїть дівчина в зеленому плащі – віддаси їй папери через віконце.

Дівчина дійсно стояла біля зеленої огорожі, за якою вже багато років тому завмерло будівництво дитячої лікарні. Вона підійшла швидкою ходою до машини, застигла біля дверцят водія, поки Віктор опускав скло. За ту мить, яка знадобилася їй, щоб узяти з його руки документи, він устиг кинути погляд на її обличчя. Очі в неї також виявилися зеленого кольору.

Потім вона перебігла вулицю й сіла в машину, що стояла поряд із перехрестям у Чеховському провулку.

Годинник показував пів на дев’яту. Навкруги було безлюдно, як уночі. Тільки поодинокі машини неспішно проїздили вулицею Воровського до площі Перемоги.

69

Нік прокинувся в широченному ліжку. Протер очі й огледівся. Повільно згадувалися минулі два дні. Годинник на високій химерній тумбочці показував пів на шосту. Обернувся до вікна – на вулиці було темнувато, а тому визначити так відразу – ранок це чи вечір – було неможливо.

Ступивши босими ногами на килимок, Нік оглянув уважно кімнату. Це був розкішний готельний номер із величезним телевізором, великим баром і письмовим столом.

Вони приїхали сюди годині о десятій ранку, після того, як, отримавши гроші в банку, покинули Трір. Узагалі-то вони їхали явно не сюди. Нік погано пам’ятав, як промчали вони повз поворот до покинутої ферми, де Сахно залишив похоронний лімузин. Потім навіщось Сергій в’їхав у Люксембург, у самісінький центр міста, зупинив украдений у цьому ж місті темно-синій «фольксваген-пассат» перед готелем «Шератон» і сказав, що відпочиватимуть вони тут. Він пригощає!

Потім Нік перекладав у рецепції маячні запитання Сергія. Адміністратор готелю ввічливо і терпляче відповідав. Спочатку з’ясували, що найдорожчий номер зайнятий, але є дешевші – по тисячі баксів за ніч. Потім Сергій попросив повідомити адміністратора, що з ним панночка і черепаха. Адміністратор сказав, що собак у готель брати заборонено, але окремий готель для собак розташований поблизу, і звідти можуть приїхати. У якийсь момент Нікові здалося, що обоє – і Сахно, і адміністратор, хлоп’якуватий дрібний чоловік у строгому темно-зеленому костюмі з краваткою – однаково божевільні. Уже сам Нік нагадав адміністраторові, що йдеться не про собаку, а про черепаху. Після цього адміністратор поцікавився розміром тварини. Потім передзвонив комусь із начальства і пояснив по телефону виниклу проблему. Невидиме начальство пішло назустріч інтересам клієнтів, і черепаху прихильно дозволили взяти з собою.

Нік отримав замість ключів магнітні картки. А Сергій пішов за Уллі й за черепахою. За ним услід ув’язалися два бел-бої в червоних кепочках. Через кілька хвилин Сергій повернувся в хол разом зі своєю подругою. Поруч уже йшов тільки один бел-бой і врочисто ніс на долонях черепаху.

– Слухай, цей, другий недоумок ключі від машини випросив… Не вкраде? – запитав у Ніка Сергій.

Нік зітхнув.

– Крадене рідко крадуть, – сказав він. – На стоянку поставить.

Їх номери виявилися поруч.

Але все-таки, котра година? Нік підійшов до вікна, глянув униз. На маленькій площі перед готелем було жваво. Занадто жваво для пів на шосту ранку. Значить, був вечір. Нік прийняв душ.

Прийшовши до тями, вийшов і постукав до Сергія.

– Ну? – почувся сонний голос із-за дверей.

Нік штовхнув двері, але вони не відчинилися. Магнітний замок, який зовні можна було відчинити тільки карткою, міцно тримав двері.

Сахно відчинив сам. Уллі ще спала. Її красиве плече виглядало з-під ковдри, що сповзла.

– Чого так рано? – хрипко запитав Сахно.

– Пів на шосту вечора, – мовив Нік. – А ми не снідали, не обідали… І взагалі, що далі робити?

– Вечеряти, – кивнув Сергій. – Іди до себе, ми вмиємось і зайдемо. Дійсно, треба пожерти…

На вечерю в ресторан готелю Сахно притягнув із собою черепаху.

У Ніка, коли він перекладав Сергієві меню, очі на лоб лізли від цін. Курс співвідношення франка і марки він підгледів іще вранці, розмовляючи з адміністратором. І тепер автоматично переводив усі ці сотні франків у десятки марок, і апетит від цього згасав.

Але Сахно гуляв. Він і пляшку горілки замовив, попри те, що коштувала вона майже сто п’ятдесят марок. Довелося Нікові знову виступати захисником інтересів черепахи – для неї Сахно замовив у офіціанта блюдце молока і що-небудь попоїсти. Спантеличений офіціант запропонував принести замість молока вершків.

Хвилин через десять черепаха вже лежала посеред столу і хлистала з тонкої порцеляни вершки. Поряд стояв посріблений сметанник на випадок, якщо її спрага виявиться сильнішою запропонованої порції. Нікові, Сергію й Уллі принесли по салату з креветок.

Вже трохи випивши і взявшись за віденський стейк, Нік посмутнів. Він раптом відчув, що саме зараз, за цим витончено накритим столом, відбувається прощальна вечеря, після якої він залишається наодинці з невідомістю, з майбутнім, непотрібним і таким, що не цікавить його більше, наодинці зі всім світом, у якого немає до нього ніяких справ. Він поглядав на Уллі, що спокійно і зосереджено жувала м’ясо, на черепаху Ніну, що застигла перед другим принесеним їй блюдцем, на якому красувалися три великі полунички.

До цієї дивної ідилії він уже начебто й не мав ніякого стосунку. І хоча впевненість у тому, що життя й самого Сахна, й усіх, хто поруч, закінчиться безглуздо і швидко – дуже вже прозорий усе це мало вигляд крізь призму його характеру, – заспокоювала і налаштовувала Ніка на майбутню самотність, на необхідність відштовхнутися від цього небезпечного берега й далі плисти самому. Але однаково на душі виникала туга. Куди плисти і навіщо? До чого все це? Назад дороги немає – після того, що сталося, після того, як вони зірвали операцію, зустріти його могли в Києві тільки влучною нечутною кулею. Органи не жартують і не прощають. Залишалося йти вперед, тобто в невідомість. Чи застрелитися просто в цьому розкішному готелі.

– Ну що, – Сахно підняв кришталеву чарочку з горілкою. – Давай за світле майбутнє, частково ми його вже забезпечили.

Поцокались і випили. Й Уллі випила з ними.

– Хороше життя налаштовує на здоровий спосіб життя, а я цього не люблю, – мовив Сергій, озираючись із панським виглядом на всі боки. – Люди тут якось нудно живуть, нудно їдять. Нудно, але добре. Може, так і потрібно?

Нік знизав плечима.

Черепаха ожила і потягнула з блюдця останню полуничку. Смішно позадкувала до Ніка.

– Знаєш, – заговорив Сахно. – Я з тебе нічого вираховувати не буду, хороший ти хлопець…

Після цього Сергій повернувся до Уллі. Вони поцілувались і «заговорили» руками.

Черепаха дозадкувала до краю столу і звалилася Нікові просто на коліна, на льоту перекинувшись. Вона впала лапками догори і, опустивши руки, щоб повернути її знов на стіл, Нік помітив на нижній частині панцира якісь явно продряпані риски. Нахилив голову, і стало очевидно, що на панцирі був продряпаний або телефон, або якийсь інший набір цифр. Але, крім цифр, були там і три літери. Нік іще нижче нахилив голову і розібрав зображення – V32453H75G. Тупо перечитавши цей шифр, він усе-таки опустив черепаху на стіл.

Нік раптом зрозумів, що побачив те, чого не бачив Сахно. Скоріше за все, це був ключ до великих грошей. Адже Вайнберг згадав, що пароль або код був відомий Погодинському, і черепаха раніше належала цьому старому.

– Слухай, – відвернув Нік Сергія від розмови з Уллі. – Може, поїдемо й спробуємо дістати ті гроші, про які Вайнберг говорив?

Сахно посміхнувся.

– Ти про мільярди? Ні, у мене немає необхідності помирати молодим! Гроші просто не бувають такими великими. Ти он триста тисяч марок насилу з банку виніс!..

Нік кивнув, але думки про побачений шифр не полишали його. Йому вже хотілося відволіктися від них, але не виходило. Налив горілки собі й Сергію.

– Ми вшиваємося, – сказав Сахно.

– Куди?

Сахно заперечно хитнув головою.

– Туди, де ніхто нас не знає і ніхто не знайде. Щастя вимагає спокою… Житиму і працюватиму за фахом…

«За яким фахом?» – подумав, здивований почутим, Нік.

– Завтра зранку прощаємося! – додав Сергій, і погляд його, попри вже спорожнілу пляшку горілки «Стерлінг», був проникливий і тверезий.

На ранок у своєму готельному номері Нік отримав від Сергія сімдесят п’ять тисяч марок і пакет, у який Сахно поклав обидва пістолети. Пакет Нік засунув у свою дорожню сумку.

Вони обнялись.

– Ну, все, удачі! Валізу я собі залишу, – поплескав Сергій Ніка по плечу. – Може, ще побачимось у цьому світі!

Нік, закинувши сумку на плече, вийшов на вулицю. Морозяне повітря пощипувало щоки. Над площею сяяло сонце.

Пройшовшись вулицею. Нік зайшов у кафе. Повісив дуту куртку на спинку сусіднього стільця. Замовив каву й тістечко та всівся біля прозорої стіни, дивлячись із тепла кафе на холод вулиці. Згадався раптом продряпаний на панцирі черепахи шифр. Він дістав із кишені куртки ручку й записав його на краю стомаркової купюри. Заховав купюру в нагрудну кишеню джинсової курточки, туди, де лежав зелений німецький паспорт на ім’я Ніколаса Ценна.

Іти було нікуди. Треба було їхати. Їхати теж було нікуди, якщо не думати про цей шифр, про П’єра, про якого говорив Вайнберг, про ці мільярди. Само слово «мільярд» викликало у Ніка криву посмішку. «Це маячня, цілковита маячня…» – думав він і в той же час чинив опір цим думкам. Ці гроші десь є.

Він знає, хто і для чого їх шукає. Точніше, він знає одну людину, яка знає, для чого потрібні ці гроші в Україні. Може, їх іще хтось шукає. Може, їх хтось іще охороняє. Усе це однаково здавалося маячнею. Але півдороги було пройдено, і позаду залишився труп Погодинського і, мабуть, труп Вайнберга…

Нік замовив ще чашечку кави, а коли молоденька білява офіціантка принесла, запитав, чи далеко вокзал.

– Тут усе поруч, – сказала вона. – Місто ж маленьке…

70

Потяг на Акмолу через Саратов рушав о восьмій п’ятдесят ранку. Тетяна від’їжджала сумна і трохи розгублена. Ясно було, що чекала вона від цієї поїздки більшого.

Віктор пообіцяв її повідомити, як тільки вони щось нове дізнаються про Миколу або знайдуть контейнер із їхніми речами. Попросив її, у свою чергу, подзвонити, якщо буде лист або якась інша звісточка від чоловіка. Попросив, хоч і розумів, що насамперед будь-яка звісточка однаково потрапить до Рефата.

Потяг посунув у бік Байкової гори.

Заховавши підмерзлі руки в кишені пальта, Віктор увійшов до підземного переходу. Машину він залишив на Вокзальній площі.

Хвилин через десять, зупинившись біля Ботанічного саду, подзвонив Георгію.

– Працюємо, чекай! – сказав той. – У Києві, виявляється, контейнерних складів більше, ніж аптек! Іще добре, якщо він у Києві!

Після цієї розмови Віктор, поки доїхав до райвідділу, налічив по дорозі п’ять аптек. Настрій безпричинно поліпшився. Може, тому, що сам по аптеках він не ходив – не було необхідності.

День минув швидко, і причиною тому був ранній вечір, прискорений важкими низькими хмарами. Ось-ось мав піти сніг. Під вікном його відділу світився ліхтар, і незвична тиша, порушувана лиш автомобілями, що проїздили мимо, налаштовувала на Новий рік, хоча до нього залишалися ще три тижні.

Побалакавши за чаєм з майором і вислухавши від нього кримінальну хроніку рідного району, з якої нічого особливо цікавого для себе не почерпнув, Віктор повернувся в кабінет.

Дістав із сейфа теку зі справою Броницького. Узяв у руки обидві фотографії, отримані від Войтека. Подивився на вже покійного Килимника. Важко було уявити собі цього чоловіка мертвим – стільки самовпевненості й волі було в його повному обличчі, у важкому підборідді. Але Килимника йому вже ніколи не зустріти. Другого, того, що поряд із ним, ймовірно, теж. Хоча Портнов, може, і живий. Погляд ковзнув на другий знімок, на Миколу Ценського. Його м’яке, інтелігентне обличчя різко контрастувало з грубим, гострим обличчям Сергія Сахна. Дві протилежності, навіщось поставлені поруч, немов для антропологічного порівняння. Один, імовірно, вліз у цю справу від відчаю, другий – Сахно – скоріше за все, заради грошей. Де вони тепер?

Близько восьмої Віктор приїхав додому. Залишив чергову «вісімку» біля під’їзду.

Перед вечерею зайнявся вправами для ноги. Потім погрався з Яночкою, поки Іра смажила картоплю.

Близько півночі, коли Віктор уже влігся спати, з кухні почулася трель мобільника, залишеного за звичкою на підвіконні.

Різко підвівшись із канапи, Віктор ледве не впав, ступивши на ще хвору ногу. Видно, трохи натрудив її і, накульгуючи, в темряві пройшов на кухню.

– Сподіваюся, не розбудив, – прозвучав у трубці занадто енергійний для пізнього часу, мовби наелектризований голос Георгія. – Збирайся! Машина в тебе сьогодні є?

– Так.

– Запиши адресу!

Віктор узяв із підвіконня блокнот і ручку.

– Святошинська, вісімнадцять, склад нацгвардії. Біля воріт стоятиме зелений «рафик». Не лякайся – це твої підлеглі. Думаю, впізнаєш! На складі черговий наряд солдатів – троє. Їх одразу відвезуть. Окрім них, двоє охоронців. Частина складу орендується митною фірмою, охоронці звідти. Не втручайся, якщо підлеглі поведуться з ними грубо. Оглянеш контейнер і відразу передзвониш мені!

Уже від’їхавши від будинку на черговій «вісімці», Віктор обернувся на мікроавтобус фірми, що займалася підвісними стелями. Той стояв на звичному місці. Щось здалося йому дивним, ніби в кабіні горіло тьмяне світло і хтось сидів.

Мовчазне безлюдне місто слабкими вогнями освітлювало свої дороги, прихоплені морозом. Перед Південним мостом машину почало заносити. Довелося Віктору пригальмувати – «вісімку» винесло на зустрічну. Знову рушивши, Віктор згадав свою червону «мазду» – її б не занесло. І тут же другим спогадом прийшло розуміння того, що саме десь тут, перед в’їздом на Південний міст у його «мазду» і вліпили з гранатомета.

З’їхавши з проспекту Перемоги та крутнувшись на розв’язці за станцією метро «Святошино», «вісімка» виїхала на Святошинську вулицю. Праворуч промайнуло кілька «хрущовок» і потяглись огорожі. Ліворуч із самого початку вулиці також тяглись огорожі, але ці огорожі були маститіші й вищі. За ними височіли складські ангари. Дорога й тут була слизька, але Віктор уже не поспішав. Він придивлявся до номерів, вивішених біля воріт складів. Попереду показався темний «рафик», і стало все ясно.

Віктор зупинив машину за мікроавтобусом і тут же почув, як неголосно клацнули дверці.

Біля його дверець з’явився невисокий, міцно збитий чоловік у камуфляжній формі та «балаклаві» з прорізами для очей, що закривала обличчя.

– Рухатись на вихідну? – діловито й одночасно по-військовому запитав він.

– Рухайтесь! – сухо сказав Віктор – недавнє роздратування та втома допомогли йому відчувати себе справжнім командиром ситуації.

Віктор вийшов із машини і побачив, як із «рафика» практично безшумно вибралися восьмеро в камуфляжі з короткостволими «акаемами», всі в «балаклавах». Тут же троє побігли кудись уперед. За ними швидким кроком рушили інші. Перший спецназівець підійшов до Віктора.

– Через три хвилини ми маємо бути біля воріт, – сказав він і, жестом запропонувавши Віктору йти за ним, поспішив услід своїм підлеглим.

До потрібних воріт від «рафика» було метрів двісті. Через кілька хвилин Віктор почув якесь шипіння. Подивився на спецназівця. Той на ходу зосередився і сказав у невидимий Віктору мікрофон: «Повторіть!» Після цього прискорив крок.

За прочиненими воротами складської території їх зустрів один із «камуфляжників». Кивнув підборіддям у бік приземкуватої міцної будівлі. Віктор помітив краєм ока в черговій будці солдата. Піднятими руками він упирався в стіну будки, обвішану календарями із зображенням пляжних дівок.

Усередині складу Віктор відчув себе дуже незатишно. Командир «камуфляжників» кудись одійшов, і Віктор залишився сам серед поставлених один на один в три ряди величезних контейнерів. Тут, немов у якомусь окремому світі зі своїм власним небом і вимкненим на ніч сонцем, по правильних контейнерних «вулицях» і «провулках» ходили невидимі їхні жителі. Віктор чув їхні кроки, перебігання. Але нікого не бачив. Пройшов уздовж контейнерів. Глянув на стелю й побачив у напівтемряві чергового світла міцні гачки невидимих «вудок», які звисали згори, і рейки, по яких пересувалися під стелею механізми кранів. Попереду блиснули рейки й на підлозі. Виглянула з-за рогу порожня залізнична платформа.

Ледве чутні кроки почулися з-за спини, і Віктор різко обернувся. До нього підходив спецназівець.

– Порядок! – коротко доповів він. – Ходімо, знайшли його.

Через хвилину Віктор стояв перед коричневим контейнером, який нічим не відрізнявся від інших своїх побратимів по складу.

– Пломба в порядку, але немає дати. За складським журналом, його привезли сюди двадцять п’ятого серпня, дата прибуття в Київ – четверте липня. Десь він лежав у іншому місці півтора місяці…

Віктор кивнув. Дістав із кишені мобільник і відійшов у щілину між сусідніми контейнерами. Подзвонив Георгію й переказав усе, що доповів йому командир «камуфляжників».

– Слухай уважно, – сказав Георгій після паузи. – Нехай хлопці зірвуть пломби у десяти контейнерах, включаючи наш. Ти подивишся, що там усередині, а вони нехай виберуть контейнер із цінним товаром і прихоплять звідти що-небудь негроміздке та викинуть у місті.

Віктор передав наказ командирові «камуфляжників».

Потім дивився, як жваво й уміло спецназівці обривали пломби та перекушували дужки замків великими, завдовжки майже з метр, кусачками для арматури. Дійшла черга і до їхнього контейнера. Командир передав Вікторові потужний ліхтарик.

Передня половина контейнера була напівпорожньою – стояли під залізною стіною кубічні дерев’яні ящики з незрозумілим цифровим маркуванням. Зате друга половина була немов горизонтально утрамбована речами Миколи Ценського. Піаніно Віктор не побачив, але боковина канапи виглядала з-за спресованого куба речей.

Коробки височіли до самої стелі контейнера. З іншого боку виглядав край серванта. Розміщення речей здалося Віктору неприродним, точніше, неприродним був простір у передній частині контейнера.

Віктор знову подзвонив Георгію. Почувши про ящики, він попросив переписати на папір шифр-маркування і, залишивши розкриті контейнери, швидко згортатися.

Вибігаючи зі складу, Віктор помітив двох хлопців теж у камуфляжі, що лежали в кутку ліворуч од входу. Мимохідь торкнувся плеча командира, що біг поряд.

– Це не наші, – кинув той, озирнувшись.

Віктор це вже і сам зрозумів, адже обличчя охоронців, які лежали, не були закриті «балаклавами».

«Камуфляжники» завантажили в «рафик» три великі картонні коробки. Їх командир, кивнувши на прощання Віктору, теж заскочив у «рафик», і мікроавтобус рвонув із місця.

Віктор сів у свою «вісімку» і, розвернувшись, поїхав у бік проспекту Перемоги. Інтуїція підказала йому включити рацію. Міліційна хвиля жила жвавим нічним життям.

– …пограбування військового складу на Святошинській, вісімнадцять, – крізь механічні хрипи повідомив чийсь голос.

– …а що там грабувати?… це ж вевешники, вони там колючку зберігають для демократів…

– …третій, ти де… під’їдеш?

– …я під’їду, я поруч… що відомо?

– …ні хера… Хтось подзвонив…

– …жарт, напевно… грець із ним… подивлюся…

Віктор усміхнувся і відключив рацію. Він зрозумів, що по 02 подзвонив або Георгій, або хтось од нього.

71

Париж тільки прокидався. Сірий світанок уливався в проспекти й вулиці. Продавці новин «розмуровували» свої газетно-журнальні кіоски. Ентузіасти бігу по холоду тюпачили мимо, ніби змагаючись одне з одним.

Нік сидів на бульварній лавці, прокидаючись разом із Парижем, повільно і зосереджено.

Його потяг прийшов о пів на шосту ранку, і в перші ж півгодини свого перебування в Парижі він пережив першу пригоду. У підземному переході під вокзалом побачив автомат по обміну грошей. Прочитавши правила, засунув у щілину п’ятдесят марок і отримав майже двісті франків. У цьому був якийсь елемент дитячої гри, і Нік поміняв іще двісті марок, перш ніж помітив, що ззаду до нього підійшов паризький бомж. Молодий хлопець із виснаженим злим обличчям приклеївся божевільним поглядом до затиснутих у руці Ніка франків. Інтуїція підказала Нікові витягнути із сумки пістолет. Поки витягував, помітив, як у руці у хлопця з’явився ніж. Стріляти не довелось, але скоріше зі страху Нік ударив хлопця рукояткою по скроні й швидко попрямував геть, навіть не побачивши, як бомж повільно осів на асфальт підземного вокзального царства. Осів і дивився скляним поглядом услід людині з купюрами в руці.

Тільки вийшовши з переходу, Нік заховав гроші в кишеню. Пістолет уже лежав у кишені чорної дутої куртки.

Мимо проїхала помаранчева автоцистерна, що вмивала вулицю потужним струменем води.

Біля будинку навпроти лавки з’явився араб, тримаючи в руках довгу легку штангу з гачком на кінці. Нік спостерігав за ним, спочатку не розуміючи, що той робить. Араб просто піднімав захисні металеві жалюзі з вітрин першого поверху того, що вже через п’ять хвилин виявилося маленьким продуктовим магазинчиком. Ліворуч смаглявий хлопець мив вікна кафе. Нік здивувався, помітивши, що в кафе вже хтось сидить і читає газету.

Він теж зайшов і замовив чашку кави.

– Біля стійки чи за столиком? – запитав бармен.

– А що? – не зрозумів Нік.

Бармен кивнув на шкільну дощечку цінника, де крейдою було написано: кава: біля стійки – 4 франки, за столиком – 8 франків, на терасі – 10 франків.

– Я сяду… – сказав Нік.

– Сідайте, я принесу.

Бармен приніс чашку еспресо з двома маленькими кубиками цукру.

«Якщо повертатися, то куди?» – подумав Нік.

Це несподіване запитання немов гарячою парою вдарило в мозок.

– Нí5куди, – прошепотів він сам до себе, відсунувши геть думки.

Пригубив каву – гірка й міцна. Розмішав один кубик цукру.

Перед кафе проїхала знайома помаранчева автоцистерна. Ніку теж захотілося вмитися. Він, залишивши сумку під столом, сходив за двері, на яких був намальований капелюх із тростиною. Кинув у вічі дві жмені холодної води, розтер її по обличчю. Повернувся.

Здалося, що за хвилину його відсутності на вулиці посвітлішало.

До десятої ранку, пройшовшись по кількох бульварах і вуличках прохолодного, але привітного Парижа, Нік знайшов дешевий готель і, залишивши свій зелений німецький паспорт у заспаної товстухи, за спиною якої висіла дошка з ключами незайнятих номерів, піднявся по розсохлих дерев’яних сходах на п’ятий поверх.

Номер був схожий на комірчину. Ця комірчина-«вагончик» упиралася в маленьке віконце, що виходило на вузьку вуличку. Ліворуч ліжко, праворуч – упритул до стіни – столик. Стілець стояв у кутку біля вікна. Якби поставити його до столу, то пройти між столом і ліжком було б неможливо. Але ціна відповідала якості. Що ще могло коштувати сто франків за день, і ця сума включала ще й сніданок!

Нік приліг на ліжко. На вулиці засигналила машина, і тут же, як у селах, де гавкіт одного собаки підхоплюється іншими, після першого сигналу на різні голоси засигналили інші автомобілі. Нік виглянув у вікно.

Вуличка була з одностороннім рухом. На протилежному боці на других поверхах вузьких будинків розташовувалися швацькі міні-фабрики, а на перших – оптові магазинчики. Життя на вуличці вирувало і не лише сигналами машин. Дві невеликі криті вантажівки застопорили рух, і водії легковичок, що потрапили в цю пастку, нервувались і без кінця сигналили. А тим часом обидві вантажівки «затоварювались» упакованою в блискучий целофан продукцією двох сусідніх швейних фабрик. І ті, що вантажили продукцію, і ті, що стояли поруч, були арабами.

Нік знову приліг, подумавши, що і вуличний гамір, мабуть, входить у вартість цього номера.

Подрімавши до обіду, він спустився вниз. Узяв у готелі безкоштовну карту Парижа і вийшов на вуличку.

Тепер черговий мікроавтобус завантажувався біля іншого оптового магазинчика, а машини, застряглі за ним, нетерпляче сигналили. Ніку кинулось у вічі, що практично на всіх машинах виднілися вм’ятини та подряпини.

Записавши адресу готелю – 49 рю де Клерí, – Нік побрів проти автомобільної течії цієї односторонньої вулиці.

Вийшов на Сен-Дені, потім на бульвар Магента. Дістався Східного вокзалу, де зайшов у бюро туристичної інформації. У бюро взяв адресу й телефон представництва «Аерофлоту». Там же, на Східному вокзалі, підобідав у «МакДоналдсі».

У кіоску на вулиці побачив серед десятків газет «Известия» і «Киевские ведомости». Купив «Ведомости» й усівся на найближчу лавку.

Новини з України нічим не тішили. Шахтарі пікетували парламент, вимагаючи зарплати за останній рік, в уряді замінювали одних корумпованих міністрів іншими, на вулицях тривала партизанська війна мафіозних структур із убитими і пораненими, на похорон депутата парламенту з’їхались «авторитети» з усієї України… Тільки одна газетна новина пожвавила Ніка – він прочитав, що в парламенті обговорювалося питання про фінансування створюваного Федерального бюро України, на чолі якого стояв якийсь генерал Голобородько.

Нік зітхнув і замислився. Життя тривало, і він усе-таки вийшов на слід цих грошей. Вийшов сам, без напарника і без інструкторів, із якими можна було б порадитися. Звичайно, у нього мало шансів самотужки дістатися до цих грошей, але хто знає? В усякому разі, якби на нього вийшов Іван Львович або хтось із його колег, він би вже точно показав їм, де шукати гроші.

Ближче до вечора, нагулявшись по Парижу і трохи освоївшись, Нік приїхав на Єлисейські Поля, де було розташоване представництво «Аерофлоту». За його високими скляними вітринами ще тривала робота. Пройшовшись повільно вздовж вітрин, Нік нарахував серед співробітників п’ять чоловіків, кожен із яких міг виявитися П’єром, про якого згадував Вайнберг.

У кожного на грудях форменого піджака висів значок із прізвищем. Помітивши це, Нік зайшов усередину. Пройшовся по залі, удаючи, що розглядає приклеєні оголошення про сезонні та інші знижки на квитки. Встиг пройти повз кожного з п’ятьох чоловіків і прочитати їхні імена та прізвища. Жодного П’єра серед них не було. Нік вийшов на вулицю.

Зупинився замислено перед вітриною представництва. Побачив, як у залу із внутрішніх дверей зайшов солідний чоловік, наблизився до одного з клерків і передав йому пачку якихось паперів.

«Скільки там іще людей працює?» – замислився Нік.

Повільно попрямував уздовж вулиці. Зупинився на мить перед яскравою рекламою кінотеатру. Подивився на афіші. Впала у вічі одна – фільм «Приятель небіжчика», Україна-Франція. Назва Нікові сподобалась, але йти в кіно настрою не було. Насправді вже хотілося попоїсти й відпочити.

72

Дзвінок мобільника пролунав о шостій ранку, і сонний Віктор, злегка накульгуючи, пройшов у кухню.

– Доброго ранку! – пролунав знайомий голос Георгія, тільки енергії в нім було начебто більше, ніж зазвичай. – Слухай уважно! По-перше, спасибі – добряче попрацював із хлопцями. По-друге – шифр на ящичках виявився дуже цікавим, а те, що вони опинилися в контейнері Ценського, цікавіше втричі. Тому я і дзвоню так рано. Треба двох хлопців максимум на два тижні з молодих міліціонерів для чистої роботи зі спостереження. Своїх я не можу відривати від справ. Є хто на прикметі?

Віктор замислився. Першим спав на думку Мишко Занозін, але йому ще в санаторій їхати.

– Стажист у мене надійний, але він іще в лікарні, а потім відпочивати має…

– Ну, там робота така, що й відпочити можна. Сиди собі, стеж за монітором і піґулки приймай, якщо потрібно. Тільки все-таки бажано двох мати… І це потрібно робити терміново, щоб до восьмої ранку людина вже працювала… Робоче місце готове.

– Зараз поїду, – сказав Нік, протираючи рукою очі. – Через півгодини передзвоню.

– Чекаю!

Навіть не поснідавши й не поголившись, Віктор одягнувся й вийшов із квартири.

На вулиці вшкварив морозець. «Вісімка» без задоволення їхала спочатку по «дорозі життя», потім по обмерзлому шосе.

Чергова медсестра зі здивуванням провела сонним поглядом чоловіка, що ввійшов до відділення. А він зайшов у палату до Занозіна.

Мишко спав міцно, але як тільки Віктор доторкнувся до його плеча, розплющив очі.

– Як самопочуття? – запитав Віктор.

– Добре, але нудне. Спина від лежання болить…

– Є справа… неважка, але тоді санаторій доведеться на пізніше перенести. Як дивишся на це?

– А що? Звичайно…

– Тоді одягайся й ходімо.

– Подивися, там у шафі є мій одяг? – попросив, підводячись із ліжка, Мишко.

Віктор заглянув у вузьку шафу-пенал у кутку палати. Там висіла міліційна форма.

Віктор кинув її на ліжко.

Мишко одягнувся, потім напхав у кишені апельсинів із тумбочки. Виглянув у вікно.

– Там холодно?

– Морозець, але в машині тепло… Заїдемо до тебе – перевдягнешся й утеплишся!

Чергова медсестра намагалась їх зупинити, але Мишко пообіцяв повернутися.

Сказав, що терміново до дружини потрібно з’їздити, мовляв, син народився.

У машині Віктор пояснив, що потрібна ще одна людина.

– У гуртожитку є надійний хлопець, Максимов Петро.

Приїхали в гуртожиток МВС.

Мишко насамперед перевдягнувся в цивільне, потім постукав у двері сусідньої кімнати. Розбудив молодшого лейтенанта Максимова, симпатичного кирпатого хлопця, який довго не міг зрозуміти, чого від нього хочуть, але коли зрозумів – щосили заквапився.

Віктор вибіг першим до машини і, поки хлопці сходили вниз, набрав номер Георгія.

– От і добре, – зрадів невидимий Георгій. – Давайте швиденько на той же склад. Тебе зустріне охоронець і проведе з хлопцями куди потрібно. Він їм усе пояснить. Ти там не затримуйся.

– Який охоронець? Там же ще солдати!

– Там уже все під контролем. Солдатів не бійся, ти їх і не побачиш…

Час підходив до сьомої. Як тільки Занозін і Максимов сіли в машину, Віктор натиснув на газ.

Залишивши «вісімку» перед складом, вони пройшли швидким кроком до воріт. Їх зустрів невисокий охоронець у спецназівському камуфляжі. Він стояв перед воротами і, помітивши їх, більше не зводив із трійці очей, поки вони не наблизилися. Збоку можна було подумати, що вони всі – його давні друзі.

Без зайвих слів він розвернувся й повів трійцю за собою на територію складу. Поки йшли, Віктор згадував, де він уже бачив цього охоронця. Власне, обличчя його ніби було йому незнайоме, але ось очі його він точно десь бачив.

Незабаром вони опинилися серед контейнерних «вулиць» і «провулків».

Охоронець провів їх метрів п’ятдесят уздовж контейнерів, зупинився біля одного й легко стукнув один раз у його залізну стіну. Половинка дверець контейнера відхилилась, і вони увійшли всередину, немов у будинок. Усередині контейнера горіло світло. Під стіною стояв мотоцикл. Із-за ще одних дверець чувся ледве чутний шепіт. Охоронець підійшов до дальніх дверець першим. Той, хто відчинив їм двері, пірнув туди, в «другу кімнату». Хвилини через дві їх попросили ввійти.

Віктор зрозумів, що вони потрапили в інший контейнер, адже стояли вони тут «дупа до дупи». Ліворуч було обладнано робоче місце: письмовий стіл із монітором, два стільці, тумбочка, розкладачка та великий картонний ящик. На підлозі – трійник із дротом, який ішов кудись назад, у перший контейнер.

– Значить, так, – заговорив охоронець. – Ковдра, подушка та простирадло тут, – він поклав руку на картонний ящик. – У столі мобільний, на нім спрацьовує тільки один номер набору. Цифри натискати не потрібно, тільки «редайл». Говорити по ньому в першому контейнері, щоб не було чутно зовні. Камери встановлено. Стежити потрібно за контейнером навпроти, він буде 24 години упродовж доби на моніторі. Усе, що ви бачитимете на екрані, – записується на плівку. Ніяких самостійних заходів не вживати. Мобільний тримати на виду. Він не дзвонитиме – замість дзвінка спалахує червона лампочка. Після цього потрібно взяти мобільний і натиснути кнопку «спік». Зрозуміло?

Занозін і Максимов кивнули.

– А їсти що? – запитав Максимов.

– А-а, забув, – охоронець кивнув. – Це теж у ящику, під ліжком у пакеті. Там же кип’ятильник. Балон питної води в тумбочці. Про всяк випадок, у столі два «стечкіна» по дві обойми до кожного. Це на крайній випадок. Будь-який інтерес до цього контейнера фіксуйте й відразу дзвоніть по мобільному. Дублюватимемо… Все.

– А мотоцикл там для чого? – запитав Мишко.

– Так просто, це чужий. Не треба чіпати, – пояснив охоронець. – Усе, вмикаю систему спостереження, і працюйте. Домовтеся між собою, по скільки годин зміна. Один дивиться, другий відпочиває. Треба йти! – з останніми словами охоронець повернувся до Віктора.

І вони пішли до виходу. Попереду них виявився ще один охоронець у камуфляжі, який немовби і не був присутній при інструктажі двох молодих міліціонерів. Але, видно, саме він налагоджував систему спостереження, і він натиснув на кнопки, перед тим як обігнати Віктора та виринути через прочинені двері з контейнера.

Перший охоронець швидко навісив на контейнер, із якого вони щойно вийшли, великий шифровий замок. Запломбував двері.

Віктор повернувся до машини. Захотілося попоїсти й випити кави. Але спочатку потрібно було доповісти про все Георгію.

Занозін і Максимов вивчили картинку на моніторі – чорно-білий контейнер зі зрізаним замком, двері опечатані смужками паперу. Ніякого руху.

– Слухай, я розкладачку постелю, – сказав Максимов. – Ти поки що попрацюй, а я потім зміню тебе.

Мишко кивнув, відкинувшись на спинку стільця й не відриваючи погляду від нерухомої картинки монітора.

73

Зранку на Париж сипався сніг. Падав на застряглі машини на рю де Клерí, що несамовито і безрезультатно сигналили. Завантаження товару з оптових магазинчиків готового одягу у вантажні мікроавтобуси та вантажівочки йшло неквапом.

Нік прокинувся під це бібікання машин. Умивався в коридорі – на поверсі був тільки один туалет, один умивальник і малюсінький душ. Але й кімнат-то було всього чотири на цьому поверсі готелю.

На сніданок та ж товстуха подала гарячий круасан, щойно витягнувши його з мікрохвильової печі, що стояла в тісній їдальні. Поставила на хисткий стіл перед Ніком порожню чашку з блюдцем і невеликий металевий кавник.

Нік жував круасан, запивав його кавою та поглядав у маленьке віконце, що виходило на вулицю. За ним падав сніг, але більше нічого не видно було.

Поруч снідала пом’ятого вигляду худорлява француженка в джинсах і мішкуватому синьому светрі. Спіймавши на собі погляд Ніка, вона всміхнулась і поправила пасмо рудуватого волосся, що падало на лоб. Подивилася на нього запитливо, але він уже відвернувся, замислився про день, що наставав.

На вулиці, коли він вийшов із готелю, все ще сигналили машини. Сніг уже не падав, але й на асфальті його не було – вже розтанув.

З мапою Парижа в кишені куртки Нік пішов у бік Єлисейських Полів. Він уже вивчив цей маршрут, що пішки займав близько сорока хвилин.

Просто дивитися через вітрину або навіть ізсередини на співробітників представництва «Аерофлоту» було справою марною, і Ніку спало на думку познайомитися з якою-небудь співробітницею, через яку можна було б щось дізнатися про існування П’єра.

Цього разу Нік гуляв перед вітринами «Аерофлоту», поки там не виникла своєрідна година пік – всі співробітники виявилися зайняті клієнтами. І тоді він зайшов, прогулявся по залі. Постояв нібито в черзі спочатку до однієї дівчини в уніформі, потім до другої, до третьої. Зупинив свій вибір на невисокій шатенці з ім’ям Tatjana. Вивчив її обличчя, міміку, усмішку. Посидів у кріслі перед журнальним столиком. Погортав проспекти. Потім вийшов.

Повернувся до представництва о п’ятій вечора – саме до цієї години представництво працювало. Влаштувався під деревом метрів за десять від входу. Неподалік марокканець продавав смажені каштани. Він намагався й Нікові всунути пакетик, але після двох спроб прохолов у своєму бажанні та вже зазивав до своєї печі на коліщатках перехожих.

Tatjana вийшла однією з перших. На ній була коротка лисяча шубка. Озирнувшись на всі боки, немов перевіряючи, чи не зустрічають її, вона неспішно побрела вздовж вулиці. Нік рушив услід за нею.

Було зрозуміло, що дівчина нікуди не поспішає. Вона зупинялася перед вітринами магазинів, заходила у парфумерний, але нічого не купила. Потім заглянула в розкішний магазин нижньої білизни й теж, надивившись на вишукані трусики та ліфчики, нічого не придбавши, вийшла.

Потім вона зупинилася перед газетним кіоском із яскравою лампочкою всередині. Серед безлічі газет вибрала «Московские новости» і простягла продавцеві кілька монет. Він кинув їх, не дивлячись, у відкритий гаманець на ремені при животі.

Нік відчув, що саме час познайомитися.

– Вибачте, – підійшов він збоку. – Я вперше в Парижі…

– Ви щось шукаєте? – Вона здивовано і привітно подивилася на нього.

– Мені потрібна вулиця рю де Клерí, мапа в мене є, але я не можу її знайти…

– Підійдімо до світла, – запропонувала Tatjana й озирнулася на всі боки.

– Он туди, бачите?… – Вона вказала жестом на яскраву вітрину ювелірного магазину.

Там розгорнути велику мапу виявилося нелегко, й Нік запропонував почастувати дівчину кавою де-небудь у кафе й заразом розкласти мапу на столику, щоб знайти цю вулицю. Tatjana на подив легко погодилася.

У кафе вони просиділи майже до десятої. Вулицю на мапі дівчина знайшла швидко і намалювала олівцем лінію від Єлисейських Полів до рю де Клерí. Потім пили каву та їли морозиво. Tatjana розповіла, що родом із Білорусі. Після розвалу Союзу батьки переїхали з нею в Москву. Батько, колишній партійний працівник, отримав пост у Мінсільгоспі Росії, й він же подбав, аби дочці дісталася робота за кордоном. Сама вона тільки минулого року закінчила романо-германський факультет МДУ і вже п’ятий місяць працює в Парижі. Тут її зарплати вистачає на життя й на малесеньку однокімнатну квартирку в Бельвілі – арабсько-китайському квартальчику неподалік знаменитого кладовища Пер-Лашез.

Вона говорила без угаву, ніби до цього всі п’ять місяців паризького життя мовчала. Нік слухав її з цікавістю і навіть, здавалося, захопився її звичайними, якщо не сказати банальними розповідями. Тільки після першого ж її запитання до нього усмішка зникла з його лиця.

– Ви одружені? – запитала Tatjana.

Після паузи, важко зітхнувши, Нік розповів їй про загибель своєї дружини і сина.

Сказав, що дружину теж звали Танею, а сина – Володькою.

Далі вона не розпитувала. Посидівши мовчки хвилин десять, вони знову заговорили, але вже на відсторонені теми, про Париж, про людей.

Нік запитав про співробітників, як їй працюється.

Мимохідь вона пройшлася по своїх колегах, згадуючи імена, що нічого не говорили Ніку.

– А у вас працює такий собі П’єр?… – запитав Нік.

– П’єр? Високий, із короткими вусиками?

Нік удав, що згадує, потім кивнув.

– Це Петро Терещенко, його всі П’єром називають… Він сам так відрекомендовується.

Уперше в житті Ніка проводжала додому дівчина. Вони дійшли до готелю.

Рю де Клерí була безлюдною. По краях вузьких тротуарів стояли із певною періодичністю зелені сміттєві баки, набиті вщерть обрізками матерії.

– Дивись, яке гарне, – щиро вигукнула Tatjana, взявши згори бака шматок блискучої синьої тканини. У жовтому світлі ліхтарів тканина заграла в руках у дівчини. – Це кристалін… зараз наймодніше…

– Тут швейні майстерні, – Нік кивнув поглядом на вікна другого поверху навпроти готелю.

Tatjana згорнула шматочок синього кристаліну й поклала в сумочку. Вздовж вулиці промайнув порив холодного вітру, і дівчина підняла комір лисячої шубки.

– Я піду, – всміхнулася вона.

– А ти дорогу знайдеш?

– Звичайно, я ввесь Париж пішки обходила. Якщо отак прямо піти, – вона показала вздовж вулиці, – вийду на бульвар Себастополь, а там на метро двадцять хвилин…

– У тебе телефон є? – запитав Нік.

Дівчина простягла йому візитну картку і, ще раз мило всміхнувшись, кивнула на прощання.

Лежачи у своєму номері-вагончику, Нік довго думав про Tatjanу, про те, чому він вибрав для знайомства саме її. Може, через ім’я. Може, через щирий вираз обличчя та красиві великі очі, немов створені для того, щоб виказувати подив чи ніжність.

За одноманітним готельним сніданком Нік згадав про П’єра – себто Петра Терещенка, високого чоловіка з короткими вусиками. Ось, власне, й усе, що він про нього знав. Якщо, звичайно, це був той П’єр, про якого згадував Вайнберг. Але в Парижі було тільки одне представництво «Аерофлоту», а в нім, схоже, працював тільки один П’єр. Залишалося познайомитися з ним ближче.

Уранішні роздуми перервала вже знайома по попередньому сніданку дама в джинсах і светрі. Тільки цього ранку на ній був бордовий светр. Вона попросила дозволу сісти за стіл до Ніка. Він кивнув, і тепер вона сиділа навпроти, відкушувала маленькими шматочками круасан, запивала кавою й поглядала на Ніка, немов чекала, що він заговорить першим. Не дочекавшись, запитала, на якому поверсі він живе. Потім – як його звуть.

Нік відповідав ввічливо, але не дуже охоче, і врешті-решт вона замовкла, але перед цим встигла відрекомендуватися – Крістіна. Чомусь пошепки повідомила, що працює масажисткою на Сен-Дені. Чекала якоїсь особливої реакції на це повідомлення, але, не дочекавшись, похнюпилася.

Увечері Нік знову став під деревом біля печі на коліщатках, де той самий марокканець торгував смаженими каштанами.

Спочатку із зазначеного представництва вийшли клерки, серед них і Tatjana. Нік провів її поглядом, відзначивши, що вона відразу відкололася від колег і побрела вздовж вулиці сама. Хвилин через десять із дверей представництва вийшло ще кілька людей, але високого чоловіка з короткими вусиками серед них не було.

Він з’явився хвилин через двадцять. Вийшов і замкнув ключем товсті скляні двері. На нім був довгий чорний плащ і чорний капелюх. На ремінці висів елегантний шкіряний портфель. Відсунув рукав і подивився на годинник. Повільно попрямував у бік Тріумфальної арки. Нік ішов за ним на відстані десь десяти метрів. Стежити за П’єром було легко – він був на голову вищий за більшість перехожих. Нік пірнув услід за ним у підземний перехід станції метро «Георг П’ятий». Зайшов у сусідні двері того самого вагона метро. Тут треба було зосередитися. Пасажирів було дуже багато.

Непомічений Нік довів П’єра до китайського ресторанчика в незнайомому передмісті Парижа. Залишившись на вулиці, Нік відчув голод і злість. Злість, імовірно, і була пов’язана з голодом. Просто Нік розумів, що там, у теплі й затишку ресторанчика, смачно вечеряє його клієнт, а йому доведеться невідомо скільки стирчати на холодному вітрі вечірньої вулиці.

Притулившись до дерева, Нік дивився тупим втомленим поглядом на двері ресторанчика. Дивився, поки звідти не з’явився П’єр разом із лисуватим кремезним чоловіком у коричневій дублянці. Вони зупинилися перед рестораном, попрощалися. «Якщо будуть новини – відразу повідомлю!» – пообіцяв П’єру лисуватий і підійшов до припаркованого біля краю дороги сріблястого «пежо-407». П’єр почекав, поки машина поїде. Нік помітив на його обличчі нервовий, невдоволений вираз.

На безлюдній вулиці йти просто за П’єром було безрозсудно, і Нік почекав, поки клієнт відійде метрів на п’ятдесят. П’єр ішов повільно, мовби на ходу обмірковував щось. Нік безшумно йшов за ним по іншій стороні вулиці, швидко переходячи від одного дерева до іншого. Дерева були молоді, і в денний час сховатися за тонкі стовбури було б неможливо.

Нарешті П’єр зайшов у двері приватного двоповерхового будинку.

Нік почекав кілька хвилин. Помітив, як по черзі засвітилися три фасадні вікна.

Потім пройшов далі, перетнув вулицю і, неспішно повертаючись назад, звернув увагу на номер будинку, в якому жив П’єр. Мідні цифри номера були прибиті до дверей – 134. Залишалося знайти назву вулиці. Нік зупинився неподалік – он же китайський ресторанчик, в якому П’єр вечеряв. У шлунку вили вовки. Захотілось їсти, і Нік зайшов усередину.

Тут же підійшов молодий китаєць, простягнув уперед руки, показуючи, що готовий сам повісити в гардероб куртку Ніка. Нік здався.

Читаючи меню, він помітив на столику, окрім звичайних чергових приборів, і кілька візитних карток ресторану. Відразу ж засунув одну в нагрудну кишеню.

Після цього з почуттям виконаного обов’язку замовив собі качку з апельсинами і червоного вина. Вино принесли в півлітровій карафі. Поки готували качку, Нік маленькими ковтками пив терпке червоне вино і згадував Сахна, як вони пили разом і як дико напивався Сахно сам. Згадував підготовку «міни», яку вони «заряджали» отаким червоним вином.

74

Через два дні подзвонив Георгій. Повідомив, що хлопці Віктора працюють старанно, але поки що новин немає.

За вікном знову хурделило. Холодний вітер розмалював шибки тонким візерунчастим полієм. У кабінеті було прохолодно. Тільки поклавши долоню на чавунні ребра батарей, можна було відчути якесь тепло.

Віктор повсякчас кип’ятив у склянці воду й пив чай. Думки крутилися навколо контейнера з речами Ценського. Зовсім не нинішній вміст контейнера хвилював Віктора. Більше його цікавило, хто отримав контейнер і де він був до того, як потрапив на «вевешний» склад. Він був майже впевнений, що відповідь на це питання лежала десь на поверхні, і він сам упустив можливість про неї дізнатися.

Ці думки вивели його з кабінету і змусили постукати в двері майора Криська.

У майора сидів якийсь чоловік, але, судячи з того, як швидко відвідувач заквапився при появі Віктора, було зрозуміло, що свої справи він уже вирішив.

– Заходь, заходь! – усміхнувся з-за столу майор. – Що скажеш? Знаю, що позбавив Занозіна належного відпочинку! Може, сам йому і квартиру виб’єш? А то хлопець похнюплений. Я йому, бачте, квартиру пообіцяв, коли він непритомний валявся. Звідки він знає, якщо непритомний був? Та й узагалі, чого тільки не пообіцяєш, аби до тями швидше прийшли… Чаю хочеш?

– Щойно пив, – признався Віктор. – Ви з контейнерними складами ніколи справ не мали?

– Чому не мав, було колись…

– А в супровідних документах контейнерів усі пересування відзначаються? – запитав Віктор.

– Звичайно.

– А якщо контейнер стоїть на складі, де його супровідні документи мають бути?

– Та там же, на складі, – знизав плечима майор. – У конторі у завідувача складу. Контейнер же мов командировочний. Якщо його збираються кудись відправляти – ставлять печатку і дату від’їзду…

Віктор кивнув. Посидів іще хвилин десять, послухав зітхання майора з приводу ранніх холодів та погано опалюваної квартири, і повернувся в кабінет. Подзвонив Георгію, поділився сумнівами з приводу супровідних документів, яких вони ще начебто не шукали.

– Чому не шукали? – спокійно відреагував Георгій. – Їх після нальоту на склад вилучила міліція, зробила копії й повернула. Я все проглянув…

– То чому ж не сказали? – обурився Віктор.

– Про що? Про те, що замість прізвища одержувача стоїть карлючка і номер неіснуючого доручення?

– Хоч би про це…

– Якби це якось допомогло, обов’язково б повідомив.

Попрощавшись із Георгієм, Віктор заквапився додому. На вулиці вже смеркло. Чорне холодне небо неначе опустилося і тиснуло своєю вагою на місто.

Віктор вирушив «вісімкою» додому. До Південного мосту їхав повільно, а по мосту вже розігнався – тут дорогу було добре посипано піском. І раптом попереду із зустрічної смуги на нього вискочив мікроавтобус. Віктор натиснув на гальма. Машину понесло юзом до огорожі. Але мікроавтобус вивернувся і, промчавши на величезній швидкості мимо, знову вліз у свою смугу. Промайнуло перелякане обличчя водія і напис на борту, що видався дуже знайомим. Так, це саме той мікроавтобус, що постійно стовбичить під їхнім будинком. «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі». Дивина. Але в дзеркалі заднього огляду мікроавтобуса вже не видно було – той, мабуть, був далеко, якщо тільки не врізався в щось, ближче до центру.

Нервовий дрож охопив тільки через кілька хвилин. Пальці вп’ялися в кермо. Серце загупало шалено. Машина давно вже вирівнялась, прилаштувавшись у хвіст білої «альфа-ромео».

Віктор зменшив швидкість. Спробував опанувати себе, але неусвідомлена тривога тільки посилилась.

Лихе передчуття змусило знову натиснути на газ.

Через десять хвилин він зупинив машину біля будинку і побіг у парадне. Ліфт підняв його на восьмий поверх. На майданчику стояв сусід напідпитку із цигаркою в роті.

– У вас там щось наче гуркнуло… Може, впало щось… – хитнувся він.

Віктор тремтячою рукою відчинив двері.

Вскочів у кімнату. На підлозі лежав хлопець в адідасівському спорткостюмі і чистеньких кросівках. Під його правим оком виднівся отвір від кулі. Мертва рука все ще стискала пістолет. Навпроти на підлозі, під стіною, лежала перелякана на смерть Іра.

– Що сталося? – запитав Віктор, відчуваючи, що його серце от-от вистрибне з грудей.

Іра розкрила рота, але сказати нічого не змогла. Вона все ще була в шоку.

– Де Яночка? – крикнув Віктор і, не чекаючи відповіді, кинувся в спальню.

Там нікого не було. Забіг у кухню, випадково на бігу перечепився об руку хлопця і ледве не впав. На кухні – теж нікого.

– Де вона? – Віктор схилився над дружиною. Дав їй два легкі ляпаси, намагаючись привести до тями. – Де Яна?

Іра тицьнула рукою в бік коридора.

– Вони забрали її?! Так?

Іра заперечливо хитнула головою.

– Де вона?

Віктор знову кинувся в коридор. Заглянув у ванну і, не знайшовши там дочки, смикнув двері в туалет. Зачинені зовні. Відчинивши, Віктор побачив малу, що злякано ховалася за унітазом. Її щоки розпашілися, і в очах стояли сльози.

– Ну-ну, все гаразд, – зацитькував малу Віктор, пригортаючи до грудей.

Вона міцно вхопилася рученятами за його шию й гучно розплакалася. Віктор зайшов у кімнату. Сів на підлогу перед дружиною.

– Що сталося? – запитав він.

– Не знаю… – прошепотіла Іра. – Не знаю. Він хотів мене убити і раптом упав…

У голові Віктора шуміло. Він ніяк не міг зосередитися.

– Ти йому відчинила? – запитав Віктор, кивнувши на труп.

– Ні, я вийшла сміття викинути… Тільки віднесла відро до сміттєпроводу, повернулась, а він уже тут…

Віктор підповз до трупа. Насамперед побачив біля голови навушничок із дротом, що тягся під комір спортивної куртки. Помітив і мікрофончик, почеплений до коміра.

Задер куртку і там, на поясі, в напівкобурі побачив маленький пістолет із коротким глушником. Спантеличений Віктор перевів погляд на той пістолет, що був затиснутий у правій руці. Це була звичайна «тетешка». Хлопець стискав її рукою в прозорій целофановій рукавичці.

Віктор озирнувся на всі боки – скрізь валялися речі, викинуті з шафи, з тумбочок.

«Обшук?» – подумав Віктор.

А погляд його знову ковзнув на затиснуту в руці трупа «тетешку».

– Візьми Яночку і йди в спальню.

Залишившись сам у кімнаті, Віктор розглянув «тетешку» й усе зрозумів. Це був пістолет зворотного бою, подарований йому в Москві Рефатом. На підлозі валялася випотрошена сумка, в якій Віктор ховав цей пістолет.

Але що тепер робити? У квартирі труп. У руці в нього – пістолет із відбитками пальців Віктора. Та ще й який пістолет! Тут питань виникне більше, ніж відповідей…

Віктор пройшов у ванну. Підставив голову під холодний кран. Постояв кілька хвилин, поки від холоду не защеміла шия.

Зайшовши на кухню, набрав номер Георгія. Розповів про побачене й про те, що намірялися вбити дружину.

– Перевір його кишені та скажи, що знайшов! Хутко!

Віктор знехотя повернувся в кімнату. Перевірив кишені вбитого і знайшов тільки папірець із простою арифметикою: «3–1=2».

– Ну? – почувся з мобільного нетерплячий голос Георгія.

– Тут тільки папірець із цифрами…

– Що там?

– «Три мінус один дорівнює двом»…

– Зрозуміло… Жорстокі хлопці. Слухай, одягни своїх і виїжджай у центр. Я тобі подзвоню, ти ще в дорозі будеш. Замок у тебе в дверях який?

– Звичайний, – мовив Віктор. – Будівельники ставили разом із дверима…

– Гаразд. Можеш двері зачиняти.

Насамперед Віктор забрав у вбитого свою «тетешку» зворотного бою, а замість неї вклав у холодну долоню його власний, звичайний із глушником.

Після цього швидко зібрав перелякану дружину і дочку та спустився з ними вниз до машини.

– Куди ми? – запитувала Іра крізь сльози. Але відповіді не почула.

Вони виїхали на шосе. Віктор насилу стримував себе, щоб не тиснути надміру на педаль газу. Під’їжджаючи до мосту, згадав, як саме тут на зустрічну вилетів знайомий мікроавтобус, все тоді й заварилося… Тепер у нього майже не лишилося сумнівів, що «підвісні стелі» мали прямий стосунок до того, що сталося. Віктор пошкодував, що не помітив номер мікроавтобуса.

– Куди ми? – знову запитала дружина, що сиділа ззаду. Але запитала так тихо, що Віктор проігнорував її запитання.

Лише глянув у дзеркальце над лобовим склом і побачив, що Яночка вже спала на руках у мами.

75

Черговий паризький ранок розбудив Ніка машинами, що сигналили унизу.

На вулиці було не так холодно, як учора.

Пройшовшись до рогу вулиці, Нік подзвонив із телефону-автомата Tatjanі додому, але її там уже не було. Через півгодини Нік подзвонив їй на роботу. Вона, здавалося, була рада. Охоче погодилася зустрітись увечері.

Але до вечора було ще далеко. Сівши в іншому кафе, Нік знов-таки замислився про П’єра. Інтуїція підказувала, що це саме той, хто йому потрібен. Але та ж інтуїція немов застерігала Ніка від будь-яких дій: «У тебе все гаразд. У тебе є гроші, ти живеш у Парижі. Познайомився з милою дівчиною. Що тобі ще потрібно?»

«Що мені ще треба…» – подумав Нік і зітхнув.

Спочатку він звірився Івану Львовичу, потім слухав усіх телефонних інструкторів і намагався по можливості чітко виконувати їхні вказівки. Тепер, одірвавшись од усіх ниточок, що зв’язували його, він розслабився і зрозумів, що рухатися самостійно в будь-якій грі страшенно важко. Важко дійти якогось рішення. Набагато важче, ніж ігнорувати накази командирів. Легше плисти, чекати і спостерігати за тим, що відбувається, ніж підганяти щось або, що найважче, – самому провокувати його розвиток.

Ці роздуми та міцна паризька кава повернули Нікові зниклу бадьорість. Він пройшов уже півдороги. Може, й більше. Тепер треба йти до кінця. Певна річ, він не знає, що робити згодом, коли він дійде до отого кінця. Але йти треба. А значить, треба займатися П’єром, а не просто гаяти час із милою Tatjanoю.

Трохи пізніше він подзвонив їй і сказав, що застудився. Запропонував зустрітися завтра після роботи.

– Завтра – субота, – сказала вона. – Ми не працюємо!

– Тоді, може, вдень? – запропонував він.

Домовилися на по обіді перед тим же «Аерофлотом», на Єлисейських Полях.

Отже, вечір був вивільнений для П’єра.

Дочекавшись темряви, Нік улаштувався на старому місці біля того ж марокканця – торговця смаженими каштанами. Марокканець, здавалося, вже сприймав і Ніка як дерево, зовсім не звертаючи на нього уваги. Але трохи пізніше, коли Нік вдивлявся в обличчя співробітників, які виходили з представництва, він раптом запитав Ніка, звідки той.

– Я – росіянин, – відповів йому Нік, не відволікаючись од свого заняття.

– Візьми! – сказав марокканець, простягаючи йому паперовий пакетик із гарячими каштанами.

Нік прийняв несподіваний подарунок. Подякував і почав кидати їх по одному в рот. Не можна сказати, що смажені каштани йому сподобалися. Скоріше, здалися абсолютно позбавленими смаку. Але він їх старанно прожовував, спостерігаючи за вітринами представництва, поки там не згасло яскраве світло.

Останнім знову виходив П’єр. Він був так само одягнений і звичними рухами зачинив вхідні двері та попрямував у бік Тріумфальної арки.

Нік знову пішов слідом. У якийсь момент він опинився занадто близько, відразу за спиною П’єра. Той раптом зупинився і нагнувся до черевика. Нік одскочив убік, пройшов повз. Спустився сходинками у перехід на станцію метро «Георг П’ятий». Там зупинився. Чекав, скоса поглядаючи на людей, що спускалися. Нарешті помітив П’єра. Пропустив його вперед.

Цього вечора П’єр по дорозі зайшов тільки до супермаркету неподалік китайського ресторанчика. Купив там спагеті, пляшку білого вина та скромний букетик нарцисів. Після цього – навпростець додому. Біля свого будинку зупинився. Нік, удавши перехожого, пройшов мимо й ішов іще довго, відчуваючи на спині погляд П’єра. Коли нарешті вирішив озирнутися – вулиця була порожня.

Що робити далі, він не знав. Судячи з покупок П’єра – той чекав у гості жінку або сам збирався йти у гості.

Пройшовши мимо, Нік глянув на вікна його будинку. І тут же відвернув голову, помітивши в освітленому вікні другого поверху силует хазяїна.

Настрій зіпсувався. Нік був майже впевнений, що засвітився. Тепер треба було зібратися з думками й думати, як бути далі. Залишився позаду китайський ресторанчик, біля якого пригальмував старий «фольксваген-жук». Назустріч траплялися поодинокі перехожі, але в міру наближення Ніка до станції метро перехожих ставало все більше, а біля самої станції на центральній вуличці цього мікрорайону життя просто вирувало. Сяяв огнями «МакДоналдс», навпроти світився іншими вогнями молодіжний клуб-дискотека. Із припаркованого біля бровки автовагончика симпатичний вусатий турок продавав кебаби. Поруч на вертикальному рожні обсмажувалося м’ясо, з якого він час від часу зрізав на металевий совочок шматки, що підрум’янилися.

Нік купив у нього кебаб і, зупинившись у спуску в метро, став жадібно їсти.

У суботу вони пообідали з Tatjanoю в ресторанчику. Одягнулася вона дуже привабливо, навіть спокусливо. Під тією ж лисячою шубкою виявилася коротка сукенка із вподобаного нею синього кристаліну. Сукня так підкреслювала витончену фігуру, що погляд Ніка постійно затримувався на підкреслених сукнею красивих грудях дівчини.

Після милих поверхових розмов Нік знову запитав про П’єра. Tatjana цього разу розповіла більше. Він – один з її начальників. До недавнього часу сім’я П’єра – дружина і доросла дочка – жили разом. Але його контракт не продовжили, і він мусив у лютому повертатися додому в Москву.

Тому своїх він відправив заздалегідь, аби вони купили нову квартиру і постаралися до його приїзду облаштуватися. Допомогти їм у цьому мав його старший брат, який працював референтом Лужкова.

Після ресторану вони пройшлися вечірнім Парижем. Tatjana показала Нікові Монмартр, середньовічну площу Каре. Він почастував її морозивом у маленькому затишному кафе. Собі взяв каву з коньяком.

Потім, пославшись на справи, Нік розпрощався з дівчиною. Поцілував її в щічку і пообіцяв подзвонити в понеділок.

Наближався вечір. Повернувшись у готель, Нік помився у загальній душовій. Поголився. Незвична тиша за віконцем готельного номера пояснювалася тільки вихідним днем.

Одягнувшись і заховавши в кишеню дутої куртки пістолет, Нік вийшов.

Доїхав на метро до «Егліс Пантен». Була десята година вечора, і біля дискоклубу навпроти «МакДоналдса» юрмилася молодь. Біля входу височіли два здоровили-викидайли. Обоє – негри.

Нік прискорив ходу, і незабаром увесь шум вечірнього міста залишився позаду. Він ішов довгою тихою вулицею, й будинки, які він проминав, поступово нижчали поверхами – до дво-, триповерхових особнячків. Незабаром позаду залишився й китайський ресторанчик.

Вікна будинку П’єра не світилися. Значить, він іще не повернувся.

Нік огледівся на всі боки і вибрав найзручніше місце – праворуч од входу до будинку був невеликий навіс, під яким стояли два зелені сміттєві баки на коліщатках. Од навісу до вулиці йшла вузька, викладена бетонними квадратами стежина, щоб сміттярам було зручніше підкочувати баки до машини. Там, між лівим баком та стіною, Нік і зачаївся. З цього місця проглядався й потрібний відрізок вулиці, й підхід до вхідних дверей будинку.

Налаштувавшись на «роботу», Нік ні про що не думав. Тільки здригався щоразу, коли чув із вулиці чиїсь кроки або проїжджий автомобіль. Подумав, що П’єр міг же повернутися додому і машиною. А що коли він повернеться не сам? Якщо з жінкою – не так страшно. Але якщо з другом або друзями?

Час спливав. Тиша заколисувала Ніка у засідці.

Очі починали злипатись, і він тер змерзлими руками холодні скроні.

О пів на третю Нік мало не заснув і, насилу підвівши голову, звівся на ноги та притулився до цегляної стіни будинку. Тихенько пройшов до вулиці й подивився на вікна – світла в них не було.

Чи міг він непомітно проспати прихід П’єра? Нік починав злитися. Руки вже заледеніли від холоду, і він заховав їх у кишені куртки. Права долоня автоматично стисла холодне руків’я пістолета.

Близько п’ятої задубілий від безсонної ночі та холоду Нік поплентався до станції метро.

У готель прийшов за двадцять хвилин шоста, розбудивши товстуху-швейцара. Вона щось буркнула йому услід, поки він піднімався вузькими дерев’яними сходами.

Одразу впав на ліжко і заснув. Прокинувся о шостій вечора і знов затято пробрався до будинку П’єра.

Друга ніч між двох сміттєвих баків і цегляною стіною нічим не відрізнялася від першої.

«Може, він виїхав?» – думав Нік, повертаючись у понеділок уранці до готелю.

Злості він уже не відчував. Лише холод і якийсь ступор, якусь тупість, що несподівано виникла в голові й не давала думкам працювати.

Відіспавшись, подзвонив на роботу Tatjanі й домовився про зустріч.

Цього вечора вони пішли спочатку в кіно, потім у кафе. Від неї Нік і дізнався, що П’єр – Петро Терещенко – несподівано поїхав у відрядження на південь Франції. Повернеться через тиждень.

Повідомлення, хоч як не дивно, розслабило Ніка, і він, незважаючи на втому, що проглядала час від часу в його поставі, щиро усміхався окатій дівчині, якій, здавалося, все більше й більше подобався цей небагатослівний молодик із шляхетними рисами обличчя, з чітко окресленим вольовим підборіддям, із розумними проникливими очима.

76

Уже три дні сім’я Віктора жила на задвірках Пущі-Водиці, колись популярного і досі затишного курортного передмістя. Жили вони в старому цегляному будинку з дерев’яною пофарбованою в синій колір заскленою верандою на односторонній вуличці. По інший бік вулички замість будинків ріс ліс, за яким, крізь голі дерева, виднілося озеро.

Іра, що трохи оговталася від недавнього шоку, господарювала: перемила кухонне начиння, старомодні тарілки з облямівочками, виделки та ножі з нержавіючої сталі. Судячи зі стану будинку, в нім не жили вже років п’ять. Але хтось сюди навідувався і навіть, схоже, лагодив водогін. У старій боженківській шафі лежала чиста постільна білизна. На тумбі у вітальні стояв телевізор «Славутич», вкритий вишитою серветкою. У кухонному буфеті – запас рибних консервів і пів’ящика банок із консервованим горошком.

За ці три дні Віктор разів десять говорив із Георгієм по телефону. Розповів про мікроавтобус «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі» і про свої підозри, з ним пов’язані. Просив дозволу з’їздити на Харківське шосе й забрати деякі речі.

Георгій попросив почекати і обіцяв, що скоро можна буде просто повернутися додому. Але коли – «скоро», не сказав. Потім іще кілька разів дзвонив і перепитував про мікроавтобус, який його явно зацікавив. Повідомив, що фірми «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі» в Києві не існує.

– Чи був на борту написаний телефон фірми? – запитав Георгій. – Зазвичай пишуть.

– Ні, точно не було.

Віктор бродив двором у пальті наопаш. Мобільник лежав у правій кишені напоготові. Іра поралася на кухні, а Яночка гралась у неї під ногами.

Незвична тиша Пущі-Водиці тривожила Віктора. Тільки іноді, з нечастими інтервалами, неподалік проїздив трамвай, і його залізна луна розганяла тривожну тишу та дозволяла Вікторові повертатися до нормального ритму роздумів.

Сівши на паркову лаву з чавунними литими боковинами, що стояла чомусь біля дерев’яного сараю, Віктор подзвонив у райвідділ. Сказав майорові, що його кілька днів не буде.

– Я вже помітив, – відповів Крисько. – Тебе, до речі, розшукували…

– Хто?

– Наче з міністерства. Дзвонили не мені, а черговому.

Час тягнувся нескінченно повільно. Віктор вийшов на порожню дорогу перед хвірткою. Спочатку почув, потім і побачив мотоцикл із коляскою, що їхав у його бік. «Зовсім як у селі», – подумав він.

Мотоцикл, на здивування Віктора, пригальмував, і дядько у ватнику та старій плетеній шапочці окинув його поглядом і запитав:

– Ви – Слуцький?

– Так, – сторопіло відповів Віктор.

– Там у вашого приятеля машина зламалася на розвилці. Просив вам коробку передати, – дядько показав поглядом на картонну коробку в колясці. – П’ятірку дав! – чи то з гордістю, чи то з повагою додав він.

Відторохтівши, мотоцикл поїхав, а Віктор, обережно розпакувавши на веранді коробку, виявив у ній щось подібне до пайка, які він отримував іноді в райвідділі: батон сухої ковбаси, банку майонезу, пакетики з суповими концентратами, вермішель, соняшникову олію тощо. Збоку лежав конверт. На записці в ньому було написано: «Картопля в льоху. Вхід усередині сараю. Георгій».

Пообідавши смаженою картоплею з рибними консервами, Віктор улаштувався на роздутій старій канапі. Яночка запозіхала, і її вклали на ліжко в іншій кімнаті. Ліжко стояло під вікном.

Іра заварила чай і покликала Віктора на кухню.

– Ти знаєш… – заговорила вона. – Мені й досі ввижається обличчя цього… немов учора було. Я ж його раніше десь бачила…

– Убитого?

– Так. Лише не пам’ятаю де…

– Згадай, прошу тебе! – Віктор благально подивився на дружину, ніби його погляд міг розтермосити її пам’ять.

Вони пили чай мовчки. Іра час від часу зітхала, все ще намагаючись згадати, де ж вона бачила того, що ввірвався в їхню квартиру.

– Гаразд, заспокойся, – мовив Віктор. – Само згадається.

Згадалося дійсно «само».

– Він уже приходив до нас! – сказала Іра квапливо. – Пам’ятаєш, я тобі говорила? Ти якраз спав. Він пропонував провести нову телеантену, кабель…

Віктор опустив чашку на стіл. Замислився.

– Більше ти його не зустрічала?

– Ні, – впевнено відповіла Іра.

«Значить, нас пасли, – подумав Віктор. – Коли ж це було? Вже тижнів два тому… Отже, напад не був пов’язаний із нальотом на контейнерний склад, як гадає Георгій. Хоча, може, і пов’язаний. Адже до цього нічого не відбувалось, а стеження за квартирою вже велося».

Увечері знову подзвонив Георгій. Сказав, що розшук мікроавтобуса передав даішникам. Про результати обіцяв повідомити відразу.

Перед сном Віктор дивився телевізор. По «Інтеру» показували «Ситуацію». Цілковитою несподіванкою для Віктора стало оголошення про те, що розшукується мікроавтобус, імовірно, «форд-транзит» із написом «Мюллер ЛТД. Підвісні стелі», що збив на смерть пішохода і зник із місця наїзду. Усіх, хто знає місцезнаходження цього мікроавтобуса або просто побачить його випадково на дорозі, просили дзвонити по 02 або по телефону 293-13-99. Телефон видався Вікторові знайомим. Тільки однією цифрою він відрізнявся від номера чергового по райвідділу.

Георгій знову подзвонив близько півночі.

– Не спиш? – запитав він і, не чекаючи відповіді, повів далі:

– Труп твого гостя упізнано. Колишній капітан повітряно-десантних військ, а потім – консультант з охорони об’єктів однієї з фірм. Але мені все-таки незрозуміло, як усе сталося? Дружина вже розповіла?

– Вона не пам’ятає… – мовив Віктор, який давно чекав цих запитань і вже сподівався, що їх ніхто не задаватиме.

– Зрозумій, це ж не слідство, мені просто цікаво, – миролюбно сказав Георгій. – Я розумію, що вбитий він був із твого табельного, але вбити його могла тільки твоя дружина… Може, в стані шоку, або, як то кажуть, – афекту…

– Може…

– А чому твій табельний пістолет опинився в її руках?

– Я її розпитаю, коли вона заспокоїться, – пообіцяв Віктор.

– Та ні, не треба… Я просто думаю: може, там іще хтось міг бути, хто вистрілив так влучно в гостя?…

Хід думок Георгія виявився для Віктора несподіваним. Спантеличений, він замовк.

– Може, хто-небудь із твоїх друзів-міліціонерів? – підказував відповідь Георгій.

– Ні, точно нікого більше не було.

– Гаразд, відпочивай. І не турбуйся, по твоєму гостю студенти-медики вже вогнепальні поранення голови вивчають…

Віктор, розхвилювавшись, накинув пальто і вийшов на поріг будинку. На вулиці було тихіше, ніж досі, навіть далеких трамваїв не було чутно. На глибоко-синьому небі холодними іскорками горіли зірки.

Згадався Лондон, Рефат і Войтек. Може, вони знали вже достатньо багато, але не могли вийти з ним на зв’язок? Якби скласти докупи усе, що було відомо їм і йому з Георгієм, вийшла б ясніша картина. Але як це зробити? Чи ризикнути й набрати по мобільнику московський номер Рефата?

Вийшовши на вулицю, Віктор відраховував повільні кроки вздовж сплячих приватних будинків. Далеко попереду світився самотній ліхтар. Решта простору підсвічувалась місяцем. Повільно добрівши до ліхтаря, Віктор дістав записник, знайшов телефон Рефата і після нетривалої паузи набрав його.

«Немає зв’язку з мобільним телефоном…» – прозвучав здалеку жіночий голос.

77

Від’їзд П’єра – Петра Терещенка – залишив Ніка на тиждень без діла. Погода в Парижі рухалась у напрямі далекої ще весни. Теплий вітерець рум’янив обличчя парижан. Ритм міста не змінювався, і машини під вікнами готелю починали сигналити приблизно в один і той же час, піднімаючи Ніка з ліжка.

Круасан запивався кавою. За сніданком з’являлись обличчя нових готельних постояльців, і Нік без особливої цікавості відзначав то зникнення дами в джинсах і светрі, то появу за столиком готельної їдальні занадто вже юних дівчини й хлопця. На вигляд їм було років по сімнадцять. Зап’ясток правої руки дівчини був перев’язаний бинтом, в очах – суміш зачаєної істерики та відчаю.

«Видно, різала вени. І з дому втекла», – подумав Нік.

Після сніданку Нік пішов гуляти. Ноги самі вивели за годину на Єлисейські Поля. Підійшов до вітрини представництва «Аерофлоту». Зайшов усередину. Тільки один із клерків був зайнятий обслуговуванням клієнта.

– Привіт, – зупинився перед столиком, за яким сиділа Tatjana.

На її обличчі тільки очі сяйнули радістю. Ввічливо-ділова посмішка на мить поступилася місцем щирій.

Хвилин п’ять говорили про те-се, але домовилися зустрітись увечері.

На вулиці сяяло сонце.

Нік попрямував у бік Тріумфальної арки. Дійшов до станції метро, знайомої зі стеження за П’єром. Але вниз не спустився. Вирішив спробувати дійти до кінця авеню. Йшов близько години безкінечною прямою магістраллю. Дістався Дефанса – дивного, не по-паризьки побудованого ділового центру, за яким, здавалося, місто обривалося несподівано й на півкрокові. Дійшовши до самого краю цього «обриву», зупинився і подивився вниз. Праворуч виднілося кладовище, ліворуч – будівництво. А між ними природною межею будувалося шосе, пряме, як лінійка. Мабуть, це було продовження Єлисейських Полів. Вітер тут віяв знизу і був прохолоднішим.

Нік відчув себе на чужій планеті. Заквапився назад, на інші, справжні Єлисейські Поля.

Увечері Нік повів Tatjanу в грецький ресторанчик, намічений за час денних блукань.

Їли смажених кальмарів, запивали шаблі, базікали, іноді сміялися. Нік мовби залишив усе своє життя за дверима ресторану, на вулиці. Ніщо не тиснуло на нього, ніякі думки не намагалися повернути його до дійсності. Він відчув, що захопився дівчиною, і те, що вона явно відповідала взаємністю, ще більше заохочувало його, ще сильніше перетворювало захопленість на закоханість.

Після ресторану вирішили йти пішки в Бельвіль, де Tatjana знімала квартирку. Йшли години півтори. Було вже близько одинадцятої, коли вузенька вуличка зарябіла ще відчиненими арабськими ресторанчиками та кафешками. Заглянули в одне з них, узяли по каві та по нудотно-солодкому арабському тістечку, з якого солодкий медово-фісташковий сироп стікав на пальці.

Відчуття внутрішнього затишку немов побільшувало її маленьку квартирку. Дзеркальна шафка під старовину, маленький столик, великий, обтягнутий тьмяно-рожевою тканиною абажур. Широка канапа в кутку. Два віденські стільці.

Зайшли на кухню. Сіли за маленький круглий столик. Пили вино і продовжували говорити ні про що, ніби важливіше було слухати голоси одне одного, ніж мовлені слова. О другій ночі стали готувати салат, а о третій його їли. Запивали вином.

Прокинулися разом на канапі, що виявилася напрочуд зручною.

Після швидкого сніданку – кава з сиром – Tatjana заспішила на роботу. Дивилася вона на Ніка ніжніше, ніж дотепер. Він упивався її поглядом, як вином. Почувався потрібним, таким, що повернувся в нормальне життя. І коли вона пірнула в метро, а він, вирішивши йти пішки до готелю, залишився нагорі, стан душевної радісної невагомості ще тривав. Він спускався з пагорба, на якому розташувався цей квартал. Ішов і думав про Сахна, який усе кинув к бісу заради своєї білявки Уллі. Йому, звичайно, було що кидати. І він, Нік, був йому не потрібен. Тепер і Нікові ніхто, крім Tatjanи, не був потрібен. Як усе дивно і зрозуміло одночасно. Знайшов своє щастя і сховався в невидиму мушлю. Ця красива мушля називалася Париж.

Вийшовши на широку авеню, Нік звернув уліворуч. Хвилин через п’ятнадцять побачив за огорожею кладовище, що йшло угору. Над ворітьми напис: «Пер-Лашез».

Зайшов. Повіяло спокоєм, мирним щастям, немов ці камені та надгробки дихали добром і благополуччям, немов випромінювали спокійну радість.

На алеях кладовища нікого не було.

Забравшись углиб, Нік усівся на лавочку. Згори пригрівало сонце. Його тепло приємно торкалося обличчя. Воно поєднувалося з іншим теплом, що виникало всередині думок про Tatjanу, об’єднувалося докупи, перетворюючись на реальне, відчутне, ніжне.

78

Суха зимова безсніжна погода вкутала Пущу-Водицю в майже казкову атмосферу. По інший бік вулиці, в лісі за голими деревами проглядало затягнуте тонкою кригою озеро, під ногами все ще шелестіло висохле листя. Віктор водив туди Яночку і стежив, як вона бере в руки то дубовий, то кленовий листок і довго розглядає.

З ними почали вітатися нечисленні сусіди, і декількох Віктор уже впізнавав здалеку, коли з’являлися вони десь на початку довгої вулиці.

Відлуння трамваїв стало мовби складовою частиною тиші цього місця. Коли воно довго не звучало, Віктор вже починав турбуватися. Не з приводу зниклих сигналів трамваїв, звичайно. Просто порушення ледве вловного ритму цього місця навертало його думки до Києва, Миколи Ценського, до того, що скоїлося у їхній квартирі.

Спокійніше за всіх, якщо не брати до уваги Яночку, почувалась Іра. Вона знайшла в серванті будинку стару пошарпану книжку Горького «Діло Артамонових» й занурилась в читання. А може, відволіклася від усього читанням. Лише випадала вільна хвилина – й вона брала книжку до рук. З цікавості Віктор подивився, які ще книги лежали в серванті. Їх було небагато, й усі вони, здавалося, були підібрані для бібліотеки десятикласника: Лев Толстой «Війна і мир», Достоєвський «Злочин і кара», збірка оповідань Чехова та «Кобзар» Шевченка.

Віктор упіймав себе на думці, що він прикидає, скільки часу знадобиться Ірі, щоб прочитати всі ці книги.

Увечері, вклавши Яночку у ліжко під вікном, пили з Ірою чай.

– Коли все це скінчиться? – запитала вона неголосно.

– Скоро, – пообіцяв Віктор. – Скінчиться, і поїдемо у відпустку.

– У відпустку краще влітку їхати.

– Саме до літа все точно й скінчиться, – запевнив її Віктор.

Задзвонив мобільний, у кишені пальта, що висіло в коридорі.

Віктор накинув пальто і вийшов на веранду.

– Знайшли твого «Мюллера», – повідомив Георгій. – У лісі біля Ірпеня. Розкомплектований. Видно, був ізсередини нашпигований апаратурою прослуховування… Я послав чоловіка перевірити твою квартиру, і він щойно повідомив, що знайшов два «жучки» в коридорі та відеовічко на сходовому майданчику, спрямоване на твої двері. Так що ти весь цей час був у них на екрані. Зрозуміло?

– Так…

– Але й це ще не все. Сусідній відділ підкинув інформацію про нашого німецького приятеля. Дуже цікаву інформацію. Треба зустрітися.

– Коли?

– Ну ти ж нікуди не йдеш?

– А куди мені можна піти?

– Правильно. Значить, сиди на кухні або навіть краще на веранді, якщо там не дуже холодно. Щоб своїх не будити. Буду поблизу – передзвоню.

Спочатку Віктор теж хотів було взяти в руки книжку. Але це бажання швидко зникло і, не вмикаючи світла, він залишився сидіти за круглим дубовим столом на заскленій веранді, освітленій тільки ніжним блідо-голубим сяйвом майже повного місяця.

Замислився про Миколу Ценського і його дружину, яка зовсім недавно приїздила до Києва. Віктор не міг позбутися відчуття, ніби він уже і з Миколою особисто знайомий, і все про нього знає. Й усе, що Віктор робить або хоче робити, так чи інак спрямоване на те, щоб Микола повернувся в сім’ю, до дружини й сина. Щоб нарешті потрапив до них контейнер із речами та меблями, й вони могли б зажити спокійно в Росії або в Києві – на їхній розсуд.

Згадка про контейнер вивела на думку про Мишка Занозіна, що чергував зараз зі своїм приятелем Максимовим на контейнерному складі. У Віктора виникло внутрішнє роздратування. Усі працюють, а він тут ховається й принишк, як миша.

Сходив на кухню. Подивився на годинник – о пів на першу ночі.

Мобільний задзвонив близько першої.

– Виходь на вулицю, я тут… – стишено прозвучав голос Георгія. – І тримай трубку біля вуха.

Віктор тихенько причинив за собою двері. Вийшов за хвіртку. Подивився навсібіч – вулиця порожня.

– Перейди дорогу, – лунав з трубки голос Георгія.

Віктор зупинився посеред дерев, за якими під скупим місячним світлом виднілося озеро.

– Іди вперед до озера.

Віктор пройшов метрів триста, зупинився на піщаному березі. Навкруги виднілися дерев’яні грибки пляжу, що завмер на зиму.

– Подивися вправоруч, бачиш дерев’яний будиночок рятувальної станції?

– Бачу, – підтвердив Віктор, помітивши неосвітлену будівлю.

– Підходь сюди, тут лавка.

Віктор підійшов і побачив під стіною рубленого будиночка лавку, з якої підвівся Георгій. Обличчя ледь біліло в темряві.

– Слухай уважно, – мовив Георгій. – Мені підкинули інформацію про те, що Ценський готує замах на нашу людину в Парижі… Себто не інформацію, а вказівку провести операцію з ліквідації Ценського. Це дуже дивно, адже вказівка надійшла через відділ, в якому нічого не мусили б знати про наші справи і про те, що ми його розшукуємо… Розумієш?

– Авжеж…

– Це означає, що ми практично працюємо проти когось із нашого ж відомства. Ценський точно вийшов на слід цих грошей, і тепер його квапляться прибрати, і притому – нашими ж руками. Загалом – вони не ідіоти й розуміють, що ми його не вбиватимемо, а візьмемо живим, щоб він поділився з нами тим, що сам накопав.

– Тоді що треба робити? – запитав Віктор.

– Не відреагувати на вказівку ми не можемо. Головне – щоб ми могли все робити без сторонньої допомоги і так, як потрібно нам. Отже, твоя мрія здійсниться – ти полетиш у Париж!

– Так, але ж я не знаю французької… – розгубився Віктор.

– А в Лондоні ти хіба знав англійську? Не турбуйся, у цій ситуації незнання іноземних мов – великий плюс, – спокійно вів далі Георгій. – Якщо тебе раптом візьмуть французи – то ніколи не повірять, що ти серйозна фігура. Хоча до серйозної фігури тобі ще рости й рости… Але, скажу я тобі, прогрес є! А якщо тебе заарештують, мине як мінімум день, поки вони знайдуть перекладача. Потім ти їм розповідатимеш усілякі небилиці про свою міліційну роботу… – Георгій неголосно розсміявся. – Придумаєш їм який-небудь детективчик.

– А з якої речі вони мене візьмуть? – Віктор теж посміхнувся.

– Ну якщо випадково вб’єш кого-небудь.

Посмішка зійшла з лиця Віктора.

– Я що, поїду зі зброєю? Адже не пропустять.

– Там отримаєш од колег із сусіднього відділу. Заразом придивишся, що у них за люди в Парижі. Тільки не надумайся з ними подружитись! Отримаєш інформацію, інструкцію та інше і відразу вшивайся. Тільки перевіряй постійно – стежать чи ні. Якщо стежать – підігравай. Заморочуй їх, поводься підозріло й по можливості відривайся від «хвоста».

– А дружина й дочка? – запитав раптом Віктор. – Чи поки що тут залишаться?

– Мабуть, так. Коли що – ми їх переселимо. Ти попередь, що можливо доведеться переїхати. Скажи, що Георгій їм дзвонитиме.

– Але ж будинку немає телефону…

– Завтра вранці буде. А ти вилітаєш завтра ввечері. Наше таксі за тобою приїде уранці.

79

Тиждень розтягувався, мов крапля густого меду. Нік уже третю ніч провів у Бельвілі в маленькій затишній квартирці Tatjanи. Вони снідали й вечеряли разом і разом вечорами бродили по вузьких паризьких вуличках, щоразу вибираючи новий маршрут од представництва «Аерофлоту», де Нік зазвичай зустрічав її після закінчення робочого дня, і до арабсько-китайського Бельвіля.

Він уже майже не з’являвся у готелі й подумував іноді, що пора виписатися звідти. Але Tatjana не пропонувала йому перебратись. Усе текло якось само собою. Він просто залишався в неї щовечора і щоранку виходив із нею з квартири.

В середу Нік наважився сам заговорити про це. Вони сиділи ввечері в турецькому ресторанчику й пили каву «саде» – гірку і без цукру.

– Але ж ти не працюєш, – сказала вона серйозно і навіть заклопотано у відповідь на пропозицію Ніка.

Він кивнув.

– У мене поки що достатньо грошей. Я, в принципі, можу пошукати роботу… У мене німецький паспорт…

– Німецький? – здивувалася Tatjana. – Ти не казав…

– Хіба це важливо?

– Ні, звичайно. Це, напевно, краще… Але роботи в Парижі однаково дуже мало… Я попитаю… Ти говорив, що працював раніше перекладачем?

– Англійська, німецька, французька…

Tatjana замислилася. Нік теж. Але він думав зовсім про інше. Він раптом подумав, що ось-ось повернеться з відрядження П’єр-Петро Терещенко, і потрібно буде все-таки довести справу до кінця. Адже хоче він цього чи ні – просто забути про недавнє минуле не вийде. Може, якщо він доведе справу до кінця самотужки, то потім знайде в українському посольстві співробітників безпеки і просто віддасть їм усю інформацію про ці мільярди. Щоб начебто віддати борг, реабілітуватись, і щоб більше вони про нього не згадували. А в нього є гроші, на дні сумки під ліжком у готелі. Нехай не найчесніші, але інших не було.

Tatjana після роздумів вже впевненіше пообіцяла допомогти знайти роботу.

Наступного дня, прогулюючись по Парижу, він зайшов у банк «Креді Ліоне».

Запитав, як відкрити рахунок. Виявилося, зовсім нескладно. Послужливий клерк узяв його німецький паспорт, наклацав на клавіатурі комп’ютера все, що було необхідно. Потім запитав адресу. Спершу, трохи розгубившись, Нік назвав по пам’яті адресу Tatjanи. Потім запитав, що робити, якщо раптом переїде.

– Нічого страшного. Дасте нам знати. А ми вам за цією адресою вишлемо чекову книжку і картку для банкоматів.

Поклав спершу на рахунок тисячу франків. Сходив у готель і через годину додав до цієї тисячі решту, крім залишених на кишенькові витрати п’яти тисяч. Клерк послужливо прийняв німецькі марки. Відразу перевів їх у франки і побажав Нікові значних ділових успіхів.

Нік кивнув і, щойно вийшовши з банку, замислився: до чого тут ділові успіхи? Видно, клерк сприйняв його за німецького бізнесмена, що почав свій бізнес у Парижі.

Увечері Tatjana вийшла з роботи знервована і втомлена. Ледь помітно всміхнулася Нікові, що зустрічав її.

– Ходімо куди-небудь посидимо, випити хочеться. Цілий день шарпанина!

У кафе за чашкою еспресо з коньяком вона розповіла, що цілий день дзвонили якісь нові росіяни й вимагали Терещенка – він щось наплутав із оплаченим колективним квитком. А Терещенка немає, він тільки завтра, в п’ятницю, приїздить, але щоб вони йому не влаштували відразу скандал, довелось їх обдурити і сказати, що він буде з понеділка.

Нік насторожився. Згадався загнаний у кут Вайнберг, за яким полювали як мінімум дві сторони. Ситуація з Терещенком вже ставала схожою на ту, з Вайнбергом. Та й сам Терещенко, здається, стеження за собою помітив. Може, тому й вирушив у це відрядження. В усякому разі, відтягувати зустріч з ним було не можна. Це Нік зрозумів одразу.

– Підемо завтра ввечері в кіно? – запитала Tatjana, трохи заспокоївшись.

– Завтра не можу, – з жалем у голосі мовив Нік. – Завтра у мене зустріч. Щодо роботи. Давай післязавтра?

– Давай, – охоче погодилася дівчина.

80

У четвер із самого ранку мела поземка. Віктор прокинувся рано, годині о шостій. За вікном лежала темрява, але ця темрява сипала сніговою крупою у вікно і, може, саме цей сніговій розбавляв передсвітанкову млу ледве помітною білизною. Іра і Яночка ще спали. До приїзду таксі залишалися дві години. Віктор одягнувся, заварив чаю і вийшов із чашкою на веранду, де було по-зимовому холодно. Ввімкнув лампочку, що звисала з дерев’яної стелі. Над чашкою з чаєм здіймалася пара. Холод бадьорив шкіру. Вітер жбурляв снігову крупу в усі вікна веранди.

Сьогодні о третій годині дня він буде в Парижі. У це майже не вірилось. Але так воно й буде. Він просто знав це. Тільки коли він повернеться? Нічого про це Георгій йому не сказав. Мовби це й не було важливо. Минулого разу, коли літав у Лондон, Віктор чітко знав дату відльоту й дату повернення. Зараз про повернення ні слова не було сказано. Але через кілька годин квиток буде у нього в руках, і він усе побачить. Усе дізнається і, якщо не встигне зараз, то прямо з Парижа передзвонить Ірі. Телефон уже поставили. Номер він переписав.

«А яка зараз погода в Парижі?» – подумав Віктор.

О восьмій біля хвіртки будинку зупинилася біла «Волга». Віктор поцілував дружину, що прокинулася. Повідомив про терміновий від’їзд. Новина її не порадувала.

– Коли назад? – запитала вона.

– Я подзвоню.

Київ проїздили якраз саме в розпал зимового світанку. Вікна будинків світилися, сяяли вуличні ліхтарі.

Серце стискувалось у Віктора, коли промайнули праворуч його багатоповерхівка та «дорога життя», що вела до неї. Харківське шосе вперлось у круглу клумбу-розв’язку, з якої починалася траса на Бориспіль. Перед шпаківнею ДАІ пригальмували, й тут же водій натиснув на газ. Траса мовби не піддавалась ожеледі. Нечисленні машини мчали та обганяли стареньку «Волгу», але й вона не ганьбилася – спідометр тримав стрілку на ста десяти кілометрах.

На трасі їх остаточно наздогнав світанок. І щойно Віктор це помітив, у салоні автомобіля прозвучала трель чужого мобільника.

– Так, так… ми на дев’ятнадцятому кеме, – почувся спереду голос водія, що однією рукою міцно утримував кермо. – Що? Ні, чисто… зрозумів… Спокійний, так. Зрозумів.

Віктор здогадався, що частина розмови, якщо не вся, стосувалася його. І тепер чекав од водія хоч би кількох слів. Але водій мовчки вів машину далі.

Знову заспівав свою трель мобільник. Цього разу в кишені пальта Віктора.

– Слухай, – почувся з трубки заклопотаний голос Георгія. – У нас халепа. Зі складу пропали обидва контейнери. Сталося це близько третьої ночі. Видно, наші хлопці розслабились, і їх зняли з поста. Якщо це частина єдиного плану, то вони нас перехитрили. Будь обережнішим. Пахне пасткою. Але, може, я й помиляюсь.

Віктор тримав трубку біля вуха й гарячково думав. Новина його дійсно вибила з колії. Як можна було так легко вивезти з військового складу два величезні контейнери? Це навіть уявити собі було неможливо. Але ж сталося!

– Але там же хлопці в одному… – розгублено сказав Віктор.

– Ми шукаємо і шукатимемо… Але зчиняти галас із перекриттям доріг не можна. Принаймні зараз!

Мимо промайнула зупинка приміського автобуса. Звернули з траси на пряму дорогу, що впиралася в Бориспільський аеровокзал.

– Але ви постарайтесь їх знайти, – наголосив Віктор.

– Знайдемо-знайдемо… – сказав Георгій і з жалем прицмокнув язиком. – Гаразд… до зв’язку! Подзвоню, коли будеш у Парижі.

Віктор заховав мобільний у кишеню. Спіймав на собі через дзеркальце над лобовим склом холодний погляд водія.

Заїхали на платну стоянку. Вийшли разом. Водій узяв із рук Віктора сумку.

– Пройдете через службовий, – говорив на ходу, не обертаючись, водій. – Паспорт тримайте для французів. Тут не показуватимемо.

– Як не показуватимемо? Чому?

– Щоб по комп’ютеру не видно було, що ви покинули Україну. Зрозуміло?

Віктору було незрозуміло, але він кивнув. Водій не здавався йому людиною, від якої можна було почути якесь зрозуміле пояснення.

Пройшли на новий лівий термінал, там пірнули в непримітні двері, за якими стояв охоронець у звичному камуфляжі. Охоронець кивнув водієві й показав поглядом ліворуч, на коридор. Вони пройшли довгим коридором і вийшли на льотне поле. Водій глянув на годинник, потім, уже не звертаючи уваги на Віктора, роззирнувся уважно навсібіч. Зупинив погляд на автобусі, що під’їхав до виходу на посадку з головного терміналу. До автобуса вийшли декілька пасажирів.

Водій простягнув Вікторові посадочний талончик-обрізок із позначкою ряду та місця. Кивнув на автобус.

Віктор заквапився, не оглядаючись і відчуваючи наростання хвилювання. Вже з вікна автобуса подивився на лівий термінал, де щойно стояв разом із водієм таксі. Там нікого не було.

Подивився на посадочний талончик. Подумав: а де ж зворотний квиток? У руках відчув холод.

Автобус повільно їхав до сріблястого «боїнга».

Віктор піднявся по трапу, стюардеса, поглянувши на його посадочний талончик, указала на місце.

Віктору стало ще холодніше. Засунувши сумку під ноги, він виглядав у ілюмінатор. Тільки тепер до нього почав доходити сенс сказаного Георгієм. Просочування інформації про Миколу Ценського в будь-якому разі було чимось на зразок приманки на порозі пастки, в яку мав потрапити він, Віктор. Але в тій можливій пастці він збирався діяти, збирався змагатися, пограти в гру «хто кого з’їсть», незважаючи на те, що був явним новачком у цій грі. Тепер він уже сидів у літаку і знав, що супротивниками було зроблено складний і досить грубий хід – крадіжка двох величезних контейнерів, у одному з яких разом із апаратурою спостереження перебували двоє його товаришів. Такий хід був таким же радикальним, як може бути радикальним звичайне вбивство. А значить, якщо і вказівку «зловити і знешкодити» Ценського, вказівку, що практично підказала місцезнаходження цієї людини, було передано тими ж, хто мав відношення до зникнення контейнерів, – то від них і в Парижі можна було чекати чого завгодно. У принципі, для них майже однаково небажаними були і Микола Ценський, що вийшов на слід небезпечно великих грошей, і Віктор Слуцький, що заважав їм у Києві.

Літак розвернувся, вирулив на злітну. Стюардеси пройшлися по рядах, перевіряючи пристебнутість ременів. Розгін. Відрив. Додатковий тягар у грудях.

Виглянув в ілюмінатор. Земля різко йшла вниз і назад. Відчулося незбагненне полегшення. У Віктора вирвалося зітхання, яким зазвичай людина відрізує від себе минуле, зітхання надії на майбутнє. Він окинув поглядом салон літака, обличчя пасажирів і несподівано зупинив свій погляд на чоловікові, що дивився просто йому в вічі. Вони немов уперлися поглядами один в одного.

Чоловікові було років сорок, худорляве обличчя і родимка на правій щоці розміром із квасолину. Урешті-решт він відвернувся. Але спокій до Віктора впродовж польоту більше не повертався. У аеропорту Шарля де Голля він без заминки пройшов паспортний контроль і на відміну від інших пасажирів, що чекали багаж, пройшов одразу до виходу в залу прильоту.

Напрям пасажирів, що виходили, було спрямовано вздовж двох хромованих огорож.

Віктор одразу помітив молоду жінку, що тримала над головою картонку із написом «Sluzky». Він підійшов до неї. Вона привіталася по-російськи і повела за собою без зайвих слів. Пройшли на автостоянку, де вона, відчинивши для нього дверці темно-зеленого «фольксвагена-жука», сама сіла за кермо.

– Я вас відвезу в готель, – сказала вона ввічливим формальним тоном. – Там, – вона кивнула на заднє сидіння, – портфель для вас. У нім усе, що потрібно, і гроші…

Готель називався «Етуаль де Ґальєні». Номер був одномісний, скромний, але затишний. Молода жінка попрощалась і зникла, залишивши його самого. Щоправда, тепер біля письмового столика стояв іще нерозкритий портфель. Віктор зачинив двері. Насамперед витягнув звідти велюровий мішечок, в якому лежав пістолет «беретта» й одна обойма до нього. Цей сюрприз викликав у Віктора на обличчі гірку посмішку. Затим Віктор витягнув із портфеля конверт із пачкою франків, мапу Парижа та путівник по місту російською мовою, фотографію Миколи Ценського на тлі представництва «Аерофлоту» та ще одну фотографію відрізку паризької вулиці з хрестиком, зробленим кульковою авторучкою на вікні другого поверху. На фотографії прочитувалась і назва вулиці, й номер будинку.

Витягнув звідти Віктор і візитну картку: «Михайло Жевелов. Консультант з нерухомості, мобільний тел. 43-45-65-76».

«Полюбляють вони мобільність», – подумав Віктор.

Витягнув свій мобільник, подивився на нього допитливо, мовби той мав щось йому пояснити.

Пролунав телефонний дзвінок. Погляд Віктора спинився на старомодному апарат, який стояв на правому краю столика.

– Вам усе передали? – запитав чіткий чоловічий голос.

– Портфель? Так.

– Через дві години об’єкт стоятиме біля виходу представництва «Аерофлоту» на Єлисейських Полях. У вас на мапі це місце позначене. Ми на вас розраховуємо. До побачення.

Така коротка розмова настроїла Віктора на серйозний лад. Фраза «ми на вас розраховуємо» в комплекті з «береттою» набувала конкретного значення.

Віктор розклав мапу Парижа на ліжку й побачив червоний кружечок, намальований поверх відрізку Єлисейських Полів.

81

Ніка Віктор упізнав відразу. Він стояв за марокканцем, що продавав смажені каштани. Стояв і безвідривно дивився на двері представництва «Аерофлоту».

Час наближався до шостої. Представництво вже зачинилось, і багато його співробітників пішли. Але світло там іще горіло.

Віктор обійшов Ніка й зупинився метрів за двадцять від нього на тротуарі біля газетного кіоску. Тепер йому було видно й Ніка, і вітрини представництва «Аерофлоту». До цього вечора він підготувався ґрунтовно.

Пальто залишив у готелі. Замість нього надів коротку шкіряну куртку, під якою в плечовій кобурі висіла «беретта».

Майбутні події Віктору уявлялися важко. Він знав одне: його сюди «викликали», щоб він ліквідував Ніка, але Георгій послав його з протилежною метою – врятувати Ценського і дізнатися, що стало відомо йому.

Єлисейські Поля наповнювалися перехожими. Веселий гамір, звуки виразної, але незрозумілої мови. Барвисті сяючі вітрини.

Не відволікаючись від спостереження за Ніком, Віктор устигав краєм ока розглядати перехожих, позирати на машини, що мчали вулицею. Якийсь інший, не те щоб енергійніший, але скоріше – веселіший ритм захоплював Віктора. Навіть неголосні вигуки марокканця, що продавав каштани, гармонійно вплітались у цей шумливий гамір. У цей гамір могло вплестись усе – і Африка, і Європа, й голосіння муедзинів.

Із дверей представництва вийшли дві жінки. Після цього світло за його вітринами стало тьмяніше, і в дверному отворі з’явився високий чоловік в довгому пальті й капелюсі. Він замкнув двері. Озирнувся на всі боки й заспішив у бік Тріумфальної арки.

Віктор помітив, як Нік пригнувся. Сховався на мить за марокканцем. Потім пішов за чоловіком у довгому пальті й капелюсі.

Віктор пропустив їх уперед. У грудях наростало хвилювання. Рука доторкнулася до лівого плеча, пальці відчули смужку шкіряного ременя кобури. Зараз він зробить перший крок, і все почнеться. Тільки от що почнеться і чим воно скінчиться, Віктор уявити собі не міг.

Він зробив цей перший крок, коли Нік опинився вже далеченько і от-от міг злитися з натовпом перехожих. Наздогнавши Ніка і стараючись не відриватися далі, ніж на сім-десять метрів, Віктор прилаштувався за двома невисокими дівчатами – чи то китаянками, чи то в’єтнамками, які, на його подив, весело розмовляли французькою. Час від часу попереду виглядав і капелюх високого чоловіка, за яким ішов Нік. Утім, Віктор вирішив триматися тільки Ніка, щоб не розпорошувати увагу. Це допомогло йому вчасно зупинитися, коли Нік раптом різко зробив крок праворуч і застиг на декілька секунд.

Після цього Віктор збільшив дистанцію.

Хвилин через десять слідом за Ніком він спустився в метро і разом із ним зайшов у двері вагона. За поглядом Ніка визначив, де перебуває чоловік, за яким стежив Ценський.

Їхали майже півгодини. Вийшли в якомусь паризькому передмісті. І без зупинки пішли далі ланцюжком із трьох незалежних ланок.

Вулиця, по якій вони йшли, поступово ставала безлюдною. Перехожих було все менше й менше. Віктор відстав метрів на двадцять. Світло жовтих ліхтарів допомагало йому тримати у полі зору обох, що йшли попереду.

У якийсь момент він помітив, що високий чоловік на ходу озирнувся, подивився на Ніка і спокійно пішов далі, не прискорюючи кроку.

Це здалося Віктору дивним. Вже дуже очевидним було з точки зору Віктора стеження Ніка. Очевидним і непрофесійним. Але якщо чоловік не вжив ніяких заходів, значить, не помітив.

А вулиця дивувала Віктора своєю безкінечністю. Вони йшли по ній уже хвилин п’ятнадцять. На двоповерховому будинку промайнув номер «85».

Віктор подумав раптом, що високий десь тут живе, і якщо він різко зверне або зупиниться перед будинком, то Нік, скоріше за все, пройде далі. А значить, і йому доведеться пройти далі, після чого потрібно буде якось розминутися з Ценським. Тобто пройти ще далі, коли той зупиниться, щоб іти назад. Другий варіант – не найприємніший і найрозумніший, – якщо Нік одразу накинеться на високого й уломиться до нього в будинок слідом або сам змусить його відчинити двері. Що тоді?

І як сприйме Нік його появу? Адже він сам буде, видно, в такому стані, що зможе і вистрелити, не розібравшись.

Минуло ще кілька хвилин, і Нік зупинився й підійшов до дверей якогось будинку. А високий ішов далі.

Зупинятися в такій ситуації було безглуздо, й Віктор продовжив шлях. Він пройшов повз чоловіка в капелюсі, що зайшов у двір двоповерхового особнячка. Не оглядаючись, рухався ще хвилини три. Потім, підійшовши до стіни ближнього будинку, зупинився і обережно озирнувся. Він запам’ятав, у яку хвіртку зайшов чоловік. Та й був це, мабуть, єдиний будинок у цьому кварталі, що стояв за огорожею. Інші виходили фасадами просто на вулицю. Притиснувшись до стіни, Віктор уважно дивився назад. Він побачив Ніка. Прослідкував, як Нік теж зайшов у хвіртку. Оглядівся й раптом помітив якийсь рух за деревом по інший бік вулиці. Там щось блиснуло.

Придивившись, Віктор помітив мотоцикл, який стояв за деревом. З-за дерева вийшов хлопець у шкіряному мотоциклетному комбінезоні. Він явно дивився на будинок, у дворі якого зникли високий і Нік. Хлопець повільно перейшов безлюдну вулицю й теж пірнув у хвіртку.

Віктор облизав сухі губи. Засвербіли подушечки пальців. «Це нервове», – подумав він. Комбінація, що вимальовувалася, тільки спочатку видалася йому дивною. Насправді ясність настала навіть занадто швидко – Ніка брали в «бутерброд». Тому й високий, озирнувшись на ходу й помітивши стеження, нічого не зробив. Він спеціально вів за собою Ніка. Він був явно впевнений, що Нік для нього безпечний. А мотоцикліст, який очікував їх, закриє вихід, і тепер Ніка або відразу приберуть, або спочатку з’ясовуватимуть, що йому відомо і чи не відомо те ж саме ще комусь.

Іще раз облизавши висохлі губи, Віктор поспішив до хвіртки, за якою сховалися вже троє. Підійшовши до краю будинку, зупинився і прислухався. Потім виглянув. Побачив, що двері в будинок прочинені. На поріг будинку пробивалася гостра, як ніж, смужка світла. Мотоцикліста у дворі не було. Він, мабуть, уже зайшов і тихенько причинив за собою двері.

Віктор попрямував у двір. Піднявся на сходинку порога. Підставив своє обличчя під вузьку смужку світла, заглянув усередину і завмер. Перед ним, але вже за дверима, стояв, завмерши, мотоцикліст. У будинку було тихо.

Рука Віктора потягнулася до блискавки куртки – треба було терміново дістати пістолет. Але блискавка не була безшумною. І Віктор скривив губи, зрозумівши свою помилку. Треба було все це зробити заздалегідь: і куртку розстебнути, і пістолет дістати. І тепер він стояв у напруженій тиші, яка мусила найближчим часом розродитися дією, шумом, стріляниною.

Подумавши про стрілянину, Віктор зрозумів, що постріли будуть чутні. Адже він отримав пістолет без глушника, що при такій делікатній справі було щонайменше дивно. Але дивно було не лише це. Мотоцикліст явно не чекав двох, він чекав тільки Ніка Ценського, а значить, про появу Віктора йому нічого відомо не було. Отже, його прислали не ті ж самі люди, які викликали сюди його, Віктора. А значить, і завдання у мотоцикліста може бути зовсім інше. Він або людина представника «Аерофлоту», або…

Віктор дивився на спину мотоцикліста і гарячково думав, прораховуючи можливі комбінації.

Звідкись ізсередини почувся шум предмета, що падав, і мотоцикліст миттєво ожив. Дістав із кишені пістолет із глушником. Тримаючи його в опущеній руці, пішов уперед. Скориставшись шумом, Віктор розстебнув блискавку на куртці й витягнув «беретту». Критично подивився на свою зброю. Мотоцикліст був явно краще екіпірований. Навіть відхід був підготовлений і у вигляді мотоцикла стояв по той бік вулиці. А що робити Віктору, якщо він тільки не залишиться лежати на підлозі цього особняка?

Гримнули двері, й коридор-передпокій будинку спустів. Віктор зайшов усередину. Трьох кроків вистачило, щоб опинитися перед дверима зі вставкою з матового скла, за якою зник мотоцикліст.

– Руки! – почувся за дверима хрипкий окрик. – Я кому сказав! П’єр, відійди! – продовжував той же голос, що належав явно мотоциклістові.

Віктор сам собі кивнув. Було зрозуміло, що дійсно відпрацьовувалася комбінація «бутерброд».

– Ну що, Нік, – продовжував мотоцикліст, – попрощаємося?

Віктор стиснув в долоні правої руки пістолет. Лівою смикнув двері на себе і ринувся в отвір.

Далі все сталось, як у кіно. На ходу він помітив, як розвертається в його бік мотоцикліст – на його обличчі здивування й нерозуміння, в руці – пістолет із глушником. Він навіть не встиг націлити на нього зброю, Віктор вистрелив двічі по мотоциклістові й перевів погляд на Ніка, що стояв біля книжкової шафи з піднятими руками. Праворуч на підлозі сидів хазяїн будинку. Тільки був він уже без плаща та капелюха. На скроні в нього виднілось яскраве садно.

Віктор помітив, що Нік не зводить погляду з мотоцикліста, який упав. Обернувся і побачив, що той, лежачи на боці, цілиться зі свого пістолета в хазяїна будинку. Віктор ударив ногою по пістолету. Той одлетів убік. Очі мотоцикліста затуманилися. Він, здавалося, спробував подивитися на Віктора, але впустив голову на підлогу.

Віктор почув різкий рух, обернувся до Ніка й побачив, що той устиг підняти з підлоги інший пістолет. Мабуть, його власний. Тепер дуло цього пістолета дивилося на Віктора. А хазяїн будинку, що сидів на підлозі з розбитою скронею, почав задкувати, відповзати, стараючись це робити непомітно. До дверей, які ведуть не в коридор-передпокій, а кудись іще.

– Мене прислали з Києва, – Віктор намагався говорити якомога впевненіше.

Але голос тремтів.

– Навіщо? – здивувався Нік, не прибираючи спрямований на Віктора пістолет.

– Тобі допомогти… Тебе хотіли вбити, – Віктор кивнув на мотоцикліста, що лежав.

Нік явно не вірив Віктору.

– Цей хотів допомогти П’єру, – він подивився на мотоцикліста. – А ти – мені?

Губи Ніка викривилися в нервову тремтливу посмішку.

Віктор подумав, що Нік перебуває в шоку. У будь-якому разі розмова, якщо вона навіть продовжиться, обіцяла бути нелегкою.

– Кинь пістолет! – мовив жорстким тоном Нік.

Віктор опустив пістолет на підлогу. Подивився на Ніка відверто, опущені руки повернув долонями, бажаючи показати, що нічого в нього більше немає.

– Підійди до цього! – Нік показав поглядом на П’єра. – Сядь поруч!

Тепер, коли Віктор і П’єр сиділи на підлозі перед ним, Нік відчув себе впевненіше. Його погляд уперся в обличчя П’єра. В очах Ніка блиснув холод. Він сам себе відчував якось дивно, мовби зараз був абсолютно іншою людиною, ніж учора. Мовби для виконання брудної роботи йому доводилося надівати психологічну маску, в якій його ніхто не міг упізнати ні по поведінці, ні з голосу, що став уривчастим і нервовим.

– Якщо ти мене чекав, значить, знаєш, що мені потрібно, – мовив Нік неголосно й чітко, не зводячи погляду із розбитого обличчя П’єра.

П’єр, обличчя якого в цей момент виражало швидше гіркоту поразки, ніж який-небудь страх, мовчав. Він не дивився на Ніка. Погляд його ковзнув повз чоловіка, що стояв перед ним, і вперся у двері, через які сьогодні в його будинок зайшло так багато непроханих гостей. Короткі вуса підкреслювали його відстороненість од того, що відбувається. Він не збирався розмовляти, він замкнувся в собі.

Нік утрачав терпіння. Він зробив крок уперед і спрямував дуло пістолета в лоб П’єру.

П’єр подививсь у вічі Ніку. В його погляді з’явились і раптова розгубленість, і роздум. Але страху не було.

Віктор заворушився. Паузи, заповнені обміном поглядами між Ніком і П’єром, ставали все більш напруженими й ось-ось могли призвести до розв’язки.

– Ніку, – тихо мовив Віктор. – Спочатку треба обшукати будинок…

Нік перевів подивований погляд на Віктора. Було видно, що запропонована думка зачепилася за його свідомість.

– А ти знаєш, що треба шукати? – запитав Нік.

– Ні, – признався Віктор. – Але гадаю, що знайдемо…

– Знайду, – загальмовано поправив його Нік. – Уставайте! – наказав він обом.

Потім озирнувся на всі боки. Зупинив погляд на книжковій шафі.

– Йди туди, – наказав Нік П’єру, – і витягай усе на підлогу! – А ти, – Нік перевів погляд на Віктора, – переглядай і шукай!

П’єр повільно підвівся. Потім – Віктор. П’єр знімав із полиць книги і опускав на підлогу. Віктор знехотя перегортав їх.

– Неправильно, – обережно мовив Віктор. – Треба в інших місцях…

– Звідки ти знаєш? – роздратовано запитав Нік і раптом ніби почув не свій, а чужий і при цьому знайомий голос, знайому інтонацію.

– Я ж слідчий карного розшуку, – відповів Віктор і тут же спіймав на собі здивований погляд П’єра.

Нік пропустив відповідь повз вуха. Він стояв із розкритим ротом. До нього дійшло, що у своєму голосі він відчув голос Сахна, його інтонацію. Ніку стало зрозуміло, що й поводився він зараз так само, як Сахно. Як Сахно у Вайнберга під Тріром або в Уберкрафта в Ойскірхені. Спантеличений Нік усе ще запитливо дивився на Віктора.

– Я слідчий, – повторив Віктор, подумавши, що його не розчули. – Із Києва.

– Із Києва? – перепитав Нік. Струсонув головою, немов проганяючи видіння. Знову спрямував опущену було руку з пістолетом на П’єра, при цьому не зводячи погляду з Віктора. – А де потрібно шукати?

Віктор розгледівся в кімнаті.

– Напевно, не тут, – мовив він.

– Ну, підемо на екскурсію, – кивнув Нік. – Ходімо!

Він вивів їх у коридор-передпокій, підганяючи пістолетом. Утрьох піднялися на другий поверх.

Оглянули дві спальні, кабінет, ванну кімнату з джакузі, комірчину. Коли всі двері були відчинено, Нік запитливо подививсь у вічі Віктору.

– Кабінет, – сказав той неголосно.

– Добре, – кивнув Нік.

У кабінеті Нік знову змусив П’єра витягати шухляди з письмового столу і передавати все до рук Віктору, який швидко переглядав папери та предмети.

Нік підійшов ближче і стояв просто перед ними. Коли зі столу було витягнуто всі чотири шухляди, Нік заглянув у нішу, що відкрилася. Щось здалося йому дивним.

– Подивися там, – наказав він Віктору.

Віктор простягнув руку в нішу й витягнув коричневий конверт із грубого паперу, що лежав під ящиками. Заглянув усередину. Витягнув кілька чекових книжок, в яких залишилися тільки корінці відрізаних чеків. Самі чеки були відсутні. На корінцях стояли печатки банку та суми.

– Дай сюди, – наказав Нік.

Проглянувши використані чекові книжки, Нік зрозумів, що належали вони представництву «Аерофлоту». Суми, проплачені представництвом, варіювалися від п’ятисот тисяч франків до п’яти мільйонів.

Вивчивши корінці, Нік зрозумів, що по них визначити, на кого було виписано ці чеки, неможливо.

– Кому платили? – запитав Нік у П’єра.

П’єр мовчав.

Раптовий напад злості охопив Ніка. Він ударив П’єра нижньою частиною рукоятки пістолета в обличчя. П’єр упав на стіл. Стіл від’їхав на декілька сантиметрів до вікна, за яким було темно і тихо.

– Давай я сам пошукаю, – запропонував Віктор. – Ти ж утомився…

Ніку й самому було ясно, що він утомився. Навіть не втомився, а зголоднів. І цей голод наче підігравав його роздратуванню та злості. Віктор не викликав у ньому ні особливої довіри, ні побоювань. Слово «Київ», вимовлене ним кілька разів, немов захищало його в очах Ніка. Захищало не повністю. Тільки пом’якшувало погляд.

Нік, перехопивши пістолет лівою рукою, правою пройшовся по одягу Віктора.

Не намацавши ніякої зброї, кивнув. Наказав П’єру йти в кухню.

Вони спустилися на перший поверх, залишивши Віктора нагорі.

У кухні Нік наказав П’єру відчинити холодильник. Стоячи перед відчиненим холодильником, він показав П’єрові, що треба витягнути й покласти на стіл. Потім П’єр під дулом пістолета різав салямі, ламав багет і відкорковував червоне вино.

Час від часу він кидав на Ніка абсолютно приголомшений погляд. Обличчя його виявляло цілковите нерозуміння. Він мовби вже й не намагався зрозуміти, що врешті-решт сталося цього вечора. Чому присланий на допомогу кілер хотів вистрелити в нього? Чому тут з’явився слідчий карного розшуку з Києва? І чим пояснити дивну поведінку цього чоловіка, який почав стеження за ним іще днів десять тому, а тепер поводився так, як ніякий професіонал поводитися не став би.

– Сідай, – наказав Нік, коли все було нарізане, і вино розлите по двох келихах. – Пригощайся!

П’єр незграбним рухом узяв виделку, підчепив кілька кружечків салямі, переніс на свою тарілку.

Пістолет Нік поклав праворуч од своєї тарілки, відсунувши звідти столовий ніж. Відпив вина. Узяв собі ковбаси та сиру.

– Тобі є що втрачати? – запитав несподівано Нік, подивившись на хазяїна будинку.

П’єр заперечливо хитнув головою.

– Мені теж. Ще менше, ніж тобі, – вимовив він задумливо. – У тебе ж сім’я є… А в мене всі загинули…

– З ними нічого не станеться, – мовив раптом П’єр. – У нашій справі членів сім’ї не чіпають. Навпаки, їм потім допомагають. Дітям навчання оплачують, дружинам продукти привозять.

– Це добре, – Нік до болю у вилицях зціпив зуби.

У розмові настала пауза. Нік пив вино. Невеликими частими ковтками. Згадався знову Сахно. Навпроти сидів П’єр. Його губи нервово ворушилися. Він нічого не їв і вина не пив. Мовчки дивився на свою тарілку.

Із коридора-передпокою почувся звук кроків. Скрипнули двері, в отворі показався Віктор. Він удоволено всміхався. Нік подумав було, що треба взяти в руки пістолет, але нічого не зробив. Запитливо глянув на Віктора.

Той тримав у руці коротку товсту пробірку, в якій щось плавало. Нік спробував розглянути, але щось заважало.

– Що там?

Віктор підійшов ближче, поклав пробірку із запаяною пробкою на стіл. Спазм трохи не змусив Ніка виблювати щойно випите вино. У пробірці плавав людський палець. Жовтий, немов із воску. Навіть на зрізі, де виднівся край кісточки, він був жовтий.

– Що це? – гидливо запитав Нік.

– Палець Броницького, – упевнено мовив Віктор.

Нік подивився на нього очима ідіота.

– А хто такий Броницький? – запитав він і перевів погляд на П’єра.

П’єр мовчав.

– Людина, яку ти вбив у Києві, – спокійно відповів на це запитання Віктор, не зводячи очей із Ніка.

– Я нікого в Києві не вбивав, – так само спокійно сказав Нік і взяв зі столу пістолет.

Тепер замовк Віктор. Він пильно дивився на Ніка. Дивився й думав, що дійсно Нік не міг убити Броницького. Він узагалі навряд чи міг би кого-небудь убити.

– Звідки у вас це? – Віктор перевів погляд на П’єра.

– Привезли, – відповів той відчужено.

– Хто? Навіщо?

П’єр важко зітхнув.

– Із Москви. Мали забрати минулого тижня. Я гадав, що заберуть, поки я у відрядженні.

– Хто забере? – запитав Віктор.

П’єр здвигнув плечима. Але цей жест скоріше був виявом байдужості до всього, ніж звичайним «не знаю».

У виниклій тиші раптом прозвучала телефонна трель. Віктор витягнув із кишені куртки мобільник і відразу ж вийшов у коридор-передпокій.

Нік провів його задумливим поглядом.

– Ну що? – пролунав із трубки голос Георгія.

– Знайшовся палець Броницького, – доповів Віктор.

– Чудово. А де?

– Не знаю, у будинку представника «Аерофлоту». І Микола Ценський тут. Що робити далі?

– Представник «Аерофлоту» ще живий?

– Так.

– Виправте цю помилку і йдіть! Відразу на нове житло. Пальчик обов’язково з собою! Передзвоню через три години!

– Хлопці знайшлися? – запитав Віктор.

– Ще ні. Шукаємо! Все!

Заховавши мобільник у кишеню, Віктор раптом завмер, відчувши холод, що пробігся по спині. Відлунням повторилися в голові слова Георгія: «Виправте цю помилку!» Георгій наказав убити хазяїна будинку! Так легко і між іншим. Віктор облизав сухі губи. Повільно зайшов у кімнату, де лежав убитий мотоцикліст. Побачив на підлозі свою «беретту». Микола Ценський навіть не подумав її забрати або хоч би закинути так, щоб нею не можна було знову скористатися. Поклав її в плечову кобуру. Повернувся в кухню.

Нік помітив зміну в обличчі Віктора. Віктор зблід, погляд його став якимось скляним, неживим. Він іще раз облизав губи й відчужено подивився на П’єра. Повільно витягнув із кобури «беретту». Вистрелив П’єру в живіт. П’єр упустив голову на свою тарілку, захрипів.

– Ходімо! – крикнув Віктор Нікові. – Давай!

Потім він схопив зі столу пробірку з пальцем, заховав її в кишеню куртки й попрямував до дверей. Нік дивився на хриплячого П’єра.

– Який телефон швидкої? – запитав він неголосно.

– Три дев’ятки… – прохрипів той.

Нік узяв із холодильника трубку радіотелефону, набрав номер «швидкої» і поклав трубку мікрофоном біля рота П’єра.

– Скажи їм свою адресу!

Вони вибігли з будинку, але Віктор раптом повернувся на мить у будинок і з’явився знову, стискаючи в руці якісь ключі. Перебіг через вулицю, гукнув Ніка, щоб наздоганяв його. Вставив ключ запалювання в мотоцикл, який стояв там.

Нік наче був радий, що ніяких рішень приймати не треба було. Втома – і фізична, й емоційна – пригнітила його. Він безвільно всівся на м’яке сидіння мотоцикла, вхопившись руками за хромовану ручку-перегородку, що розділяла довге сидіння надвоє.

Мотоцикл рвонув уперед, вискочив на порожню дорогу й помчав, заревівши мотором, у бік центру.

Мимо промайнув знайомий китайський ресторанчик.

82

Через годину, промчавши на мотоциклі через центр Парижа, вони залишили мотоцикл біля входу в стриптиз-бар, а самі нервовою поквапливою ходою пішли в інший бік. Це був якийсь інший віддалений район Парижа. Подібно до району, де жив П’єр-Петро Терещенко, тут бурхливе життя подавало ознаки тільки в центрі кварталу. Навпроти входу в стриптиз-бар виднівся вихід із метро. Все було сплановано для максимальної зручності жителів.

Одначе тут, на відміну від попереднього району, за межами міні-центру зі станцією метро тяглися невеликі фабрики, що перемежалися зачиненими цього дня оптовими магазинчиками госптоварів, дитячих пластмасових іграшок і навіть парфумерії, що, скоріше за все, не мала ніякого відношення ні до «Шанель», ні взагалі до Франції.

За магазинчиками різкою яскравою плямою вирізнялася освітлена вітрина кафе чи бару. Точно можна було сказати тільки те, що за вітриною всередині закладу наливали пиво, оскільки саме пивну пляшку розміром із людину було вигнуто зі світних неонових трубок на вітрині.

Зайшли й одразу всілися за перший від дверей столик. Інші були зайняті.

Над Віктором завис офіціант. Віктор кивнув на Ніка.

Офіціант теж перевів погляд на Ніка.

– Два пива, – замовив Ценський. – Вип’ємо, і я поїду додому…

Віктор подивився на Ніка трохи приголомшено.

– Куди додому?

– Це моя справа, де у мене дім, – сказав він, нервово оглядаючись на всі боки.

У кафе сиділа в основному публіка південної зовнішності. Щось подібне до французького варіанту «осіб кавказької національності»: араби, марокканці, греки і за дальнім столиком – чи то в’єтнамці, чи то китайці.

– Мене звуть Віктор, – мовив Слуцький, який раптом зрозумів, що ще не відрекомендувався.

– Як мене звуть, ти знаєш, – кивнув Нік.

– Так, знаю. І мене прислали тобі допомогти, – голос Віктора звучав невпевнено. Віктор немов заздалегідь підготувався, що Нік не віритиме жодному його слову. – Ми навіть знайшли ваш контейнер із речами.

– Контейнер із речами? – Нік зачепився поглядом на Вікторі. Недавнє минуле, що вже здавалося чимось із чужого життя, боляче кольнуло в пам’яті. – А навіщо його було шукати, він що, пропадав?

Віктор непомітно прикусив нижню губу, зупиняючи себе. Він насправді не розумів, як і про що говорити. Але говорити потрібно було обов’язково. Мовчання об’єднує людей тільки в хвилини скорботи.

– Так, він пропадав і, здається, частина речей теж пропала.

Нік знизав плечима.

– Але якби не твоя дружина, ми б узагалі його не знайшли… – Віктор облизав губи – вони все ще були пересохлими. Від хвилювання, мабуть. Він знову починав хвилюватись, усвідомлюючи, що обманює Ніка, адже заново зниклий контейнер іще не знайшли.

– Моя дружина? – відморожено перепитав Нік після паузи.

Офіціант поставив перед ними по високій склянці пива.

– Так, вона приїжджала… взяла гроші у Валентина… Вона…

Нік примружив очі, дивлячись на Віктора.

– Вона загинула… разом із Володькою, – голос Ніка затремтів. Нагадування про дружину немов повернуло його в реальність, од якої він подумки давно втікав. Додало якогось безглуздя в цю розмову.

– Вона приїжджала тиждень тому до Києва, – мовив здивований Віктор. – А хто тобі сказав, що вона загинула?

– Вона згоріла під час пожежі на дачі в Саратові… Ще наприкінці осені…

– Хто про це сказав? – повторив своє запитання Віктор.

– Іван Львович…

Віктор швидко зміркував, про кого говорить Нік, – про того самого полковника, що виманив його з Душанбе та пообіцяв роботу і квартиру.

– Ні, вона жива. Я сам зустрічав її на вокзалі. Якщо хочеш, я її опишу… – І, не чекаючи згоди, Віктор описав її по пам’яті, не забувши і про пухову хусточку на голові, що так йому запам’яталася. – Вона, коли підійшла, ще сказала, що не переходила на твоє прізвище. А я на табличці написав «Тетяна Ценська»…

Нік дивився на Віктора поглядом, сповненим гіркоти. Він мовби й не слухав, що йому говорили.

У кишені у Віктора неголосно задзвонив мобільний.

– Ви де? – запитав Георгій.

– Не знаю, – зізнався йому Віктор, не зводячи напруженого погляду з Ніка, що завмер. – Ми через увесь Париж перемахнули. Сидимо в кафе.

– Усе гаразд?

– Так. Тільки Микола вважає, що його дружина і син загинули. Про це йому Іван Львович іще восени повідомив…

– Пальчик не загубив?

– Ні, тут.

– Дивись, головою за нього відповідаєш… Так що Ценський? Як він тобі? Він нам, узагалі-то, вже не потрібен…

– Як не потрібен? – злякався Віктор, для якого прихований зміст цієї короткої фрази видався страшнішим за явний. – А у справі Броницького…

– Це вже не важливо. Свою справу він зробив. Якщо хочеш, можеш відпускати його на всі чотири сторони.

– Як відпускати? – У голосі Віктора прозвучало обурення.

– Гаразд, жартую! Ти з ним спільну мову знайшов? – запитав Георгій. – Він нам іще потрібен. Тепер слухай уважно: знайдете через годину готель і оселитеся там. Я за годину передзвоню і скажу, що робити далі.

Нік і Віктор вийшли на вулицю. Попереду метрів за двісті світилася неонова табличка «Пансеон». Пройшли туди. Нік, що відчув подвійну втому, спокійно та поступливо сприйняв слова Віктора про те, що потрібно оселитися в готелі й чекати подальших вказівок.

Біля стійки реєстрації стояли двоє дівчат у шортах і відверто «робочих» напівпрозорих блузках, зав’язаних на животі вузлами. Вони запитливо озирнулися на чоловіків, що увійшли.

– Переночувати? – грайливо запитала блондинка.

Віктор оглянувся на Ніка. Нік кивнув блондинці.

На її погук за стійку зайшов товстун, що невідомо звідки з’явився. Взяв у руки ручку, запитав прізвища і на слух уписав їх у зошит.

Довелося заплатити вперед за добу. Як пояснив товстун, таке в них у готелі було правило. Та й готель виявився дуже дешевим.

Отримавши ключ від подвійного номера, вони піднялися на другий поверх.

– Я до вас через годинку загляну! – пообіцяла, посміхнувшись, блондинка.

Як тільки вони зачинили за собою двері, продзвеніла трель мобільного телефону.

– Влаштувалися? – запитав Віктора Георгій.

– Так.

– Тепер прийміть душ, наведіть невеликий безлад у номері й виїжджайте на Ліонський вокзал. Сядете на експрес до Ліона. Там одразу в аеропорт. На ваші прізвища буде замовлено два квитки до Північного Кіпру через Стамбул. Виліт о сьомій ранку. На Кіпрі попросите візи не в паспорт, а на вкладиш. Зрозуміло?

– Так, – сказав Віктор. – А що робити на Кіпрі?

– Там вас зустрінуть і все пояснять. У вас п’ятиденний відпочинок біля Кіренії. Решту дізнаєтеся там. Пальчик тримай при собі, в кишені! Головою за нього відповідаєш!

Віктор заховав мобільник у кишеню. Зітхнув і подивився на Ніка. Нік спіймав погляд.

– Треба від’їжджати, – мовив спроквола Віктор. – Зараз…

– Куди? – запитав Нік.

– У Ліон, звідти літаком – на Північний Кіпр.

– За грошима?

Запитання застало Віктора зненацька. Він відчув у цьому припущенні, що Ніку відомо більше, ніж йому.

– Чому за грошима? – перепитав він. – У нас там п’ятиденний відпочинок.

Нік кивнув. Він думав, чому досі ніхто не запитав його ні про код, виявлений ним на нижній частині панцира черепахи з будинку Погодинського, ні про те, що вдалося дізнатися від Вайнберга. Звичайно, вони, можливо, нічого самі про це не знали і вже, звичайно, не могли знати, що Вайнберг розповів йому про ці мільярди. Але ж вони явно шукали гроші, ці самі гроші. І він знає, в якому банку вони лежать. Він пам’ятає – «Норд Медітерраніен Бенк». Він знає код, якщо, звичайно, цей набір літер і цифр не є чимось іншим. Але чим він іще може бути? За цим кодом заховані гроші, й, видно, саме ці мільярди, отримати які повністю можуть тільки троє, з’явившись особисто.

Вайнбергу не було сенсу брехати, а значить, по одному, навіть маючи код, можна було отримати тільки 10 відсотків. Але ж і 10 відсотків від чотирьох мільярдів – це величезні гроші!

– Мені треба подзвонити, – сказав раптом Нік, озирнувшись на телефон, що стояв на столику.

Віктор стенув плечима.

– Дзвони. Тільки не говори, де ми і куди їдемо!

Нік, що сприйняв спочатку Віктора як тихого і небезпечного чоловіка-пастку, розслабився.

Набрав номер Tatjanи. Вона виявилась удома. Розповів, що повинен поїхати на декілька днів у справах. Повернеться – відразу подзвонить. Хотів було попередити, що на її адресу прийде його чекова книжка та картка для банкомату, але, покосувавши поглядом на Віктора, промовчав. Попрощавшись із Tatjanoю, підійшов до вікна, за яким світилися легкі веселі вогники Парижа. З будинку навпроти долинала музика, й на балконі, голосно розмовляючи, курили двоє дівчат.

– А якого зросту моя дружина? – запитав несподівано Нік, обернувшись до Віктора.

– Себто?

– На собі покажи! – попросив Нік.

Віктор згадав. Провів долонею над вухом.

– Тільки я не помітив, вона на каблуках була чи ні… Здається, без каблуків…

– Вона не носить туфлі на каблуках, – задумливо кивнув Нік.

83

До Стамбула Віктор і Нік летіли в набитому вщерть «боїнгу», але потім, пересівши на інший «боїнг», який вирушав на Північний Кіпр, вони опинилися практично в порожньому літаку. Віктор налічив дванадцять пасажирів і двох стюардес, перед тим як уткнутися в ілюмінатор, за яким було видно красиві, присипані снігом верхівки високих гір.

На якийсь час він забув про існування Ніка, що сидів поруч. Літак піднімався все вище, але гори не опускалися вниз, відстань між ними і літаком немовби й не збільшувалася, ніби вони піднімалися в небо одночасно.

Кругловида стюардеса-туркеня запропонувала турецького червоного вина з великої літрової пляшки. Віктор кивнув. Нік теж. Цей кивок нагадав Віктору про Ніка. Повернув у реальність. І тут же реальність підкинула два запитання: як там Іра і Яночка і чи знайшли хлопців…

Пальці доторкнулися крізь тканину куртки до мобільника, що лежав у кишені.

Віктор подумав, як усе-таки він розраховує на допомогу цієї мильниці, здатної говорити голосом Георгія. Ось і зараз було б добре, якби задзвонив телефон і повідомив щось Віктору.

Покосував поглядом на Ніка, що спокійно попивав вино.

Попереду з’явилася друга стюардеса, що штовхала металевий візок із обідніми тацями.

Віктор облизнувся.

Чи то турецьке вино розбудило відчуття голоду, чи він дійсно був голодний.

Мовчки з’ївши запропонований обід, вони продовжували думати кожен про своє.

Нік намагався розібратися в собі, у своїх почуттях. Виникла впевненість у тому, що і дружина, і син залишилися живі, породжувала нові запитання. Його хвилювало, навіщо Івану Львовичу знадобилося повідомляти про загибель дружини і сина? Це здавалося чимось абсолютно нелогічним. Але Нік розумів, що в такій справі, як і в армії, за всякою уявною нелогічністю стоїть або ідіот, або чітко прорахований результат. У справі, в яку його втягнули, ідіотів бути не могло.

Згадалися дні, коли пролунав цей телефонний дзвінок. Він пролунав після того, як Нік поспілкувався з Уберкрафтом. Говорили вони тоді про Сахна і, здається, про те, що Сергію треба було підкинути піґулку. Тобто йшлося про вбивство Сахна. Нік прекрасно пам’ятав свої почуття, свої думки на той момент. Він не збирався вбивати Сергія. Він просто сподівався, що той не повернеться. Може, дзвінок Івана Львовича мав відіграти якусь роль у цій справі? Може, він розраховував, що Нік, почувши про загибель сім’ї, набагато легше зважиться на вбивство напарника, що вийшов із-під контролю?

Нік здвигнув плечима.

Віктор озирнувся на нього. У його очах, на його язиці теж крутилося запитання, яке він уже кілька годин хотів задати й одночасно боявся вимовити, не знаючи не лише відповіді, але навіть можливої реакції Миколи Ценського. Віктору хотілося ще раз запитати про генерала Броницького, про його смерть.

Йому здавалося, що Нік усе-таки мусив щось знати.

Дивним чином саме у зв’язку з цим бажанням у пам’яті виникла зовсім недавня фраза Георгія про те, що Нік уже не потрібен, що він свою справу зробив. І хоч потім Георгій признався, що це був жарт, але в кожному жарті є частка того, що вважається правдою.

Якщо Георгій так говорив, значить, справа Броницького вже яйця виїденого була не варта, або ж Микола Ценський був тут дійсно ні до чого. Але ж не від Георгія він отримав фотографії Ценського і Сахна. Рефат, людина дуже серйозна, сам сказав, що Микола і Сахно були виконавцями, яких мали позбутися за кордоном, спочатку організувавши їм втечу та безпечний коридор до Німеччини.

Гори внизу стали нижчими. З’явилися в деяких місцях пологі схили, що зеленими язиками спускалися в рівнини.

Потім блакитне полотно Середземного моря засунуло гори назад, у пройдений, проминулий пейзаж. Виднілися крапки шхун і човнів. Живе гойдання, помітне навіть із цієї висоти. Хоча висота явно зменшувалася. Літак повільно знижувався.

Спалахнуло табло з намальованим ременем.

Попереду показалося льотне поле без єдиного літака та посадочна смуга.

Віктор опустив руки на коліна й ліктем відчув коротку пробірку з пальцем Броницького, що лежала в правій кишені штанів. Губи на мить скривилися. Він уявив собі раптом, що митники знаходять цю пробірку. Що тоді він скаже? Як пояснить? Рятівним нагадуванням сплив той факт, що він не знає жодної іноземної мови. Але ж разом із ним летить професійний перекладач, чия допомога в такій ситуації може виявитися дуже недоречною!

Але митниця пропустила Віктора й Ніка без питань. Питання поставили на перевірці паспортів. І добре, що задали!

– Візу в паспорт чи окремо? – переклав запитання турецького офіцера Нік.

– Окремо, окремо! – квапливо відповів Віктор, згадавши телефонну інструкцію Георгія.

Заплативши по десять доларів за кожну візу й отримавши печать на аркушику білого паперу, вони пройшли далі, рухаючись за стрілками на підлозі зали прильоту.

Стрілки вивели їх до нечисленного натовпу тих, що зустрічають.

Віктор пробігся очима по трьох табличках, що виднілися з різними написами. Відразу вирізнив одну, на якій було написано «Zensky, Sluzky».

Низенький турок, який тримав цю табличку, зрадів, коли перед ним зупинилися двоє прибульців. Одразу повів їх до виходу зі скромної одноповерхової будівлі аеропорту.

Турок виявився водієм восьмимісного лімузина. Всадовивши Ніка й Віктора, він зачинив за ними дверці, й машина безшумно рушила.

– Бачиш, як зустрічають! – не втримався від коментаря Віктор.

Нік кивнув.

Вони їхали по гладенькому асфальту шосе. Обабіч дороги тягнулася рівнина – ні сіл, ні містечок. Із поодиноких машин, що траплялися на дорозі, майже всі виявлялися такими ж лімузинами.

– Слухай, він, здається, не по тій стороні їде! – заклопотано мовив раптом Нік.

– А ти скажи йому, а то ще вріжемося! – порадив Віктор.

У відповідь на запитання водій розсміявся й ламаною англійською пояснив, що Кіпр – країна лівостороння.

– Авжеж, вони ж були англійською колонією, – згадав Нік.

Хвилин через сорок дорога поповзла вгору, в гори. Далі побігла по іншому схилу довгого гірського хребта, за яким блищало на сонці море.

Між морем і хребтом густо росли дерева, виднілися будинки.

Через якийсь час лімузин зупинився перед білою бетонною коробкою будівлі. На її даху півметровими синіми літерами прочитувалася назва «Altinkaya».

Водій провів Віктора й Ніка всередину. Там їх зустрів інший турок – Самві, – що виявився хазяїном цього невеликого туристського комплексу.

Вони пройшли наскрізь бетонну будівлю і вийшли з іншого боку на широкий двір, у центрі якого був басейн. Між квадратом басейну і двоповерховими котеджами, що вишикувалися фасадом до нього зусібіч, красувалися порожні смугасті шезлонги.

Нік відчув, що йому душно в «дутій» куртці. Сонце тут не лише світило, але й гріло.

Самві відчинив для них один із котеджів, показав, де душова, туалет. Віктор помітив маленьку двоконфоркову плитку та холодильник. Попросив Ніка запитати: чи мусять вони тут самі готувати.

– Навіщо, у нас чудовий рибний ресторан, – відповів Самві. – Але якщо хочете, магазинчик за триста метрів у бік Кіренії, просто край дороги.

Коли Самві, залишивши їм ключі від котеджу, пішов, Віктор піднявся по дерев’яних сходах на другий поверх, побудований на кшталт внутрішнього балкона, і, побачивши там два ліжка, відразу влігся на одне з них.

Йому теж стало душно. Полежавши кілька хвилин, він підвівся й відчинив віконце.

Просто не вірилося, що в Києві зараз зима і холодно.

Нік насамперед заглянув у маленький холодильник і здивувався, нічого в нім не виявивши.

Сплутаність думок дратувала. Він хотів відволіктися від них, хотів хоч би на п’ять хвилин позбутися минулого й сьогодення, всього, що оточувало його запитаннями. Однаково відповідей на ці запитання в нього не було. Принаймні зараз. Він відчував наближення розв’язки, наближення фіналу цієї історії, в якій, це він теж чітко собі уявляв, його роль була вже відіграна. А що потім? Назад у Саратов? У Київ? У Париж, до Tatjanи, без якої йому зараз було особливо важко? Він і не думав, що так прив’язався до цієї окатої наївної дівчини.

Нік подивився нагору, на дерев’яний другий поверх, де скрипнуло ліжко під Віктором, що розслабився.

Він нічого не знав про цього чоловіка. Тільки те, що він із Києва і з’явився несподівано і вчасно в будинку П’єра. Та ситуація раптом нагадала Ніку іншу, на самому початку цієї історії. Він згадав, як сам «вчасно» з’явився в житті Сахна, як вони разом утікали з Києва. Все мало знову підлаштований вигляд, але головним у цій справі був результат, а не ситуація. Віктор урятував йому життя, як він колись урятував життя Сахну. Тоді це був початок історії. Зараз же більше було схоже на фінал.

Нік іще раз подивився нагору. Нерішуче підійшов до дерев’яних сходів. Сходинки скрипнули під його ногами.

– Спасибі, – сказав він, піднявшись нагору.

Віктор подивився на Ніка втомленим поглядом.

– За що? – запитав він.

– Так просто, – знизав плечима Нік. – За те, що з’явився вчасно… Ти ж знав, коли потрібно з’явитися?

Віктор підвівся з ліжка. Опустив ноги на маленький килимок зі східним орнаментом.

– Що ти маєш на увазі? – запитав він.

– Ти знав, коли потрібно з’явитися, щоб вистрелити в мотоцикліста?

Віктор мовчав і думав. Він відчував у запитанні каверзу, але вигляд Ніка був цілком дружелюбним, він відкрито дивився на Віктора й чекав відповіді.

– Ти хочеш сказати, що я ввесь час стежив за тобою? – запитав нарешті Віктор.

– Ти краще сам скажи!

– Я тільки вчора прилетів у Париж… Офіційно мене зірвали з місця, щоб урятувати Терещенка від тебе… А неофіційно – навпаки…

Погляд Ніка став заклопотаним.

– А як там Іван Львович? – запитав Нік.

– Який Іван Львович?

– А хто тебе послав?

– Ти його не знаєш, – спокійно відповів Віктор. – Його звуть Георгій…

– А що буде зі мною потім? Коли ви отримаєте гроші?

Питання заскочило Віктора зненацька. Він пожував у роздумі губами. Відповіді у нього не було.

– Не знаю, – признався він. – Скажи, а хто дав команду вбити Броницького?

– Кого?

– Радника президента, якого потім мертвим відправили на рекламному дирижаблі в небо…

Нік потер праву скроню. Історія видалася знайомою.

– Я чув про це… Точно чув. Коли я приїхав до Києва, Іван Львович сказав, що всі зайняті якимось трупом, що приземлився на дах СБУ…

– Ти хочеш сказати, що приїхав уже після вбивства?

– Так… У мене десь має бути квиток на потяг, – Нік замислився. – Я взагалі нікого не вбивав…

– Тоді тобі нічого боятись. Можеш повертатися в Україну або в Росію, – сказав Віктор і тут же немов осадив себе: хто він такий, аби давати гарантії безпеки?

– Ходімо прогуляємось, – запропонував після хвилинної паузи Нік.

Вони рухалися в бік міста. Пройшли повз магазинчик і кілька будиночків, які присусідилися до нього. Потім обабіч дороги з’явилися сади.

– Глянь! Маслини! – здивувався Нік, підійшовши до ближнього дерева.

Він зірвав одну чорну маслинку, кинув до рота і тут же скривився й виплюнув.

– Яка гидота! – здивовано мовив він.

У Кіренію дістались через півгодини. Низькоросле містечко, розфарбоване в ніжні кольори, лежало на березі Середземного моря спокійно та безгучно. Поодинокі машини та пішоходи зрідка нерухомість вулиць.

На набережній людей було більше. Працювали кафе, бари. На пагорбі, що виринув із-за будинків, розкинулася старовинна фортеця.

– У тебе є дружина? – запитав Нік.

– Дружина і дочка. Вони зараз ховаються під Києвом… Мене намагались убити через цю справу…

– Через чотири мільярди можна вбити ціле місто, – гмикнув Нік.

– Чотири мільярди? – повторив здивований Віктор. – Звідки ти знаєш?

– Від Вайнберга.

Далі вони йшли мовчки. Віктор думав про те, що Нік, мабуть, знає значно більше, ніж він. Ці думки не засмутили його. Він знову відчув себе тим, ким був насправді – звичайним виконавцем, із якого тимчасово зробили важливу персону. І він за це платив. Платив ризиком для своєї сім’ї, отримуючи в обмін сумнівне задоволення закордонних відряджень. Але ж ця роль, роль людини, що приймає рішення, сподобалася йому тоді, й подобалася досі. І, видно, він непогано виконував цю роль, якщо в неї вірив і Рефат, і інші, з ким його зіштовхувала справа Броницького. Він просто став двійником Георгія. А бути двійником Георгія було зовсім неважко, адже ніхто не бачив його обличчя, ніхто не знав про його існування. Він існував тільки голосом або тими кількома появами в погано освітлених місцях. І те, що Георгій знав набагато більше, ніж він, було теж очевидно. Він, мабуть, знав усе, що було відомо Миколі Ценському. Інакше він не вважав би Ніка таким, що «відіграв свою роль до кінця».

84

Увечері, коли вони повернулися до котеджу, подзвонив Георгій.

– Ти хоч пальчик у холодильник поклав? – запитав він.

– Ні, – відповів Віктор.

– Поклади, краще збережеться! Як відпочивається?

– Нічого.

– У вас під боком чудовий рибний ресторан! Сходіть і повечеряйте, все-таки ви обоє заслужили нормальний відпочинок!

Пропозиція сходити в рибний ресторан прозвучала для Віктора майже як наказ. І цей наказ він був готовий із задоволенням виконати, тим паче, що вже зголоднів. Нік теж був голодний.

У затишно освітленій свічками залі їх зустрів сам хазяїн курортного села Самві. Провів по залі, пропонуючи вибрати столик. Віктору сподобалося місце біля величезного, заввишки метра в півтора каміна, над яким висіли бронзові викарбувані тарелі, схожі на середньовічні щити. Самві запалив низеньку свічку на столі. Нік узяв у руки меню.

– Кальмари будеш? – запитав Нік у Віктора.

Той кивнув.

До кальмарів узяли білого «Мозельського». Вино було напівсухе, з приємною кислинкою.

Нік і Віктор приготувалися терпляче чекати на своє замовлення, та вже через кілька хвилин біля них з’явився смаглявий офіціант. Він приніс маленькі тарілочки з суфле із креветок.

– Ми цього не замовляли, – сказав здивований Нік.

– Це закуски, – пояснив офіціант. – Вони йдуть до кожної основної страви…

У ресторані з’явилися ще декілька клієнтів, і Нік спостерігав, як і навколо них закрутився офіціант. Збоку метушня, що створювалася подачею «мез», чимось була схожа на танець. Тільки музики в ресторані не було. Вона зазвучала пізніше, після того, як Самві запалив камін, біля якого вони сиділи.

Вино закінчилось, і вони замовили ще. Від каміна йшло живе тепло. Сам хазяїн приніс їм по величезному блюду, де з «нірки», виритої в горі зеленого салату, виглядав запечений кальмар. На краю блюд лежало по половинці великого лимона. Нік упевнено взяв свою половинку і видавив на кальмара і салат.

– Ти що, знаєш, як усе це потрібно їсти? – не без заздрості в голосі запитав Віктор.

– Ні, але якщо дають лимон – потрібно його видавити, – впевнено мовив Нік.

Турецька пливка музика нагадувала колискову. Вона звучала неголосно і ненав’язливо.

Віктору раптом здалося, що за ними хтось спостерігає. Дивне відчуття виникло немов само по собі, адже Віктор на всі боки не оглядався. Він завмер на мить, утупившись у свого ще недоїденого кальмара. Потім обвів поглядом ресторан. Повернувши погляд на Ніка, він відзначив чоловіка, що самотньо сидів за найдальшим од них столиком. Майже інтимне освітлення низеньких свічок не дозволяло бачити облич інших відвідувачів.

Хвилювання, що несподівано з’явилось у Віктора, само собою вляглося. Він заспокоївся, повернувся до кальмара.

– Ти чого зблід? – запитав його Нік.

– Не знаю, спекотно, – Віктор кивнув на камін.

– Від спеки зазвичай червоніють, – мовив Нік.

Підійшов Самві, запропонував ще вина. Час плинув повільно. Музика знову затихла. Чутно було тріск вогню в каміні. За порадою ввічливого Самві замовили каву «саде» – гірку та міцну, зварену по-турецьки. До кави Самві приніс политі медом горіхові кульки.

– Це за рахунок ресторану, – сказав він.

Настрій у Ніка і Віктора був наприкінці вечора майже святковий. Минуле і сьогодення немов відпустило їх на якийсь час.

Нік запитав Самві, чи можуть вони заплатити доларами.

– Звичайно, – відповів хазяїн. – Але не сьогодні.

Нік здивовано перепитав турка.

– За вашу вечерю вже заплатили, – пояснив Самві.

– Хто?

Самві озирнувся, подивився в далекий кут ресторану.

– Він уже пішов.

Нік переклав Вікторові новину.

Віктор теж озирнувся, подивився на столик, за яким зовсім недавно самотньо сидів чоловік.

– Значить, ми не самі, – спокійно мовив Віктор.

У Ніка цей висновок ніяких емоцій не викликав. Він допив каву і потер пальцями скроні, дивуючись із того, що міцна кава не змогла змити з язика смак напівсухого вина.

Попрощавшись із Самві, вони вийшли з ресторану. Постояли під високим, усіяним зірками небом. Тепле повітря шелестіло листям дерев, які росли поряд із рестораном.

– Краса, – прошепотів Віктор, і в його голосі зазвучали нотки смутку.

– Так, – сказав Нік і зітхнув.

– Чому так сумно? – прозвучав поруч, з боку дерев, чоловічий голос, який здався Вікторові страшенно знайомим. – Життя прекрасне, незважаючи на усілякі труднощі…

– Георгій? – запитав Віктор, уже помітивши чоловіка в сірому плащі, що стояв біля ближнього дерева.

– Так, Георгій, – прозвучала відповідь.

Чоловік повільно підійшов. Зупинився поряд із ними. Простягнув руку Нікові.

– Будьмо знайомі, – кивнув він. – Пора вже познайомитись, якщо випала нагода. Адже випадок – бог життя!

Нік потиснув руку Георгію, а в голові знову прозвучали щойно вимовлені Георгієм слова «Випадок – бог життя!» Це ж була його фраза, отримана «в спадок» від загиблого в Африці друга і колеги. Випадок – бог життя…

– Ви до моря вже ходили? – запитав Георгій, поправляючи капелюх.

– У Кіренії, – відповів Віктор.

– Тут море і ближче є, – сказав він і, кивком голови показавши напрям, пішов до дороги.

Вони мовчки втрьох дісталися берега. На це знадобилося хвилин п’ятнадцять. Всілися на стовбур поваленого дерева лицем до місячної доріжки, що погойдувалася на хвилях.

– Добре бути далеко від батьківщини, – мовив Георгій, ні до кого не звертаючись.

Було чутно шипіння хвилі, що облизувала берег, який осипався камінням.

– От же цікаво, – вів далі Георгій, дивлячись на море перед собою. – Майже двадцять п’ять років живе собі країна, ніким, окрім Туреччини, не визнана – Турецька Республіка Північного Кіпру. Живе собі тихо і щасливо…

Георгій сидів скраю. Повільно повернувши голову, він подивився на обличчя Віктора і Ніка.

– Рік тому тут відпочивав Броницький, – говорив Георгій. – Зі своїми новими друзями…

Віктор, почувши про Броницького, пожвавився. Подивився на Георгія. Немов чекав продовження. І воно було.

– Друзям показалося мало тієї суми, яку він міг зняти сам, без двох давніх друзів, які не знали, де він відпочиває… Тому, повернувшись до Києва, він почав придумувати, як би всіх трьох зібрати тут і, коли все буде зроблено, двох спекатися… Йому, напевно, пообіцяли місце прем’єр-міністра, хоча воно коштує набагато дешевше за цю суму…

Глибокий оксамитовий баритон Георгія звучав на фоні шипіння хвилі майже як музика, як текст із якогось фільму, начитаний талановитим актором.

– Він сам підняв хвилю і сам від неї захлинувся…

– Тобто ви його вбили? – запитав Віктор.

Жоден м’яз не здригнувся на обличчі Георгія. Не зводячи очей із нічного моря, він клацнув язиком. Потім нахилився, взяв із землі камінчик і кинув у воду.

– Ніхто його не вбивав. Він сам випив коньяку і прийняв піґулки, несумісні з алкоголем, створивши нам масу проблем! Що з ним сталося потім, після ресторану, і хто його відправив у політ, я не знаю. Та це й не важливо. Для нас він усе ще живий. Буцімто. Принаймні він тут із нами. Остаточно він помре тільки через кілька днів. У нас не заведено помирати, не передавши справи.

Нік слухав Георгія без особливого інтересу. Його думки були зайняті іншим. Він намагався уявити собі зустріч із дружиною. Намагався і не міг. Щось не збігалося в його уяві, ніби він більше ніколи й не міг зустрітися з Танею. Може, всередині в нього існувало тверде знання про її смерть, і знання це було непохитне, воно просто блокувало будь-які ігри уяви? Нік зітхнув.

– Про дружину думаєш? – запитав його несподівано Георгій. Потім поліз у внутрішню кишеню піджака, дістав конверт і простягнув Нікові.

Нік витягнув звідти фотографію. Навіть при місячному сяйві він одразу впізнав Таню.

Вона стояла на сходинці потяга й розгублено дивилася кудись убік.

– Це вона на Київському вокзалі, – прокоментував Георгій.

Віктор теж заглянув на знімок.

– А хто її фотографував? – здивувався він.

– Ті ж, хто вас із нею підстраховував і згодом. Ви їх не бачили.

Віктор мовчки кивнув.

– Гаразд, – Георгій звівся на ноги. – Ходімо, віддасте мені пальчик і відпочиватимете. Післязавтра знову за роботу.

Нік здивовано подивився на Георгія.

Віктора його слова теж здивували. Але він не подав виду.

Поки йшли назад, просто перед ними на гори, що здіймалися кілометрів за три попереду, впала зірка.

85

Наступний день пройшов легко і швидко. На безхмарному небі, що відбивало море, світило сонце. Хвилі тепла носилися в повітрі, немов продовження самих сонячних променів.

О дев’ятій ранку в котедж постукали. Прийшов Георгій, зайшов запросто і безцеремонно, ніби родич або давній друг. Разом випили кави й рушили в Кіренію неквапною ходою відпочивальників. Ішли по узбіччю дороги – тротуарів тут не було. То з-за дерев, то з-за пагорбів виглядало море.

Попереду показалося місто, низеньке, розніжене, вигоріле на сонці барвами.

Перехожих було мало. Переважно солдати-турки. Іноді з нарукавними пов’язками і автоматами. Військові патрулі.

– Нам би такий порядок, – кивнув на них Георгій. – Двадцять п’ять років у стані війни, і ніякої злочинності!

Нік, роззираючись, намагався уявити собі, яка робота чекає їх завтра.

Усівшись за столиком на набережній, вони випили по келиху пива.

– А цей палець? – запитав раптом Георгія Віктор. – Навіщо він?

– Завтра дізнаєшся, – спокійно пообіцяв Георгій.

– Завтра, – повторив пошепки Нік, зосередившись на якихось своїх думках.

Він думав про Сахна. Думав і заздрив йому. Навіть те, що він нічого не знав про подальшу долю Сергія, не заважало йому заздрити. Щось підказувало, що все в Сахна і його глухонімої подружки гаразд. Вони десь сховались і щасливо живуть.

До п’ятої годин вони повернулися в «Altinkaya». Випили в ресторані у Самві по келиху вина, потім по каві.

– Нумо, розслабляйтеся сьогодні, краще навіть раніше лягти спати, – сказав Георгій батьківським тоном на прощання. – Завтра буде вельми важливий день.

Нік лежав на ліжку і дивився в стелю, трохи прикрашену якимись відблисками з вулиці, що потрапляли через єдине вузеньке віконце другого поверху. Його вже не дивувало те, що він опинився на Північному Кіпрі. Його вже ніщо не дивувало, крім одного – того, що його дружина і син живі. Але переживши їх «смерть», він якось через силу повертався до їхнього життя. Немов одночасно і вони його поховали, і для них він більше не існував.

– Ти не спиш? – запитав він раптом Віктора.

– Ні.

– Ти в дитинстві в піонерських таборах бував? – запитав Нік.

– Ні.

– А я був. Тричі. І ось зараз немов учетверте потрапив.

– До чого це ти? – здивувався Віктор.

– У нас там гра була така… «Зірниця»… Треба було щось шукати. А може, навіть і не шукати. Не пам’ятаю точно. Пам’ятаю тільки, що ввечері напередодні попереджали, що завтра буде «Зірниця», і усі засинали якимись заздалегідь збудженими. Ми не знали, що буде завтра, але були впевнені, що це нам сподобається. Хлоп’яки!

– Ти про завтра?

– Так, про завтра… У мене і зараз таке відчуття, як тоді… Я впевнений, що завтра нам сподобається…

У голосі Ніка, одначе, відчувався сумнів.

Віктор мовчав, дивлячись у стелю. Через відчинене віконце всередину влетів звук мотоцикла, що проїхав десь неподалік.

– Завтра ми поїдемо за грошима, – спокійно мовив Нік. – А потім нас можуть позбутися… Мені здається, що я більше нікому не потрібен… Я, напевно, і завтра особливо не потрібний?…

Віктор мовчав. Він згадав, як іще в Парижі Георгій по мобільному сказав, що Нік свою справу зробив.

«Може, він має рацію», – подумав Віктор, але ніяких емоцій при цьому не відчув.

Георгій зайшов о восьмій. Одягнений він був майже по-літньому – легкі чорні брюки, темно-синя футболка та сірий піджак. У руці – шкіряний портфель.

– Ну що, вмивалися вже? – запитав він.

Нік помітив у лівій руці Георгія ключі від машини. На дорозі перед туристським комплексом стояв маленький джип «судзукі» пісочного кольору.

– Тут смішні ціни, – сказав Георгій, відчиняючи дверці машини. – П’ятнадцять доларів на день, не рахуючи бензину!

Він сам сів за кермо. Нік забрався на заднє сидіння, Віктор сів поряд із Георгієм.

Спочатку вони їхали у бік аеропорту. Дорога видерлася на перевал і далі йшла майже по його хребту, так що можна було і море бачити, розкішне, іскристе на сонці, і дику рівнину по інший бік дороги.

– Ми їдемо за грошима? – запитав раптом Нік.

– Так, – Георгій усміхнувся й подивився на Ніка через дзеркальце над лобовим склом. – За великими грошима…

Нік знизав плечима. Озирнувся назад, мовби перевіряв місткість умовного багажника. Раніше йому було практично неможливо уявити ту суму, яку назвав Вайнберг. Тепер він не міг уявити собі, як цю суму можна перевозити в машині, особливо в такій маленькій.

Прозвучала трель мобільного. Георгій дістав телефон.

– Так, ще годинка, і будемо на місці, – говорив він комусь. – Ні, все гаразд, – він кинув погляд на Віктора, потім – через дзеркальце – на Ніка. – Усі готові. У нас жовтенький підлітковий «судзукі», джипик… А чому ні? Що ми, не молоді?… Добре. Перед розвилкою на Карпас пригальмую…

Проїхали повз дорожній покажчик. «Фамагуста – 40, Карпас – 130».

Хвилин через п’ятнадцять Георгій пригальмував і вручив Нікові і Віктору по пістолету.

– Швидше за все, не знадобляться, але для солідності. Ви тепер мої охоронці!

Знову рушили в дорогу. Попереду показалася розвилка й покажчик на Карпас.

Нік припав до віконця дверець. Побачив «мерседес» шоколадного кольору, що стояв на узбіччі.

Георгій зменшив швидкість до п’ятдесяти і, проїхавши метрів триста, знову натиснув на газ. «Мерседес» рушив за ними. Проїхали назустріч три вантажівки з символікою ООН. Залишилося позаду село, вибудоване навколо бензоколонки.

Нік подивився назад. «Мерседес» відстав.

Знову задзвонив мобільний.

– Добре, – сказав у трубку Георгій. – Ми поки що поп’ємо каву біля мертвого міста. Перевіриш – передзвони!

Коли Георгій заховав мобільник у кишеню піджака, Нік обернувся ще раз, але «мерседеса» вже не побачив.

У Фамагусті, старовинному місті, що розрослося двоповерховими будиночками навколо портової фортеці, життя просто кипіло. Особливо якщо порівняти з сонною Кіренією. Безліч машин, моторолерів, мопедів. Їхати доводилося повільно, зупиняючись на кожному перехресті.

Георгій, здавалося, місто знав добре. Проїхавши повз пам’ятник Ататюрку, що стояв у центрі клумби, – дорожньої розв’язки, джип повернув управоруч. Тепер ліворуч від дороги було старе місто, а праворуч – суцільне будівництво. Попереду на горизонті виросли дивні сірі багатоповерхівки без ознак життя.

Хвилин через п’ять дорога вперлася в огорожі з колючого дроту, що перетинали її кількома рядами. Відразу за дротом ця ж дорога виявилася розбитою, в ямах і вибоїнах, у воронках од вибухів.

Георгій перед огорожею звернув ліворуч. Метрів через п’ятсот машина зупинилася перед сучасним багатоповерховим готелем. Залишивши джип на стоянці поряд із входом, усі троє пройшли крізь просторий готельний хол і вийшли на терасу, яка, здавалося, висіла просто над морем. На терасі стояли столики, і декілька іноземних туристів пили вино або каву, милуючись середземноморським чистим горизонтом.

Замовивши офіціанту, що підійшов, три кави, Георгій оглядівся на всі боки.

– Доведеться посидіти тут із півгодини, – сказав він.

Нік роззирався на мертве місто, що виглядало з-за бічної невисокої стінки тераси.

– А що там? – запитав він Георгія, киваючи у бік похмурих багатоповерхівок.

– Там? – Георгій на мить озирнувся. – Там із сімдесят четвертого року закрита зона. За нею – грецька територія. А це усе – готелі, казино, ресторани… Наслідок розділу Кіпру… Якщо він об’єднається, усе це повернуть власникам, в основному, іноземцям. Тільки навряд чи вони візьмуть… Побудувати нове буде дешевше.

Каву принесли міцну й гірку. Окремо офіціант поставив вазу з кристалами коричневого цукру.

– Сьогодні більше ніяких запитань не ставте, – попросив батьківським тоном Георгій, глянувши на годинник. – Домовилися?

Нік і Віктор кивнули.

– Зброю застосовувати при щонайменшій небезпеці. Про себе не думайте, небезпека для мене й людини, яка зараз підійде, поширюється і на вас. Якщо нас заженуть у могилу – то всіх разом.

Далі пили каву мовчки. Георгій поглядав на годинник. Кидав погляд на іноземців, які сиділи за сусідніми столиками на широкій готельній терасі. Погляд його різко ковзнув у бік моря, де горизонт перетнув якийсь корабель.

Минуло не менше години, перш ніж на його обличчі з’явилася стримана усмішка. Віктор почув за своєю спиною кроки, але не обернувся. Він сидів навпроти Георгія. Праворуч од Георгія стояв вільний стілець. Тінь чоловіка, що прибув, набула реальності, чоловік усівся, Віктор подивився на нього і обімлів. Це був Рефат Сибіров.

– Добрий ранок усім, – він обвів трьох напруженим, але все-таки привітним вузькооким поглядом. – Через двадцять хвилин виходимо, – сказав Рефат. – Через тридцять п’ять хвилин маємо під’їхати до банку. Нас чекатимуть.

Віктор відзначив подумки, що в голосі Рефата твердості й якоїсь командирської впевненості було більше, ніж у Георгія. Георгій був м’якший, може, просто добріший у душі. Хоча душевна доброта якось не в’язалася з його службою.

Нік пильно дивився на Рефата й мовчав. Цю людину він ніколи не бачив. Те, що він не назвався, особливо не здивувало, але мовби підкреслило, що саме він із цієї миті взяв командування на себе. Саме його чекав Георгій, і було зрозуміло, що доки ця людина не з’явиться, ніщо не почнеться. Тепер він прийшов і повідомив, що все починається через двадцять хвилин.

Георгій привернув увагу Ніка ледве помітним жестом руки.

– Далі, ніж на півтора метри, від нас не відходити, – мовив він. – На будь-який різкий рух біля нас або в наш бік відповідати пострілом. Думати потім.

Георгій перевів погляд на Віктора. Той кивнув.

Рефат усміхнувся й теж кивнув.

Залишивши двадцятидоларовий папірець на столі, вони піднялись і пройшли через хол до виходу з готелю.

– Ти з нами? – запитав Георгій, киваючи на міні-джип.

– Спасибі, навіщо тіснитися?

Він пішов до вже знайомого їм шоколадного «мерседеса», що стояв ліворуч од входу.

Джип розвернувся й виїхав на дорогу, що вела до обрізаного мертвим містом шосе. «Мерседес» неспішно рушив услід.

Нік поглядав крізь заднє скло на «мерседес», який витримував безпечну дистанцію.

Зупинилися перед бетонною непоказною двоповерховою коробкою з написом «Норд Медітерраніен Бенк».

Скляна вертушка входу нерухомо поблискувала на сонці.

Георгій дивився на годинник.

Сонячний зайчик раптом пробігся по салону машини. Нік різко повернув голову вправоруч і побачив, що вертушка крутнулась. На вулицю вийшов чоловік арабської зовнішності в темному костюмі з широкою зеленою краваткою.

Георгій глянув у дзеркало заднього огляду. Потім озирнувся на Віктора й Ніка. Рішуче кивнув їм і відчинив дверці міні-джипа.

Одночасно з ними перед вертушкою-входом опинився й Рефат. Усе відбувалося чітко і майже миттєво. Банківський службовець, який вийшов їм назустріч, тут же пірнув назад у скляні лопасті входу. За ним услід до банку просочилися інші.

Вже в холі Віктор звернув увагу на двох озброєних охоронців. Вони байдуже провели відвідувачів поглядом. А четверо відвідувачів мовчки пройшли слідом за службовцем у костюмі.

Коридор вивів їх до сходів, що спускалися вниз. Тут сяяли яскраві старомодні світильники. У короткий коридор нижнього поверху виходило кілька важких дверей.

Банківський службовець відімкнув своїм ключем одні з них. За ними з’явилися другі з кодовою системою. Службовець, затуливши собою кодовий замок, клацнув кнопками, набираючи шифр. Двері відчинилися.

Вони опинилися в просторій кімнаті без єдиного вікна. Під стелею висіли три відеокамери. По центру стояв солідний важкий стіл, навколо нього – кілька таких же важких стільців.

Георгій і Рефат усілися за стіл. Віктор і Нік залишилися стояти за їх спинами.

Нік уже не сумнівався, що банківський службовець, який зустрів їх, був араб.

Цей араб відчинив ледве помітні двері всередині кімнати й зайшов у інше суміжне приміщення. Почулося клацання ще одного замка. Через хвилину араб приніс шкіряну теку. Розкрив її на столі, витягнув кілька примірників скріплених документів. Перерахував примірники. Залишивши їх на столі, повернувся в іншу кімнату й цього разу приніс звідти приладдя для письма, що складалося з кришталевої чорнильниці, пачки промокального паперу та посудини з прозорою, схожою на воду рідиною.

Розгорнув кожен примірник документа на останній сторінці й розклав їх окремо. Запитливо подивився на Рефата і Георгія.

Георгій і Рефат переглянулися, після чого Георгій кивнув.

Він підвівся зі стільця. Простягнув долоню правої руки банківському службовцеві. Той узяв посудину з прозорою рідиною й аркуш промокального паперу. Вилив трохи рідини на папір і обтер нею подушечку великого пальця правої руки.

Після цього Георгій умочив великий палець у чорнильницю, взяв аркуш промокального паперу і, промокнувши злегка начорнилений палець, схилився над документами.

Нік дивився, як Георгій спокійно опустив палець у позначений на документі квадрат. Поставив там відбиток. Потім поставив відбиток на наступному примірнику. Нік налічив на столі п’ять примірників, і Георгій обійшов усі п’ять, «розписавшись» пальцем. Але за зовнішнім спокоєм Георгія вгадувалося напруження. Це напруження видавав і його погляд.

Він знову простягнув руку банківському службовцеві. Той за допомогою промокатки та прозорої рідини очистив палець від чорнила і перевів погляд, що здавався байдужим, на Рефата.

Рефат із очевидною легкістю повторив процедуру «підписання» документів.

Очистивши палець Рефата, службовець запитливо подивився на Віктора і Ніка. Рефат немов перехопив його погляд і заперечливо похитав головою.

Георгій у цей момент дістав із кишені широку пробірку з «законсервованим» пальцем Броницького. Потім дістав із кишені піджака гумові рукавички. Натягнув їх на руки. Відкрив пробірку і витягнув палець. Його рухи були обережними, як у хірурга під час складної операції.

Банкір, на подив, абсолютно спокійно зреагував на появу окремого пальця. Він так само ретельно протер його перед тим, як Георгій опустив подушечку пальця в чорнильницю.

Потім, як печаткою, Георгій поставив відбитки пальця в третьому квадратику кожного документа. Очистивши палець Броницького від чорнила, знову заховав його в пробірку.

Банківський службовець, почекавши трохи, поки відбитки підсохнуть, зібрав документи і, кивком запропонувавши усім іти за ним, попрямував до дверей у суміжне приміщення.

Там усе мало більш сучасний вигляд. Декілька високих сейфів під стінами.

На довгому столі – ввімкнений комп’ютер. Поряд із ним – широкий сканер, принтер.

Араб, відкривши планшет сканера, поклав туди один документ, розгорнутий на сторінці з відбитками пальців. Закривши планшет, клацнув мишкою, дивлячись на монітор.

Картинка монітора засовалася. Відкрилося віконце якоїсь програми, після чого на моніторі з’явилися три збільшені відбитки пальців на тлі тонкої сіточки.

Араб спокійно дивився на монітор, чекаючи, коли комп’ютер виконає доручене завдання. За його спиною так само нерухомо стояли Георгій і Рефат.

Віктор виглядав із-за спини Рефата. Усе побачене вразило його. Він згадував свої роздуми про зниклий палець Броницького. Зараз йому здавалося, що уявити, для чого може знадобитися відрізаний у трупа палець, було зовсім неважко. Але навіть якби у той час до нього прийшла думка про те, що палець знадобився для відбитка, він однаково б відкинув її. Адже закінчується двадцяте століття, й епоха неписьменних людей ніби канула в далеке минуле.

Картинка на моніторі знову ожила. Відбитки пальців зменшилися в розмірі й сповзли в нижню частину екрана. А у верхній над кожним відбитком з’явилися кольорові фотографії Георгія, Рефата і Броницького.

Банківський службовець задоволено кивнув, озирнувся на Рефата і Георгія.

На обличчі араба вперше з’явилася слабка, але все-таки усмішка.

– А хто буде наступним одержувачем? – запитав він по-англійськи.

Георгій озирнувся на Ніка і Віктора, що стояли за його спиною.

– Ви по-англійськи розумієте? – запитав їх араб. Нік кивнув.

Те, що сталося далі, спантеличило і Ніка, і Віктора. Араб узяв чорнильницю в руку. Вмочив у неї спочатку вказівний палець Віктора. Промокнув і відкатав із нього відбиток на аркуші цупкого білого паперу. Потім повторив процедуру, але вже з великим пальцем правої руки Ніка. Відсканував два аркуші, й відбитки з’явилися на моніторі комп’ютера. Потім араб попросив Ніка і Віктора показати свої паспорти, після чого їх фотографії через сканер теж з’явились у комп’ютері над їх же збільшеними відбитками пальців.

– А третій? – запитав араб-банкір у Георгія.

Георгій дістав із кишені піджака гаманець. Витягнув звідти маленький конвертик. З конверта видобув квадрат білого паперу з чітким ліловим відбитком пальця. Простягнув арабові.

Той уклав квадрат паперу в планшет сканера. Відбиток перенісся на монітор, потіснивши два інші відбитки та фотографії.

– А фото? – запитав араб.

Георгій усміхнувся.

– Він там уже є, – сказав він по-англійськи, кивнувши на комп’ютер.

Банківський службовець узяв третій відбиток пальця в рамочку, клацнув клавіатурою. Процесор комп’ютера задзижчав, і на кольоровому моніторі виник рух. Секунд через десять над третім відбитком пальця виринула фотографія. Ніку, що стояв метрів за три від комп’ютера, обличчя, що з’явилося на моніторі, видалося знайомим. Дивне заціпеніння зупинило і думки, і почуття. Над третім відбитком пальця всміхався не хто інший, як Сергій Сахно на прізвисько Сапер.

Нік обернувся до Георгія. Георгій загадково всміхнувся. Його очі випромінювали задоволення.

– Така компанія вас влаштовує? – запитав Георгій.

Нік не відповів. Він знову подивився на монітор. Спробував угледітися в обличчя Сахна, щоб зрозуміти, як давно було зроблено цей портрет. Фотографія була недавньою, але наскільки недавньою – зрозуміти було неможливо. В усякому разі, на Сергієві була та сама джинсова куртка, в якій він утікав із Києва.

– О’кей, – мовив араб і ще раз клацнув клавіатурою комп’ютера.

Вийшовши з банку, Нік замружився від яскравого сонячного світла.

– Я поїду в «мерседесі». Їдьте за нами слідом і не відставайте! – сказав Георгій, простягаючи Віктору ключі від джипа.

Перші хвилин десять Віктор і Нік їхали мовчки, прилаштувавшись у хвіст шоколадному «мерседесу». Потім Нік важко зітхнув і тут же спіймав на собі запитливий погляд Віктора.

– Ти чого?

– Я втомився, – видихнув Нік. – І… мені здається, він не даремно пересів до цього…

– До Рефата?

– А ти його знаєш?

Віктор кивнув, повертаючи вслід за «мерседесом» уліворуч.

– А що тобі здається? – запитав він через хвилину.

– У мене був друг, коли я служив військовим перекладачем в Африці. Він підірвався на мікроавтобусі. На міну наїхали.

– Ну, ми їдемо по дорозі, тут мін не буде. Та і який сенс нас висаджувати в повітря?

– Міну можна і з собою везти, навіть не підозрюючи про це. Може, зупинимося, подивимося?

– Він же наказав не відставати від них.

– Ось бачиш, – неголосно мовив Нік і знову зітхнув. – Ми їм більше не потрібні.

– А наші відбитки пальців?

– А той палець із пробірки? – запитанням на запитання відповів Нік.

Нервові думки Ніка все-таки передалися Віктору, і він вже зіставляв можливість своєї загибелі з несподіваною появою Рефата. Тепер увесь його конспіративний зв’язок із Москвою мав просто смішний вигляд. Він приховував від Георгія, що знайомий із Рефатом, а Рефат був більше ніж просто знайомий із Георгієм. Рефат був його людиною, або навпаки – Георгій був людиною Рефата. В усякому разі, тепер було б смішно уявляти, ніби Георгій не знав про зустрічі Віктора з Рефатом, про ту підмосковну дачу з тиром, про Войтека, що передав у Лондоні фотографії, завдяки яким вони впізнали в обличчя і Сапера, і Ценського.

Навіщо потрібен був увесь цей цирк?

– А де зараз ті гроші, за які вони розписалися? – запитав раптом Нік, перебиваючи роздуми Віктора.

– Не знаю, – відповів Віктор.

Дорога вже вибігла з міста. По один бік од неї простяглися луги, по інший – огорожа військової частини, увінчана закрученою павутиною з колючого дроту.

– Ми їдемо в аеропорт, – прошепотів Нік, помітивши покажчик, який промайнув ліворуч.

Немов на підтвердження його слів, над ними, обганяючи джип по повітрю, пролетів літак. Пролетів досить низько, заходячи на посадку.

– Ні, нам тепер немає ціни, – мовив після паузи Віктор. Мовив упевнено і твердо. – Нас тепер берегтимуть…

Коли до аеропорту залишалося два кілометри, «мерседес» пригальмував. Джип зупинився поряд. Із «мерседеса» вийшов Георгій.

– Давайте сюди іграшки! – сухо наказав він. Нік і Віктор покірливо віддали Георгію свої пістолети. Холодок пробіг по спині Віктора. Він погляду не зводив із пістолетів, що опинилися тепер у руках у Георгія.

Георгій несподівано всміхнувся. Дістав із кишені квадратик фланелевої тканини, протер спочатку пістолет Ніка, кинув його в траву біля узбіччя. Потім учинив так само з пістолетом, узятим у Віктора.

– Усе! – посміхнувся він. – Тепер їдьмо!

86

Тільки отримавши посадочні талони і пройшовши три догляди, Нік і Віктор дізналися, що вони летять у Рим через Стамбул. Ця звістка збентежила їх.

У «боїнгу» вони опинились окремо від Рефата і Георгія, хоча легко зі своїх місць у двадцятому ряду могли бачити їхні потилиці. Пасажирів було небагато, із тридцятеро. В основному, це були турки, що летіли до Стамбула. Тільки декілька німців, схоже, летіли далі.

Георгій і Рефат про щось постійно розмовляли. Віктор і Нік пили червоне вино.

Вино було гіркувате. Нік пив його і думав про Сергія Сахна. Він усе ще намагався зрозуміти: коли Сапер міг видати свій відбиток пальця? Чи було це до втечі з Києва, чи вже після того, як вони розлучилися?

Під час короткої стоянки в Стамбулі половина пасажирів вийшли, але зайшли багато нових. Були тут і турки, й італійці, що, мабуть, поверталися додому.

У Римі Ніку й Віктору не вдалося навіть із аеропорту вийти. Георгій кудись пішов, залишивши їх із Рефатом у транзитному залі.

– Не розслабляйтеся, – сказав їм Рефат. – Нам іще години три летіти далі…

Віктор уявив собі карту Європи і намагався прорахувати: політ до якої точки на карті зайняв би три години. У цю відстань укладалися країни Скандинавії і, звичайно, вся європейська СНД.

– Ну що, справи йдуть! – усміхнувся Рефат, обвівши вузькооким хитрим поглядом Ніка і Віктора.

– А куди ми далі летимо? – запитав Віктор.

– На Кіпр, – спокійно відповів Рефат.

– Але ж ми щойно звідти прилетіли, – здивувався Віктор.

– А що буде з нами? – запитав несподівано Нік, і в його голосі прозвучали нотки приреченості.

– З вами все буде гаразд! – заспокійливим тоном мовив Рефат, дивлячись на свій «ролекс». – Доведемо все до кінця, тоді й поговоримо! А зараз ми дійсно на Кіпр полетимо, тільки на його грецьку половину!

Рефат обернувся й подивився у бік стійки реєстрації транзитних пасажирів. Від стойки якраз відходив Георгій, стискаючи в руці декілька авіаквитків.

Через півгодини всі четверо знову всілись у зручні крісла «боїнга». І знову Георгій і Рефат сиділи попереду, а Ніку й Віктору дістався п’ятнадцятий ряд. Літак був повний-повнісінький.

У цьому літаку і питво, і їжа були кращі, ніж у турецькому.

Після обіду Віктор попросив іще вина, і вони отримали по маленькій пластмасовій пляшці к’янті.

– А твій товариш, – обережно заговорив Віктор, – із яким ти з Києва втікав… Він зараз де?

– Не знаю, – видихнув Нік.

Віктор замислився. Він знову сидів біля ілюмінатора і, відвернувшись од Ніка, втупився в легкі хмари, що прикривали Італію від його погляду.

В аеропорту Ларнаки світило сонце. У бетонному залі з невисокою стелею гучно працювали кондиціонери.

Вийшовши з будівлі аеропорту, Георгій повів усіх до довгого чорного лімузина. Біля лімузина стояв араб у чорних штанах і білій сорочці. Він розмовляв із кимось по мобільному. Побачивши Георгія, що наближається, він заусміхався, сказав щось наприкінці в трубку і засунув мобільний у нагрудну кишеню сорочки.

Привітавшись із Георгієм і Рефатом, араб відчинив дверці лімузина.

Машина зсередини була схожа на розкішний мікроавтобус – три ряди пасажирських сидінь на такій відстані одне від одного, що можна було спокійно простягати ноги.

Їхали вони близько години.

– Захарія тут? – запитав Рефат у араба.

– Тут, тут, – відповів той. – Він уже чекає.

– А новини отримали? – поцікавився Георгій.

– Не знаю… Я сюди прямо із складу їхав…

У машині задзвонив телефон, і араб підняв важку трубку автомобільного апарата. Говорив з кимось арабською.

В’їхали в Лімасол. Обабіч дороги з’явилися непоказні залізобетонні коробки з пласкими дахами, з яких стирчали антени і необрізане пруття арматури.

– Що це тут спорудили? – здивовано запитав Георгій, дивлячись на висотну вежу якоїсь новобудови.

– А, це банк буде, – відповів араб. – Банк і офіси…

Хвилин через десять лімузин зупинився біля трохи обшарпаної семиповерхової будівлі.

– Посидьте поки що тут! – обернувшись, сказав Ніку й Віктору Георгій.

Георгій і Рефат вийшли з машини. Араб провів їх до входу в будівлю, потім повернувся.

– Їсти хочете? – запитав він і тут же відчинив дверці. – Виходьте, перекусимо!

Він підвів їх до маленької забігайлівки на першому поверсі сусіднього будинку. За прилавком стояв грек у білій, давно не праній кухарській куртці.

Араб показав йому три пальці й тицьнув у вертикальний рожен. Той кивнув і взяв у руки довгий кухонний ніж.

– Ви що, з Москви? – запитав араб, обернувшись до Віктора і Ніка.

– Ні, – відповів Нік. – Він із Києва, а я нізвідки…

Араб кивнув.

– Мене звуть Халед… Я сам з Іраку, але живу тут… Давно… Сідайте!

Вони всілися за столик. Грек приніс їм по кебабу.

87

На сьомому поверсі, вийшовши з вузенького ліфта, в якому і трьом було б тісно, Георгій і Рефат зупинилися перед білими пластиковими дверима, праворуч од яких висіла скромна табличка «Костакас і К°». Не встиг Рефат простягнути руку до акуратної дверної ручки, як двері прочинились, і на порозі з усмішкою застиг здоровенний смаглявий араб майже двометрового зросту.

– Хелло, Захарія! – привітався Георгій.

– Заходьте, заходьте! – запросив Захарія по-англійськи Рефата і Георгія.

Усередині офіс «Костакас і К°» складався з двох невеликих кімнат із широкими вікнами, з яких відкривався краєвид практично на ввесь Лімасол.

Дівчина років двадцяти, побачивши гостей, одразу підвелася з-за столу в першій кімнаті. На її обличчі заграла привітна усмішка.

– А Надя виросла! – сказав Георгій.

– Звичайно! Чужі діти швидко ростуть! – відповів, кинувши погляд на дочку, Захарія. – Ходімо до мене. Надю, – він іще раз обернувся до дочки, – зроби нам каву!

У кабінеті Захарії на величезному столі красувалися два телефони та комп’ютер. Але простір перед кріслом було завалено діловими листами, поверх яких лежав розкритий широкий горизонтальний зошит із розкресленими аркушами. На розвороті зошита врозкид було написано якісь суми.

– Сідайте! – Захарія вказав на два стільці для відвідувачів, які стояли по інший бік столу. – Зараз вип’ємо кави! Долетіли добре?

– Так, чудово, – Рефат кивнув. – Через Рим.

Захарія важко опустився в крісло.

– Там усе пройшло нормально? – запитав він, уже влаштувавшись за столом і закриваючи бухгалтерську книгу.

– Так, – сказав Георгій. – А тут усе готово?

– Тут? Звичайно! Це найнадійніше місце! Поки що не приходило підтвердження, але як тільки прийде – мені подзвонять! – Захарія кивнув на телефони.

Надя внесла тацю з кавою. У кімнаті запахло корицею. Виявилося, що кориця була присутня і в каві.

Хвилини три сиділи мовчки.

– Георгію, – вкрадливо заговорив Захарія. – Я хотів дещо уточнити… Трохи подорожчали складські послуги…

– Ти хочеш доплати? – запитав Георгій.

Захарія повільно кивнув.

– Скільки?

– Небагато, півмільйона вистачило б…

Георгій і Рефат перезирнулися.

– А до вантаження все готово? – запитав Рефат.

– Усе! – всміхнувся Захарія. – Ви ж знаєте, у мене все працює, як швейцарський банк. Коли що не так, я ж не втечу!

Рефат зітхнув.

– Я звідси подзвоню! – сказав він, підтягнувши один із телефонів до себе.

– Нехай через «Вестерн Юніон» перекажуть, це більше години не займе! – підказав стиха Захарія.

Рефат додзвонився в Москву швидко.

– Запиши, – наказав він комусь на іншому кінці дроту. – Через «Вестерн Юніон» дослати п’ять і п’ять нулів.

Коли Рефат опустив трубку на апарат, на обличчі Захарії всміхалися не лише губи, але й очі. Навіть його великий ніс, здавалося, теж якось особливо сяяв.

Знову настало мовчання, і тривало воно хвилин десять, поки не задзвонив один із телефонів. Захарія зняв трубку, уважно вислухав когось.

– Усе чудово, – сказав він. – Із Фамагусти прийшло підтвердження… Гадаю, з Москви теж зараз прийде!

Наступний дзвінок пролунав тільки через півгодини. Весь цей час трійця сиділа спокійно і мовчки.

– Ну все, – Захарія підвівся з-за столу. – Тепер можемо їхати!

Вони вийшли до ліфта.

– Я сам спущуся, – сказав Захарія, заходячи у вузенький ліфт.

Коли двері зачинилися, Рефат подивився на Георгія з усмішкою.

– Хоч би не застряг! – сказав він, киваючи на дверці ліфта. – В нім кілограмів двісті буде! Знову погладшав!

88

Поки їхали в порт, машина, здавалося, хилилася вперед, як корабель, під вагою Захарії, що сидів поряд із Халедом. Уздовж набережного шосе раптом замість привітних ресторанів і магазинчиків потяглися бетонні огорожі. Ліворуч, з боку моря, ці огорожі переривалися відкритими проїздами, через які були натягнуті важкі ланцюги. Іноді через ці проїзди можна було розгледіти невисокі радіощогли пришвартованих кораблів.

Лімузин зупинився перед одним із проїздів. Халед вибрався з машини і пройшов за натягнутий ланцюг. Через хвилину він уже повертався, а за його спиною чоловік у чорній формі приватної охоронної фірми опускав ланцюг, який перекривав проїзд.

Лімузин проїхав уперед. Залишилися позаду побудовані в три ряди у висоту контейнери. Машина зупинилась усередині величезного критого складу.

– Залишайтеся поки що тут! – сказав Віктору і Ніку Георгій, виходячи з лімузина.

Їх покликали хвилин через п’ять. Тепер усі йшли слідом за Захарією і за директором складу – теж огрядним, але не таким високим, як Захарія, арабом. Зупинилися перед коричневим контейнером, на якому білів трафаретний напис «Ліберія ТРАНС».

Директор складу зірвав пломбу з дверець контейнера, відімкнув замок і потягнув на себе високу металеву половинку дверей.

Зсередини на всю висоту контейнер було заставлено картонними коробками, на яких, окрім різних застережливих позначок, стояли дві великі сині літери «LM».

Захарія дотягся до коробки в третьому ряду. Витягнув її, поставив перед собою на бетонну підлогу. Георгій і Рефат підійшли ближче. Георгій обернувся й кивнув Ніку і Віктору, щоб вони теж підійшли.

Розірвавши клейку стрічку коробки, Захарія розкрив її і відступив.

Георгій нахилився й витягнув із коробки пачку стодоларових купюр у банківській упаковці. Нік теж нахилився і побачив усередині коробки щільно вкладені одна до одної такі ж пачки.

Георгій задоволено кивнув. Подивився на Рефата, і губи на його обличчі напружилися в слабку усмішку.

Він поклав пачку на місце. Після цього директор складу закрив коробку і поставив її назад у контейнер. Контейнер закрили і знову опломбували.

– Залишайтеся тут! – наказав Рефат Ніку і Віктору. – Від контейнера ні на крок!

Вони залишилися.

– Уявляєш, скільки тут? – запитав Віктор у Ніка, киваючи на контейнер «Ліберія ТРАНС». Нік важко зітхнув.

– Це більше ніж гроші! – мовив він утомленим голосом. – Їх надто багато.

– Так, – погодився Віктор.

Вони стояли з півгодини, поки до них не підійшов Георгій.

– Зараз почнеться вантаження, – сказав він. – Прослідкуйте, щоб усе було гаразд! Доведете його до корабля.

– До якого корабля? – запитав Віктор.

– Контейнеровоз «Лисичанськ». Побачите.

Георгій пішов, але Нік і Віктор залишалися самі не довше п’яти хвилин. Із-під даху складу донеслося механічне дзижчання, до них підійшли декілька робітників у синіх комбінезонах. У одного з них у руках був пульт керування з трьома великими кнопками. Від пульта під стелю, до застиглої там лебідки йшов дріт. Він натиснув одну з кнопок, і вниз поповзла кіска з чотирьох тросів із гаками. Робітники приставили до трьох контейнерів, що стояли один на одному, металеві сходи і подерлись угору. А в цей час у широкому коридорі між рядами контейнерів показалася вантажівка з порожньою платформою замість кузова.

Верхні два контейнери зняли лебідкою, потім нижній навантажили на платформу. Вантажівка повільно поїхала назад. Віктор і Нік ішли швидким кроком за нею. Склад тягнувся метрів двісті, а в його торці були відчинені великі металеві ворота, що виводили просто до пришвартованих контейнеровозів.

Машина повернула вправоруч, у бік моря. Віктор помітив попереду український прапор, що майорів на вітрі. На душі запанував радісний спокій. «Це вже кінець усієї цієї історії», – подумав він і згадав про Київ.

Над контейнеровозом «Лисичанськ» завис невисокий портовий кран. На палубі вже було вишикувано в два поверхи декілька десятків контейнерів. Незабаром черга дійшла і до контейнера, підвезеного на вантажівці.

– Лоуер, лоуер! – ламаною англійською кричав один із матросів. Згори, із кабіни портового крана, виглядав кругловидий грек із орлиним носом. Здавалося, він ось-ось випаде – так уважно він видивлявся, куди «лягає» черговий контейнер.

Контейнер сів на метал палуби, і вібрація пройшлася під ногами у Віктора і Ніка.

– Васю! – закричав старший матрос комусь зі своїх. – Там ще три штуки влізе?

– Запхаємо! – відповів із-за контейнерів невидимий Вася.

Нік і Віктор підійшли до «свого» контейнера, і тут же перед ними виник старший матрос.

– Шо треба?

– Ми супровідники, – спокійно відповів Віктор.

– А капітан знає?

– Знає, – відповів Віктор.

– Ну тоді гаразд, – старший матрос стенув плечима і пішов.

Над кораблем яскраво світило сонце. Стояв запах розігрітого металу й дешевої фарби.

– А що далі? – запитав Нік Віктора. – Я б попоїв або пива випив…

– Я б теж, – кивнув Віктор. – Почекаємо! Ці підійдуть…

«Ці» підійшли через півгодини. По обличчях було видно, що все йде добре. Георгій тримав у руці відкриту бляшанку пива.

– Ну що? – запитав він Віктора і Ніка.

– Усе гаразд, – Віктор кивнув на контейнер.

– Зараз відчалюємо, – сказав Рефат. – Давайте домовимося так: ви будете або по черзі тут чергувати, або удвох. Вирішуйте!

Нік і Віктор переглянулися.

Нік важко зітхнув. Знову навалилася на плечі втома. Йому вже нічого не хотілось, але менш за все йому хотілось залишатися самому біля цього контейнера.

– Удвох, – прошепотів він.

Віктор, через кілька секунд теж кивнув.

– Гаразд, – рішуче мовив Рефат. – Тоді каюта вам не потрібна. Їжу вам приноситимуть сюди, та й ми підходитимемо час від часу. Коли що… – Рефат передав Віктору чорну коробочку з двома кнопками, схожу на телевізійний пульт управління. – Ліва кнопка – виклик, там «call» стоїть, права – тривога.

Георгій і Рефат пішли. Незабаром молодий матрос притяг два пластмасові крісельця.

– Тримайте! – сказав він. – Ви що, будете тут увесь час? Що ж там усередині? – запитально кивнув він на контейнер.

– Вантаж, – видихнув Віктор.

Над контейнерами пролітали, перегукуючись, чайки. Морський вітер шукав вихід із контейнерного лабіринту й натикався весь час на Ніка і Віктора.

Минув деякий час, й інший матрос поставив на палубу перед ними триповерховий металевий судок із ручкою. Видав їм по ложці та по два шматки хліба. Розібравши судок, вони виявили в нижніх двох мисках борщ, а у верхній – печеню зі свинини.

Несподівано швидко стало вечоріти. Чутніші зробилися хвилі та й відчутніші. Почалася невелика хитавиця. Але їсти борщ вона особливо не заважала.

– Ти знаєш, мені квартиру обіцяли в Києві. Для всієї сім’ї, – заговорив Нік. – Якраз ось за ці гроші… Квартиру і роботу в органах… А тепер я не знаю, що робити…

– В яких органах?

Нік пожував губи, немов вирішуючи: розповідати детальніше Віктору чи ні. Пильно подивився на свого напарника.

– У нових… У Федеральному бюро України. Так мені Іван Львович пояснив…

– Так його вже створено, тільки називається по-іншому. Національне бюро розслідувань.

– Ти у них працюєш? – запитав Нік.

– Узагалі-то я в міліції…

Незабаром підійшов Георгій із капітаном.

Капітан, дебелий дядько з акуратною короткою борідкою, потиснув руки Ніку і Віктору, подивився пильно на контейнер.

– Години через чотири вони підійдуть і вестимуть до Іллічівська, – сказав капітан. – І тоді вже все, прямим ходом доведеться…

– Чотири години? – сам себе запитав уголос Георгій, немов забувши про Ніка й Віктора, що перебувають поруч. – Устигнемо. «Грозный» уже відправив катер. А вас нехай ведуть!

Тепер уже капітан підвів погляд на потемніле небо. Замислився.

– Так, – сказав він. – Шторму не очікується, так що чотирьох годин вистачить…

89

Небо, потемнівши, повністю опустилося на Середземне море, на кораблі, що йшли своїми курсами. Слабкий прожектор пускав своє світло на контейнери, але до металу палуби воно не добиралося.

Вітер притих, але хитавиця не зменшилася. Зірок на небі не видно було, вони опинилися під пеленою хмар.

Зачулися десь поруч кроки. Віктор обернувся і побачив Георгія, Рефата і капітана. Вони підійшли швидко, по-діловому. У Рефата в руці були кусачки. Він зірвав з дверей контейнера пломбу, потім відімкнув замок.

– Цей! – показав Георгій на картонний ящик у передостанньому верхньому ряду.

Рефат дотягся до нього, підчепив рукою й упіймав.

Георгій озирнувся на Віктора і Ніка.

– Погляньте навкруги! – наказав він.

Нік подивився на всі боки і повернув свій погляд на майданчик перед контейнером, де Георгій уже розкрив коробку і підкликав жестом капітана.

Коли капітан підійшов, Георгій витягнув десять пачок банкнот і простягнув Віктору, другі десять пачок дав Ніку. Знову повернув погляд на капітана.

– Решта твоє. Тут вісімсот тисяч. Якщо хочеш, пливімо з нами, адже в Іллічівську такий шмон буде! А ми тебе до Стамбула докинемо.

– Не треба, не турбуйся, – сказав капітан. – У мене тут такі закутки є! Можна танк провезти, і ніяка митниця його не знайде!

Капітан підняв картонну коробку з-під сигарет і поніс.

Рефат зачинив дверці контейнера.

– Ходімо! – скомандував Віктору і Ніку.

Підійшли до борту. Там, метрів за два внизу, погойдувалася на воді моторна яхта з невеликою терасою на даху.

Георгій заніс ногу за борт і взявся за зачеплені двома гаками металеві сходи з підпорами, що відштовхували їх од борту.

Віктор здивовано озирнувся, подивився запитливо на Рефата.

– А інші гроші? – запитав він.

– Інші не там, – посміхнувся Рефат. – Там, – він кивнув у бік контейнерів, – контрабандні сигарети. Вони до України допливуть, тим більше при супроводі вітчизняних військово-морських сил! Ходімо вниз!

Моторна яхта майже беззвучно рушила від борту контейнеровоза й пішла у відкрите море. На горизонті в декількох місцях світилися вогні суден. У тому напрямі, на який узяла курс яхта, Нік нарахував принаймні три кораблі.

Через дві години яхта підійшла до величезного контейнеровоза, на носі якого красувався напис «ГРОЗНЫЙ». Знизу меншими буквами стояв порт приписки – Новоросійськ.

«Грозный» погойдувався на хвилях у цілковитій тиші. Двигуни не працювали. Поки яхта обходила корабель з іншого борту, згори почулися чоловічі голоси.

Нік і Віктор сиділи всередині в кают-компанії. Пили каву, приготовану Димитрісом – власником яхти. Рефат вийшов на хвилину, потім повернувся.

– Ну що, – сказав він. – Тепер у вас дійсно є вибір. Тимчасовий, але вибір.

Він витримав паузу, пильно подивившись спочатку на Ніка, потім на Віктора.

– Найближчим часом ваша допомога не потрібна, ми йдемо на Новоросійськ. Димитріс готовий підкинути вас до Пірея в Греції, звідти можете їхати куди хочете…

– Чому Новоросійськ? – здивувався Віктор. – Хіба гроші не в Україну йдуть?

– Ні, – Рефат зітхнув. – Гроші на цьому судні, й вони йдуть у Росію в рахунок погашення Україною боргу за постачання газу. Про це є домовленість із майбутнім урядом… Якщо вони потраплять тепер у Київ, їх влада витратить на власні перевибори. А так буде надійніше! Зрозуміло?

Віктор мовчав. Нік теж.

– Я хочу назад у Київ, – твердо сказав після паузи Віктор.

– У цьому я не сумнівався. Я тому і сказав, що у вас є вибір. Можеш пливти з нами до Новоросійська, а там через Крим повернешся додому. А ти що вирішуєш? – Рефат обернувся до Ніка.

Нік мовчав.

– У будь-якому разі ми вас іще турбуватимемо, самі розумієте! – сказав Рефат. – І оберігати вас будемо. Ви, звичайно, не такі дорогі, якими ми були, але мільярдів два варті! Так куди шлях триматимете?

– Я в Париж, – тихо мовив Нік.

– Не треба. Принаймні зараз. Тобі тут факс прийшов, на, подивися!

І він простягнув Нікові згорнутий аркуш паперу. Нік розгорнув, і очі його здивовано витріщились. У верхній частині факсу була чорно-біла фотографія, на якій – Сергій Сахно зі своєю білявкою Уллі сиділи на капоті знайомого лімузина на тлі темної скляної вітрини з білим написом «Sachs Funerals». Під фотографією було приписано:

«Привіт, Ценський! Вітаю з великими грошима. Я тут у Празі відкрив похоронне бюро – вже маса клієнтів! Потрібен помічник. Приїжджай! Чекаю. Покатаємося! Моя адреса: Прага, вул. Марцела Попелара, 18, тел. 134-53-64».

Нік мовчки склав факс і заховав його в нагрудну кишеню джинсової куртки.

– Ну то що? – запитав Рефат.

– Я до Пірея, – стиха сказав Нік.

– Чудово! Привіт Саперові. Раджу вам триматися разом, ви вже один до одного звикли, – Рефат знову посміхнувся. Потім подивився на Віктора.

– Ходімо!

На прощання Нік і Віктор обнялися. Ніку тепер було жаль розлучатися з Віктором, щось йому подобалося в цьому простому і прямолінійному хлопцеві. Його легше було зрозуміти, ніж Георгія або Рефата, які, здається, навіть один одному довіряли не повністю, принаймні час від часу вони поглядали один на одного якщо не напружено, то вже точно запитливо.

Георгій і Віктор першими піднялися на борт «Грозного». Рефат на хвилинку затримався.

– Даси грекові пару тисяч баксів за роботу, але тільки коли дійдете до Пірея. І не забудь берегти свої пальці! – сказав він Ніку і простягнув руку на прощання. – Так, трохи не забув! Ти картку «Амерікен експрес» не загубив?

– Ні, – рука Ніка потяглася до нагрудної кишені. Він раптом зрозумів, що весь час ця картка лежала у нього без потреби.

– Залиш собі, – зупинив Рефат Ніка, що збирався було вже витягти її з кишені. – На крайній випадок. Вважай її подарунком від Івана Львовича.

– А де він? Що з ним? – Нік навіть стрепенувся, почувши ім’я та по батькові полковника, що відправив його до цієї пригоди.

– Ховається десь за кордоном, – Рефат знизав плечима. – Нацбюро розслідувань без нього відкрили. Він однаково б до цих грошей не добрався. Дивно, що ти добрався! Гаразд. Іще побачимось!

Двигун «Грозного», що різко загудів, зруйнував шепітливу морську тишу. Нік із віконця яхти бачив борт величезного контейнеровоза, що віддалявся.

Згадалися дві Тетяни – дружина і Tatjana з Парижа. Обидві близькі й водночас далекі. До Tatjanи з Парижа було ближче. Вона його, напевно, ще чекала. І він заїде до неї. Але що буде потім – невідомо. Доля закидала його з власної мовчазної згоди в різні країни, і тепер попереду лежав брудний гамірний Пірей із його оптовими магазинами, складами дешевих шуб і чіпкими продавцями-арабами. Може, він коли-небудь і повернеться додому. Тільки для цього спочатку має з’явитися цей дім. А де він з’явиться? У Росії? В Києві? У Мінську? В Парижі? Про це треба було ще думати. Довго думати. Може, місяць. Може, рік. А поки що він улаштується в Празі в похоронному бюро Сергія Сахна і звідти навідуватиметься в Париж і писатиме листи в Саратов. Треба буде і гроші в Саратов послати, щоб Таня з Володькою придбали собі хорошу квартиру й не гнівалися на нього. Вони йому дорогі, але він уже інший. Життя понівечило його, й тепер потрібен був час, який вилікує і розставить усе по своїх місцях.

Content

Андрій Курков
Гра у відрізаний палець

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89