Андрій Кокотюха

СТРАШНІ ІСТОРІЇ

СОБАЧІ КЛОПОТИ

Глава 1

Тато читає газети

Родина Біланів нечасто вечеряла разом.

Сам голова сімейства, Білан-старший, часто повторював: рідні люди повинні триматися купи. А нічого, мовляв, так не гуртує, як спільна сімейна вечеря. Мама не заперечувала. Ось лише тато перший порушував традиції, варто було лише їх започаткувати. То він десь затримується і приходить пізно, то з головою в роботу поринув у кабінеті і його не докличешся, а то взагалі спить без задніх ніг — закінчив чергову справу і відпочиває.

У Максимової мами — інші погляди. Якщо в родині хлопчик, то він мусить вчитися бути самостійним. Уяви собі, — казала вона Максимовому татові, — як буде, коли син виросте. Одружиться, і вже наступного дня почне капризувати: давай, мовляв, жінко, їсти. Збирай на стіл. Хіба сучасні чоловіки повинні так себе поводити? Ні, хай ліпше ніхто в родині ні від кого не залежить. Є можливість потрапезувати усім разом — добре, збираємося за столом. Немає такої змоги — хай кожен сам себе обслуговує. Адже холодильник повний. Хто коли хоче, той тоді і їсть.

Сам же Максим не знав, що йому більше подобається: коли всі троє Біланів чинно вечеряють за кухонним столом, чи коли кожен накладає собі на тарілку всього, чого бажає, та споживає, де і як бажає. І перший, і другий варіант мав свої плюси і мінуси. А головне — робив їжу чимось буденним, необов’язковим. Хочеш їсти — їж. Не хочеш — ходи голодний. Є насправді більш цікаві справи. Тут Максим усе ж таки був на маминому боці і не робив з їжі культу. Цього травневого вечора склалося так, що Білани сіли вечеряти гуртом. Був вихідний день. Причому не просто неділя, а день завершення дещо втомливої вервечки неодмінних травневих свят. Усі, хто хотів, відсвяткували все, що хотіли. Багато хто з татових ділових партнерів мотнув на ці дні за кордон відпочивати — все одно до пуття не працюватимуть. Через те Білан-старший нарешті виспався, нікуди не поспішав. Тож нічого не завадило татові, мамі й синові попити на кухні чаю зі спеченим вільною від поточних справ господинею пирогом із смородиновим варенням.

Зробивши добрячий ковток зеленого чаю з жасмином, тато взяв із купи газет, складених на підвіконні, верхню, недбало перегорнув її.

— Скільки разів просив, — промовив він незадоволено. — Не витягуйте з поштової скриньки цього безкоштовного мотлоху! Тут же нема чого читати, зате повна хата сміття.

— Макулатури, — поправила мама.

— Ну, макулатури, — погодився тато. — Раніше її хоч приймали на вагу і книжку хорошу давали. Тепер тільки скриньки засмічують… Сміттєпровід для чого придумали? Туди цей мотлох!

— Чому — мотлох? — Максим не міг пояснити раптової образи, але все одно таке зауваження його зачепило. — Люди стараються, друкують. Інші теж стараються — розносять. Невже там нічого справді корисного не можна знайти?

Тато глянув на сина поверх окулярів у тонкій елегантній оправі.

— Приємно, синку, що ти так поважаєш працю інших. Це значить, що люди з часом поважатимуть і твою. Але ось послухай, — тато пробіг очима по сторінці. — Продам папугу. Дуже здібний. Розмовляє. Ціна договірна. Номер телефону… Нам потрібен папуга?

— Може, комусь треба, — знизав плечима Максим.

— А ти, синку, глибше копай, — тато навіть склав газету. — В Україні папуги не водяться. Значить, їх треба везти сюди з-за кордону. Той, хто привіз його до Києва, без сумніву зробив це для власної втіхи. Навіть навчив його говорити…

— Напевне, слово «дурень», — уставила мама.

— Ага, — погодився тато. — Люди з малесеньким розумом учать папуг говорити саме це слово. Ну, ось, тепер жива іграшка хазяїнові набридла. Він продає її і, зауважте, не до зоопарку. І вже точно — не віддає до клубу любителів папуг, якщо такий у нас є. Знаєте, з таких оголошень можна скласти уявлення про тих, хто дихає з тобою одним повітрям. Причому, синку, дуже розчаруватися.

Максим ніколи б не подумав, що такі серйозні висновки його батько здатен зробити, прочитавши кілька звичайних оголошень у безбарвній дармовій газеті. Аж сам зацікавився, потягнув газетний листок до себе, розгорнув.

— Що ти про це скажеш, тату? Знайду собаку… І номер телефону, куди звертатися…

— І? — байдуже запитав Білан-старший.

— Нічого. Хтось пропонує свої послуги. Знайду, значить, вашу собаку. Я бачив на стіні сусіднього будинку оголошення: «Зник собака. Тому, хто знайде — винагорода».

— Правильно, — кивнув тато. — Хтось втрачає, хтось знаходить. А ще більше людей викидають такі газетки. Значить, марно всі працюють. Ефекту нема. Дякую!

Останнє він сказав мамі. Тоді підвівся і діловито запитав:

— А чому б, синку, нам не прогулятися? Погода — наче на замовлення, — і навіть промугикав: — Травень, травень, лагідний травень…

Прогулятися з татом? Чому б і ні!

Глава 2

Чемпіон і дівчачі сльози

Солоний піт заливав Денисові Черненку очі. Тут, на невеличкому стадіоні, неподалік від затишного о цій вечірній травневій порі скверу, він уже другий тиждень щовечора бігав. Незабаром, під кінець навчального року, буде традиційний забіг на сто метрів. І це, знав напевно Денис, співпаде з фінальними змаганнями на здобуття Золотого кубка.

Поки що вирватися у беззаперечні лідери Черненкові не вдавалося — усіх претендентів випереджав Толик Тумановський з паралельного класу. Нічого дивного. Він вирвався вперед, коли всі плавали наввипередки і стрибали з вишки. Толя єдиний, хто мав змогу регулярно ходити в басейн, тут міг дати фору кому завгодно. А раз плавець, значить, ноги треновані й дихалка не підводить. Тому на кросі першого травня показав ліпший результат. Золотий кубок цей Толик легко забирає.

Але Денис Черненко спокійно і впевнено рухався за ним. І мав цілком реальні шанси вийти якщо не на друге, то точно — на третє призове місце. А значить — хоч і не помахати переможно Золотим кубком, та все ж отримати приз переможця. Безкоштовний абонемент, який відкриє для нього на півроку двері одного з найкращих спортивних залів міста: про це можна не лише мріяти — за це варто боротися.

Тому хлопець намотував по асфальтованій біговій доріжці стадіону коло за колом. Кожного вечора збільшуючи навантаження і пробігаючи на одне коло більше. Дорослі чоловіки, мешканці довколишніх будинків, котрі час від часу виходили сюди розтрусити животи, не витримували темпу затятого семикласника. Це Денисові лестило.

Пробігши останнє на сьогодні коло, чемпіон, відсапуючись, сів на товсту, відполіровану до блиску сотнями сідниць металеву трубу, яка правила тут за спортивний снаряд. Відхекався, витер піт тильним боком долоні. Тоді задер білу футболку з емблемою київського «Динамо», обтер обличчя і волосся. Посидівши так кілька хвилин, Черненко підвівся і, кинувши прощальний погляд на хлопців, котрі без особливого ентузіазму копали на футбольному полі м’яча, неквапом рушив додому.

Заплакану дівчинку він побачив, щойно зайшов у сквер. Вона сиділа на краєчку найближчої до виходу лавки, опустивши голову. Її худенькі плечі здригалися. Дівчинка з виду була на кілька років молодшою за Дениса. Його молодші брат і сестра, двійнята Коля і Оля, були ще меншими за цю чимось ображену дівчинку. І плакали обоє частіше. Через те повз тих, хто ридма ридає, особливо молодших за себе, Черненко спокійно пройти не міг.

Сквер не був безлюдним. Інші лавки займали бабусі, мами з візочками і молодь із пляшками пива. До сліз малої усім було байдуже. Рішуче підійшовши до дівчинки, Денис присів біля неї, незграбно погладив по коротко стриженому волоссю.

— Е, мала… Ти чого? Скривдив хтось?

Дівчинка підвела на нього худеньке, заплакане личко.

— Собака, — тихо мовила крізь сльози.

— Що — собака? Покусав собака? Куди вкусив?

— Ні… Пропав… Забіг кудись і все…

— Давно? — діловито поцікавився Денис.

— Не знаю… Я вийшла з песиком гуляти… Я завжди ввечері з ним гуляю. Тітка каже, песик бігати повинен. Ось я і відчепила повідок. Потім гратися почала, я завжди граюся он там, на майданчику, — вона кивнула на дитячий майданчик, де з нагоди теплого вечора було повно дітей. — Ніколи нічого такого не було… Марту всі знають…

— Що за Марта?

— Собаку так звуть. Вона дівчинка. Пікінес… Завжди з нею всі граються. А тут вона кудись забігла. Я вже кричала, гукала, все кругом облазила… Тепер мені від тітки перепаде, — по щоках дівчинки знову покотилися величезні гіркі сльози.

— Від якої ще тітки?

— Тітка Клава… Мамина сестра… Я живу в неї, мама з татом за кордоном працюють. У них контракт, відмовитися не можна. А тітка Клава нікого не любить, тільки Марту свою… Я боюся додому йти…

Не знаючи, як зарадити, Денис знову погладив дівчинку по голові. Хотів витерти сльози своєю футболкою, та вчасно передумав: не дуже вона чиста, до того ж волога.

І раптом рвучко звівся на ноги. Ось хто допоможе!

Просто йому назустріч по алеї крокували Максим Білан і його батько.

Глава3

Дуже простий план

— Гей! — крикнув Черненко, привертаючи до себе увагу і махаючи приятелеві рукою.

Той махнув у відповідь, щось коротко сказав татові і підійшов до Дениса й дівчинки. З першого погляду збагнув — щось тут не те, щось погане коїться.

Черненко не чекав, поки Білан почне запитувати. Сам коротко все розповів, а тоді навіть не сказав чи запропонував — заявив вимогливо:

— Людині допомогти треба!

— Та звісно, — погодився Максим. — Тільки як ти це собі уявляєш? Зараз поділимо район на квадрати, зберемо народ і почнемо під кожен кущик заглядати?

Почувши таку безнадійну пропозицію, дівчинка тепер заплакала голосніше. На двох підлітків, які оточили малу, почали косо позирати бабусі з сусідніх лавок.

— Умієш ти втішити, — невдоволено буркнув Денис. — Сам бачиш — нема виходу.

— Усе через те, хлопче, що ти думати поки що не зовсім навчився, — повчальним тоном сказав Максим.

— Ну-ну, поговори!

— Так, давай ще зараз гризтися, — Черненко починав дратувати Білана. — Подумай сам: песик не міг кудись забігти. Мала, ти бігала додому? Не крутиться там ваша Марта біля під’їзду чи на сходах?

— Сто разів бігала, — схлипнула дівчинка. — Як на зло, тітки Клави теж удома нема, пішла кудись до приятельки, прийде пізно. Її песика у дворі всі знають. Якби Марта додому прибігла, мені б уже сказали.

— Так, — кивнув Максим. — Отже, пес пікінес не дурний, дорогу додому знає. Але не прийшов. Значить, справді загубився. Може навіть таке бути: вискочить собака на дорогу перед машиною. Водій загальмує, рятуючи собаку. Бачить — пес породистий, не бродячий. Бере собі в машину, а тоді дає оголошення: мовляв, знайшовся песик, прикмети такі-то.

Ці припущення помітно заспокоїли дівчинку. Черненко втішився, помітивши, як у неї почали висихати сльози, а в очах натомість з’явилася надія.

— Він правду каже? — запитала дівчинка у Дениса, в якому вже бачила, як мінімум, старшого брата-захисника.

— Не знаю, чи правду, — чемпіон скоса глянув на свого приятеля — «ботаніка». — Але те, що правильно говорить — сто процентів. Він у нас уміє правильно мислити.

— Тебе як звати, мала? — поцікавився тим часом Максим, і Денис роздратовано прикусив губу. От дурень! Ім’я людини, в якої трапилося горе, треба завжди дізнаватися в першу чергу.

— Таня-а, — вичавила з себе дівчинка.

— А тітку, значить, звуть Клава? — вів далі Максим.

— До чого тут тітка? — рятівник усіх маленьких дівчаток Денис Черненко відчув, що Білан потроху перебирає на себе контроль над ситуацією.

— Клавдія Зіновіївна, — схлипнула дівчинка і витерла рештки сліз. — Вона хороша, добра, тільки собачку свою дуже любить…

— Більше, ніж людей, — зробив категоричний висновок Денис.

— Отже, Тетянко, робимо так, — діловито сказав Максим. — їсти хочеш?

— Не дуже…

— Хочеш, — зробив висновок хлопець. — Зараз ми тебе погодуємо. Тим часом я попрошу свого тата, він зателефонує Клавдії Зіновіївні і пояснить ситуацію. Потім навіть проведе тебе додому. Ну, а ми ось із ним, — Максим кивнув на приятеля, — спробуємо пошукати твого песика пікінесика. Годиться?

Упевнений тон Максима і мужній вигляд Дениса остаточно заспокоїли дівчинку. Вона навіть посміхнулася. Не відсуваючи справу на безрік, Максим поспішив до тата, який терпляче чекав сина на лавці, і вже за п’ять хвилин Білан-старший вів Таню за руку до себе додому.

Максим жестом покликав до себе Дениса, і той неохоче підійшов. Знаючи, що поважний батько його приятеля успішно впорається зі злою тіткою Клавою, Черненко чомусь був лютий сам на себе: у його родині нема дорослих поважних чоловіків, які можуть взяти на себе такі самі клопоти. Розуміючи, що ані Максим, ані його тато тут ні до чого, Денис усе ж таки не зміг приховати роздратування.

— Цікаво, як ти шукатимеш собаку… Сам слід візьмеш, носом, мов той вірний Мухтар?

— Усе наче навмисне складається на нашу користь, — таємниче відповів Білан. — Гайда чайок пити. Заодно душ приймеш, мокрий он весь.

Денис не сумнівався — вони йдуть до Бабусиної Хати.

Глава 4

Платна послуга

Невеличка однокімнатна квартира, яку Максим прозвав Бабусиною Хатою, була предметом його гордості і таємної білої заздрості Дениса. Усе ж таки білої — чорною заздрістю Черненко нікому ніколи не заздрив. Його мама попереджала — гріх, від цього невдачі трапляються. А зараз, коли йде фінальна боротьба за чемпіонський титул, Денис волів не гнівити долю.

Цю квартиру заповіла Максимові його бабуся. Після закінчення школи майбутній студент може володіти нею цілком і повністю. Поки що тут Білан обладнав щось на кшталт власного робочого куточка. Батько поставив йому комп’ютер, підключив до Інтернету, сюди ж Максим переніс плеєр і диски з улюбленою музикою. Віднедавна Бабусина Хата час від часу ставала штаб-квартирою Білана і Черненка.

Дорогою Максим витягнув із поштової скриньки жмуток безкоштовних газет і з поважним виглядом потрусив ними у повітрі. Денис лиш знизав плечима — теж мені, фокусник, макулатуру збирає…

Спокуса швидше прийняти холодний душ переважила всі упередження, і Черненко, зайшовши до помешкання, відразу пішов до ванни. Швиденько сполоснувшись і накинувши на голі мокрі плечі запропонованого Максимом рушника, Денис умостився в кріслі.

— Ну, кажи, що ти там ще надумав.

— Цього разу — нічого особливого, — усміхнувся Білан. — Просто все дуже класно співпало, наче на замовлення. Годину тому тато з цього сміявся, а тепер це може нам допомогти вирішити проблему нашої Тані, яка голосно плаче.

Розгорнувши газету на потрібній сторінці, Максим поклав її на Денисові коліна.

— Читай ось тут, — тицьнув пальцем.

— Знайду собаку, — прочитав Денис, запитально глянув на приятеля, тоді — знову на оголошення. — Нічого собі… Знайду собаку… Де ж це він її знайде?

— Це ми зараз дізнаємося, — Максим діловито взяв трубку радіотелефону, набрав зазначений у газеті номер мобільного телефону.

Після четвертого гудка одізвалися:

— Вас слухають.

Говорив чоловік, навіть молодий хлопець. Максим кахикнув.

— Доброго вечора.

— І вам.

— Я телефоную за оголошенням. Хочу знайти собаку.

— Без проблем, — спокійно відповів незнайомець. — Давно вона пропала?

— Години чотири тому.

— Де ви живете?

— Чоколівка, вулиця…

— Району досить. Собаки ж губляться не на конкретних вулицях, а взагалі — в місті. Пес молодий, старий?

Цього Максим не знав. Але тітка Клава вже встигла полюбити свого песика. Значить, собака мусить жити в неї не менш ніж…

— Три роки, — бовкнув хлопець навмання.

— Порода?

— Пікінес.

— Кобель чи…

— Дівчинка! — випалив Максим, аби не вживати вголос слів, які, за виразом мами, мають сумнівне звучання при невинному лексичному значенні.

— Кличка?

— Марта.

— Нічим не хворіє?

Тут Максим знову розгубився, але — лише на коротку мить. Раз тітка Клава випустила свою Марту на вулицю, значить, зі здоров’ям у песика все гаразд.

— Богу дякувати, — впевнено промовив хлопець і додав: — Здорова, наче бик.

— Ну, прекрасно. Ваші батьки, юначе, знають, що собака загубилася?

— Звичайно! — тут Максим не брехав. — Тому я і дзвоню вам. Кажуть — сам загубив, сам і шукай.

— А вони знають, що наша послуга — платна?

Ось тут Білан справді розгубився. Йому й на гадку чомусь не спадало, що в безкоштовній газеті можуть давати оголошення про надання комерційних послуг. Розгубленість не приховалася від очей Черненка, він подався вперед, у очах читалося німе: «Що там?», але Максим жестом заспокоїв його.

— Звичайно, — відповів, ніби щодня веде подібні справи. — А про яку суму йдеться?

— Незалежно від того, купували ви пса чи вам його подарували, за те, що ми знайдемо вашого улюбленця, ви будете винні нашій фірмі від третини до половини вартості такої тварини.

— Послухайте, — обережно заговорив Максим. — Собаки, взагалі-то — друзі людей. Невже ви думаєте, що друзі та дружба оцінюються грішми?

— Юначе, — реготнули на тому кінці, — ви ж не людину шукаєте. Собаки, коти, папуги, їжаки, навіть смердюхи скунси — це товар. Можете вважати, що ми допомагаємо вам безкоштовно, з бажання, аби армія бродячих собак не збільшилася на одну, вашу. Але зовсім безкоштовно наша фірма працювати теж не буде. Ми затрачуємо зусилля, і…

— Я зрозумів, — не зовсім увічливо перебив співбесідника Білан. — Я запитаю батьків, а завтра по обіді з вами зустрінемося.

— Хай так, — легко погодився незнайомець. — Третя година дня, Центральний автовокзал, біля «Макдональдсу». Влаштовує вас?

— Звичайно. Як я вас упізнаю?

— Я сам до вас підійду. Все буде добре, вирішимо проблему, знайдемо собачку, — бадьоро відповів незнайомець, і в слухавці почулися короткі гудки.

Глава 5

Як працює спинний мозок

Суть розмови Максим пояснив Денисові двома словами. Той, на відміну від Білана, зовсім не збентежився і не здивувався.

— А чого ти хотів, чуваку? Всяка робота робиться за гроші. Інша річ, де їх взяти? Тьотя Клава не дасть.

— Ти що, знаєш ту тьотю Клаву?

— Я бачив, як наша нещасна Таня плаче. Тітка її до печінок дістала своїм пікінесом. І живе мала з тіткою не з доброго дива. Так треба — і все. Ох, Максе, бачив я таких тіток. Чує моє серце — нічого тут не вигорить з грішми.

— Ну, нехай батьки малої з-за кордону присилають…

— Думаєш, так просто? Звісно, вони погодяться, тільки час усе це: туди, сюди, п’яте, десяте… Без грошей ці твої пошуковці кроку зайвого не зроблять. Час на їхньому боці, січеш?

— Січу, — погодився Білан. — Не просити ж мені грошей у тата на чужу собаку? І потім, я ж не знаю, скільки такий пес коштує.

— Запитай у тітки Клави, — гмикнув Денис. — Вона скаже — мільйон. Третя частина від мільйону — скільки буде, порахуй, відміннику… Ні, тут інакше треба вирішувати. Не треба сюди нікого втягувати. Твій тато, до речі, вже втягнутий.

Максимові не сподобалося, як Денис раптом почав дивитися на нього.

— Ти чого витріщився?

— Так, нічого… У тебе свої якісь гроші є? Тільки не бреши, чуваку, є?

— Є, — не думаючи, кивнув Максим. — Я на ролики збираю, з вересня на жуйках, шоколадках і чіпсах економлю.

— Багато назбирав?

— Є трошки… Але, думаю, за знайдену собаку замало.

— А ти не думай, — упевнено мовив Черненко. — Хто б на зустріч із тобою не прийшов і яку б локшу на вуха тобі не чіпляв, подібну публіку я спинним мозком відчуваю, — для переконливості Денис задер руку і поляскав себе ззаду трошки нижче плечей. — Покажеш їм живі гроші, кілька купюр — уже розмова піде. Скажеш — аванс. Ну, все, що маєш. Решту, мовляв, після успішного завершення операції.

— А ролики? — Максим не хотів цього говорити — в нього вирвалося, і про це він тут же пошкодував. Та слово все одно було сказане.

Денис примружив очі.

— Головне зараз — аби мала Таня не плакала, зрозумів? Коли все закінчиться і вона радісно притисне знайдену Марту до грудей, нехай каже своїм батькам: треба стільки-то грошей, бо я наловила ґав. І все тобі повернеться. Згоден?

Максим Білан не був згоден, і за це йому раптом стало дуже соромно. Тому нічого не сказав, просто кивнув. Для певності — кивнув ще раз.

— Ну, молоток! — ляснув його по плечу Денис. — Завтрашня розмова вже відбудеться. І я пропоную приставити до того, хто говоритиме з тобою, ноги.

— Тобто? — не зрозумів Максим.

— Ну, ти підеш на переговори, а я піду за тобою. Тільки мене той мужик, чи хто він там, бачити не буде. А коли ви розійдетеся, я піду за ним і спробую простежити. Цікаво мені, як ця їхня фірма збирається знайти песика. Ось це і називається «приставити ноги». Так у серіалах про міліцію говорять.

— Для чого, цікаво, за ним стежити?

— Розумний ти, Білане, — зітхнув Черненко, — але все ж таки дурненький. Ось скажи, ти з батьками за кордон, скажімо, відпочивати їздив?

— Було кілька разів. Туреччина, Болгарія, навіть у Єгипті мумії бачив минулого літа.

— Твій батько туристичну путівку в спеціальній фірмі купує чи так само на Центральному автовокзалі біля «Макдональдса»?

Тепер Максим зрозумів Денисову логіку. Навіть ляснув себе по чолі — чому сам не додумався? Застряг на грошовому питанні, далі вмісту власної скарбнички просто не думав. А в Черненка голова не засмічена такими речами, між тим — простий здоровий глузд.

— Молодець! — похвалив він товариша. — Якби ми зараз мали справу з нормальною фірмою, вона б зазначила в оголошенні стаціонарний міський телефон. І зустріч призначили б мені в офісі. Нехай невеличкому, зате — з конкретною адресою. Як ти там кажеш? Спинним мозком усе відчуваєш? У мене, здається, теж спинний мозок запрацював. І підказує він — щось тут не зовсім чисто.

— Якщо не зовсім нечисто, — буркнув Денис. Задзвонив телефон. Білан-старший напівжартома доповів синові: з тіткою Клавою він особисто переговорив, вона погодилася поміняти гнів на милість і не дуже сварити племінницю Таню. Бо, як розуміє тато, Максим і цей його дивний друг Денис вирішили самі шукати зниклу Марту… У цьому він і запевнив невдоволену тітку — дуже скоро її улюблений пікінес знайдеться, до цього докладаються зусилля справжніх професіоналів. А зараз одного з фахівців батьки наполегливо просять повернутися додому, бо завтра — підйом до школи. Нехай навчального року трошки лишилося — розслаблятися все одно не треба.

Глава 6

Артур клацає язиком

Діяти Денис із Максимом домовилися ось як. Після школи закидають речі в Бабусину Хату. Потім їдуть на місце зустрічі. Причому до зупинки йдуть разом, а потім Білан сідає у перший-ліпший потрібний їм транспорт, а Черненко — у наступний тролейбус чи маршрутку, яка буде в той бік. Коли Максим буде біля «Макдональдса», він повинен стояти спокійно і не шукати очима Дениса.

— Будь спок, — запевнив його товариш. — Я з тебе очей не спущу. Головне — аби той, хто прийде на зустріч із тобою, не второпав, що ти не сам. Я навіть думаю, що він теж з’явиться раніше, аби вирахувати тебе і переконатися, що прийшов ти сам, без супроводу.

— Теж мені — шпигунів знайшов, — скривився Максим, та швидше для порядку. Він ще не звик, що в цій історії Черненко почав думати і робити правильні висновки першим. Як і всяка мудра людина, Білан завжди готовий визнати чиюсь правоту, навіть коли йому самому хотілось бути найрозумнішим.

— Шпигунів, не шпигунів — все одно треба стерегтися, — повчально мовив Денис. Йому, натомість, починало подобатися, що цього разу він перехоплює ініціативу.

Як задумали, так і зробили.

День видався сонячним, небо — безхмарним. Пекуче, як для травня, сонце сліпило очі. Максим, тупцяючи біля «Макдональдса», роззирався на всі боки, закриваючись від променів долонею. Куди б не повернувся, сонце все одно сліпило. На дитячому майданчику було на диво тихо. Видно, за тривалі вихідні діти вже встигли награтися з батьками досхочу.

Укотре повернувшись обличчям до виходу з підземного переходу, що біля самого автовокзалу — саме звідти чекав появи незнайомця, — Максим раптом почув за спиною:

— Привіт, юначе!

Голос знайомий. Максим хоч і чекав когось, та все ж здригнувся — надто вже несподівано з’явився шукач собак. Озирнувся, потім — розвернувся всім корпусом. Нічого особливого. Чоловік як чоловік. Вірніше — хлопець. Правда, щось у ньому одразу відштовхнуло, Максима, змусило машинально зробити крок назад. Одразу зрозумів — запах.

Коли стоїш посеред гамірної площі та ще й у дуже теплу погоду, неприємний запах шибає в ніздрі відразу. Від молодика тхнуло так, ніби він щойно вийшов із зоопарку, де перед тим місяць чистив клітку бурого ведмедя. І хоч одягнений він був звичайно — джинси, кросівки, джинсова куртка на однотонну футболку і кепка з великим козирком на голові, — запах доводив: незнайомець таки мешкає в якомусь іншому світі. І населеному здебільшого чотириногими.

Собаками. Так, від незнайомця в кепці пахло собаками. Запах був не надто густим, аби змушувати озиратися перехожих. Та все ж достатнім для того, аби кожен, хто опинився з ним в одній компанії, відчував легкий дискомфорт.

— Ну, я тут, — молодик розплився в широкій посмішці, простягнув хлопцеві міцну долоню. — Здоров ще раз. Звати мене Артур. Ти в нас хто?

— Максим, — Білан легенько потиснув простягнуту руку.

— То як, Максе, гроші з собою? Приніс?

— А де моя собака? — відразу спитав хлопець.

— Ух, який ти розумний, Максиме, — клацнув язиком Артур. — Чудово. Значить, ми домовимося. Коротше, фото собачки приволік?

— А ви не казали…

— Правильно, — погодився Артур і знову клацнув язиком. — Думав, ти сам здогадаєшся. Коли губиться людина, її фотку в першу чергу несуть.

— Знаєте, я б на фотографії з двох собак одного віку, однієї статі і однієї породи свою навряд чи упізнав би, — впевнено заявив Білан.

— О! — Артур утретє клацнув язиком. — Такий малий, а такі золоті слова! Значить, пікінес, сучка, — Максима пересмикнуло від цього слова, хоча він знав, що воно — пристойне, — три роки, кличуть Мартою. Нашийника на ній не було? Ну, знаєш, деякі собачники вказують на нашийниках кличку собачки і свою адресу…

— Знаю. Тільки на Марті такого нашийника не було.

— Гірше, — розвів руками Артур. — Та нічого, знайдемо. Днів зо три доведеться попрацювати, але звиняйте, юначе — швидше не вийде. Тільки безкоштовно, сам знаєш, дорослий вже, нічого не… — знову «клац», і манера ця почала Білана серйозно дратувати, як і запах Артура.

— Та вже ж розумію, — важко зітхнув хлопець, поліз до задньої кишені шкільних штанів. — Тільки знаєте, в мене тут не все. Ну, я принесу решту, обов’язково. Тут лише ось скільки…

Перед зустріччю з невідомим Максим удався до хитрощів. Пішов у супермаркет, куди мама останнім часом іноді посилала його самого на закупи і де його знали касирки, та розміняв усі гроші, які відкладав на ролики. Там було не так уже й багато. Одначе для зручності, наскладавши якусь кругленьку суму дрібнотою, Максим обмінював усе на крупні купюри. Тепер зробив навпаки, отримавши замість кількох папірців пухкенький стосик. Розрахунок простий. По-перше, грубенька пачечка грошей завжди справляє на позір краще враження, ніж одна велика купюра. Побачивши стосик купюр, важко від нього відмовитися. По-друге, можна спробувати натиснути на жалість: ось, мовляв, по гривні та по дві збирав, у всьому собі відмовляв, зробіть поступку…

Артур не справляв враження людини, здатної когось пожаліти. Зате пачечка грошей таки подіяла. Сіпнув руку, стиснув купюри пальцями, майже силою видер їх із Максимової руки. Не рахуючи, запхав до внутрішньої кишені куртки.

— Ну, домовилися: це нехай буде аванс. Тільки гляди мені — за три дні збери всю суму. І подзвони, хороші новини будуть.

Махнувши на прощання рукою, Артур насунув кепку нижче, майже на носа, і поквапився геть. Ішов швидко, не озираючись. Максим раптом відчув холодок усередині: а раптом він приїхав на машині? Як же тоді Денис зможе приставити до нього «ноги»…

Обійшлося. Артур сунув до найближчої зупинки і, судячи з усього, зібрався їхати кудись проспектом Науки. З дверей автовокзалу вигулькнув Черненко і, ніби ні при чому, подався за ним.

Від раптового рішення в Білана аж ноги підігнулися — від себе він подібного не чекав…

Глава 7

Собача територія

У маршрутці Денис запросто примостився навпроти Кепки, як він охрестив про себе Артура.

Наморщив носа — чимось невловимо гидким несло від цього типчика. Ввічливо попросив його передати за проїзд. А тоді демонстративно відвернуся до вікна, наче не було йому ніякого діла до того, хто куди їде і для чого це робить. Проте при зовнішньому спокої всередині чемпіон був наче скручена пружина. Завжди готовий розпрямитися і вискочити за Кепкою на першій же зупинці.

Проте Кепка, здавалося, нікуди не поспішав. Сидів спокійно, теж глядів у вікно і, здавалося, не звертав уваги на пасажирів, котрі старалися відсунутися від нього якомога далі. Настільки, наскільки дозволяв простір мікроавтобуса.

Так доїхали до Корчуватого. Кепка почав збиратися на вихід, Денис попхався за ним. Вийшли вони майже одночасно, і чемпіон змусив себе трошки затриматися. Присів, роблячи вигляд, що шнурок на кросівку розв’язався. Дочекався, поки Кепка зникне в підземному переході. Поспішив за ним.

Перейшовши дорогу, неприємний молодик дочекався на зупинці з того боку ще однієї маршрутки. Очевидно, він знав, що чекати доведеться довгенько: купив у бабці на малесенькому вуличному базарчику невеличку склянку насіння і почав лузати, спльовуючи лушпиння собі під ноги. Здавалося, Кепка ні на кого і ні на що не звертає уваги. Вирішивши не випробовувати долю, Денис, позираючи в бік молодика, все ж таки пішов не по прямій, а зробив коло, обійшов «об’єкта» з тилу і підійшов до зупинки зовсім з іншого боку.

Вчасно — коричнева маршрутка саме наспіла. Номера Черненко не роздивився, шаснув у салон, побачив відразу біля виходу вільне місце біля вікна, поспіхом протиснувся туди, посунувши огрядну жінку з кошиками.

— Лазять тут, лазять, — буркнула вона, і Денис злякався — зараз усі на нього дивитимуться. Обійшлося — нікому з пасажирів до семикласника діла не було. Куди вони тепер їдуть, Черненко не знав — бувати в цих краях йому досі не доводилося. Великі будинки поволі лишалися позаду, крізь буйно квітучі зелені зарості де-не-де проглядалася смужка води. Куди ж цей Кепка забрався? Зовсім далеко від людей?

Коли водій звично оголосив: «Кінцева!», — Денис вискочив першим і відбіг подалі, у бік єдиного в цій місцевості житлового будинку. Люди, що виходили слідом, дружно рушили туди. Лише Кепка покрокував у протилежний бік — неширока стежка асфальту вела ліворуч, кудись поміж дерев і кущів. Порахувавши до десяти, Черненко рушив за ним. Уже коли останній острівець цивілізації лишався позаду, хлопець почув, як за спиною зупинилася ще одна маршрутка. Та вже не озирався — боявся загубити Кепку і загубитися сам.

Але, як виявилося, загубитися тут поки що складно. Асфальтована стежка вела до якогось сітчастого паркану. Ним огородили велику територію, за якою Денис спочатку уздрів будку з охоронцем, а зробивши ще кілька кроків ближче, — горбики перевернутих човнів. Кепка прямував туди впевнено, не озираючись. Та все ж Денис зійшов з асфальту і почав пересуватися від дерева до дерева.

Там, серед дерев та невеличких куп побутового сміття, він побачив першого пса.

Це була звичайна дворняга, з тих, кого називають собаками невідомої породи. Собака виліз із кущів, уздрів хлопця, на мить зупинився. Завмер і Черненко: мало чого можна чекати від бродячого друга людини. Пес схилив голову, ніби вирішуючи, обгавкати чужака чи ні, а тоді для годиться рикнув і подріботів у своїх справах. Зустріч відволікла Дениса від головної мети, і коли він пошукав очима Кепку, то побачив: дружньо махнувши рукою охоронцеві у плямистому однострої, молодик рухався вперед і просто зараз міг зникнути серед човнів.

Назустріч йому вибігло відразу кілька здоровенних чорних собак. Один пес навіть грізно гавкнув, та Кепка, не зупиняючись, на ходу потріпав звіра по голові, і собачий гурт, не звертаючи на молодика уваги, побіг кудись до берега.

Значить, склав два і два Денис, цей, у кепці, тут свій. І таки має справу з собаками. Причому серйозну, бо ці тварини його впізнають. Одначе дружніми місцеві «друзі людей» зовсім не виглядали. Черненкові якось не хотілося бути покусаним зграєю нічийних чотириногих тварин. Як не хотілося і відступати.

Тому, не довго думаючи, Денис підбіг до сітчастого паркану, сподіваючись, що охоронець зі свого місця його не помітить, підстрибнув, схопившись руками за металевий край сітки, допоміг собі ногами, вхопився зручніше, підтягнувся — і ось уже перелазив на заборонену територію.

Куди він потрапив — Черненко ще не зрозумів. Усюди, куди не глянь, лежали човни, старі та нові, стояли катери і, що найнеприємніше, час від часу лунало собаче гавкання. На якусь мить хлопцеві здалося: він опинився на якихось Заборонених Територіях, мов герой з мультика-фентезі. Ці Території населені могутніми лихими потворами, а охороняють їх собаки-мутанти.

Прикинувши, куди міг рухатися Кепка і згадавши при цьому все, що знає про спортивне орієнтування, Денис, скрадаючись і пересуваючись ривками, пішов уперед. Поки що псів на своєму шляху не зустрічав, а скоро побачив і ймовірну кінцеву мету своєї дивної подорожі. У глибині огородженої території, трошки далі від вишикуваних у лінію перевернутих човнів, притулився будиночок. А коли вже бути точним — старий вагончик, з тих, у яких живуть будівельні бригади. Вагончик давно зняли з коліс, поставили на два бетонних блоки, до дверей встановили металеві сходи. На ці сходи саме піднімався Кепка. Поставивши праву ногу на верхню сходинку, постукав у двері.

Вони відчинилися.

Хто стояв на порозі — Денис розгледіти не встиг. Боковим зором уздрів двох собак. У породах хлопець не дуже розбирався, але які з себе кавказькі й німецькі вівчарки, знав. Чорний «кавказець» і коричневий з рудуватим підпалом «німець» бігли до нього. Внутрішній голос підказав Денисові: це не сумний дворняга, ці навіть не обгавкають — кинуться, поженуться, не втечеш.

Гарячково роззираючись у різні боки, побачив Черненко невеличку халабудку. Дуже схожу на сарайчик, де зберігають різні інструменти. Бабця у селі в подібній халабудці ховала лопати, граблі та сапку. Часу на роздуми не було — зайцем метнувшись до рятівного сховку, Денис шаснув усередину і причинив за собою на диво міцні як для такої халупки двері.

Вчасно.

Зовсім поруч хряснули двері. Чулися важкі кроки. Чоловічий голос роздратовано промовив:

— Скільки раз тебе просив, Артуре — не лишай сарай відкритим!

Денис забився в найтемніший куток. На ходу підхопив шматок брудного брезенту, який валявся на долівці, потягнув на себе.

Двері прочинилися. Щось м’яко гупнуло поруч. А тоді, на превеликий жах чемпіона, ззовні брязнули ключі.

Глава 8

У полоні

Кроки віддалилися.

Денис ізсунув з себе брезент, став рачки, підліз до дерев’яної стіни сарайчика, легенько торк-нув її рукою. Збито з дошок, причому — перших-ліпших. Судячи з усього, будівельним матеріалом стали частини зовсім уже старих човнів. І хоча халабудка на перший погляд здавалося сірниковим будиночком, зблизька виявилася неоковирною, проте досить міцно збитою.

Це не означає, що її не можна розламати. Кілька хороших ударів плечем чи ногою — і все, полонений на волі. Проте безшумно вибратися не вийде аж ніяк. І вже напевне першими на гуркіт прибіжать тутешні собацюри. Денис чомусь не був певен, що Кепка та його приятель із вагончика поспішать відкликати собак, коли ті почнуть сіпатися на непроханого гостя.

Картаючи себе за дурну халепу, Черненко звівся на рівні ноги, обтрусив штани на колінах і глянув, що ж кинув у сарайчик господар. Величенький мішок лежав на землі й ворушився. Наблизившись, Денис боязко торкнув його ногою. Усередині заворушилося дужче, почулося скавчання. Звісно, там якась тварина. Очевидно, песик, раз уже вся ця історія на собаках зав’язана. Вирішивши не розв’язувати мішок, Денис підійшов до дверей. Тепер зрозуміло, чому вони такі міцні — тут час від часу щось переховують, і стороннім очам не треба знати, що саме.

Штовхнув двері. Зачинено. Коли їх відчинять — невідомо. Не хотілося б ночувати тут, на брудному брезенті, поруч із собакою в мішку. Припустімо, мішок заберуть. Та двері знову не забудуть зачинити. Невже доведеться здаватися і придумувати пояснення для цих собачників? Кепка — не дурний. Відразу згадає хлопчиська, котрий сидів навпроти нього в маршрутці. Складе два і два, все зрозуміє…

Тільки тепер Денис зрозумів усю серйозність та небезпечність свого становища. А коли готовий уже був остаточно впадати у відчай, почув за тонкою стіною:

— Егей, ти тут?

Бути цього не може! Білан, його голос! Звідки він узявся?

— Тут, тут! — кинувся на голос Денис і побачив крізь щілину між дошками око і частину обличчя свого напарника.

— Тихо, тихо! — попередив Максим. — Сиди спокійно, щось придумаю…

— Ти як тут?

— Коли побачив, що ти за Артуром назирці рушив — не стримався.

— Яким, у біса, Артуром?

— Так його звати. Того, за ким ми стежимо. Розумієш, ноги самі вперед за тобою понесли. Коли до Корчуватого доїхали, думав — загублю вас. Пощастило — маршрутки якось так незвично, майже одна за одною підійшли. Гукати тебе, сам розумієш, не хотів… Найважче виявилося через паркан перелізти і на собак не нарватися.

Максим сказав Денисові головне, але, звісно, не все. Він не міг допустити, аби Черненко далі грав першу скрипку. Подавшись за Денисом, Білан у якийсь момент вирішив у такий спосіб зрівняти їхні шанси. Та все повернулося так, що Максим отримав можливість витягти приятеля з мимовільної пастки. Денис тим часом думок товариша не знав і ними не переймався. Його влаштовувало, як усе складалося, і хотілося чимшвидше вибратися на волю.

І все ж таки, Білан вирішив не поспішати. Визирнувши з-за стіни сарайчика, він знову заховався, притиснувся до щілини в дошках.

— Слухай мене, — промовив він. — Поки що побудь тут, а я гляну на цих собачих королів ближче. Здається мені, зараз є шанс дізнатись якщо не про все, то принаймні багато про що. Добре?

— Валяй, — змирився Денис. — Тільки обережно. Тут пси — мов ті вовкулаки.

— Помітив уже, — погодився Максим, ще не зовсім розуміючи, як саме планує непомітно визволити Черненка з полону.

Глянув ліворуч, зиркнув праворуч, подивився прямо — наче собак не видно. Та й людей теж. Зібравшись, Максим одним ривком подолав відстань від сарайчика-халабуди до вагончика і буквально закотився туди. Коли перевернувся на живіт, мало не зомлів. Просто перед обличчям, сантиметрів за десять, стояла брудна бляшана миска з якимось їдлом. Вочевидь не для людини. Отже, пес, якому це призначено, просто зараз може прибігти…

Проте міняти місце було вже пізно. Над головою грюкнуло, і сходами спустилися спочатку ноги в знайомих уже кросівках, потім — ноги, взуті в шнуровані армійські чоботи, у які були заправлені зелені плямисті штани.

«Тільки б не помітили!» — зблиснуло в Максимовій голові. Розпластався на землі, завмер.

Глава 9

Помилка викрадача

— То, кажеш, вигорить справа? — говорив Плямистий, і його голос, на відміну від голосу Артура, виявився на диво приємним. Власник такого голосу не може замислювати щось лихе.

— Справді, нічого складного не бачу, — хвалькувато відповів Артур.

— А хіба ми не домовлялися — проблемних собак не шукати? — тепер у голосі плямистого звучала погроза.

— Тю! Які тут проблеми?

— Дуже великі, Артурку! Добре, якщо ти їх розв’яжеш. А якщо ні? Взяв у якогось пацана останні заощадження зі скарбнички. Мама йому, мабуть, на пиріжки і лимонад давала, він не доїдав, не допивав, і все для чого? Для того, аби якийсь Артурко просто так собі все запацючив?

Максим під вагончиком закусив губу. Хвацько тут його прорахували і розкололи, нічого не скажеш. Неважко здогадатися, як школяр назбирав папушу з дрібних купюр. Та не кожен здатен розуміти, яким скарбом оцей дріб’язок може бути для семикласника і які надії він може покладати на нього.

— Коли пацан зрозуміє, що нехороший Артурко його недоїдені з початку навчального року пиріжки ось так узяв і злимонив, він побіжить скаржитися мамі, — Плямистий ніби читав Максимові думки. — Гаразд, пацан проклацав і десь загубив улюбленого собаку. Нехай пацана навіть насварили. Тільки одне діло — собака кудись забіг, і зовсім інше — дорослий ловбур ні за що забирає в наївної дитини вистраждану копійчину, його єдиний скарб. Мама за вечерею доводить цей прикрий факт до відома тата. А тато починає дізнаватися, хто ж він такий — нехороший молодик Артур, котрий видурює грошики в наївної дітвори. Це ще, Артурку, півбіди. Біда — коли тато хлопчика покличе на допомогу дядів міліціонерів. А ці дяді в формі дізнаються, з ким же водить дружбу і має спільні справи нехороший Артур. Невже ми для того починали наш маленький бізнес, аби так по-дурному запалитися?

— Чого відразу — палитися? — Артур говорив водночас обурено і плаксиво.

— Того, друже, що собачка породи пікінес не дивина у нашому славному місті. Але й не так уже часто трапляється. Роздобути її за три обіцяні дні ти навряд чи зможеш, — тепер голос Плямистого втратив усю свою повчальність та добродушність, чоловік перейшов на жорсткий тон: — Домовлялися: беремося шукати лише зниклих собак поширених пород. Із тих, що можна без проблем розшукати і впарити згорьованим собачникам. У крайньому випадку ти, Артурку, крадеш якогось цінного пса, а потім пропонуєш безутішному господарю викупити домашнього улюбленця. Ми успішно провели сім таких операцій, і тепер ти, через свою жадібність, хочеш усе завалити? Наклав око на хлоп’ячі заощадження?

Тепер до Максима поступово починало доходити, що відбувається і в чому полягав головний задум двох аферистів. Звісно, це розуміння навряд чи могло допомогти йому повернути власні гроші. А перспективи допомогти дівчинці Тані взагалі ставали тепер нереальними. Зате можна спробувати вивести на чисту воду цю солодку парочку.

І раптом Максим завмер. З голови вилетіли відразу всі думки, крім однієї: «Рятуйте!»

Із-за човнів підтюпцем вибіг здоровенний чорний пес, дуже схожий на собаку-охоронця зі страшилки «Омен». Тато, взагалі-то, не радив хлопцеві його віку дивитися такі фільми, та кіношні лякалки зовсім не тривожили Білана. До того ж фільм, усупереч батьківській забороні скачаний із Інтернету в Бабусиній Хаті, не дуже сподобався Максимові. Надто довго там розмовляють, до діла ніяк не дійде. Інша справа — про роботів-трансформерів: тільки в кінотеатрі хлопець дивився цю картину двічі…

Та живих роботів, які перетворюються на вантажівки та легковики і дружать із підлітками, тільки в американському кіно й придумують. А здоровенний чорний пес, котрий наближається до вагончика і — хто б сумнівався! — біжить до своєї миски, — справжнісінький. Поки що він не вгледів чужака. Ще трохи — побачить, загавкає, кинеться проганяти чужого від своєї миски. Доведеться з криком тікати — і все, його побачили. Артур точно впізнає свого клієнта і навряд чи захоче просто так відпустити хлопця.

Триматися. Не видавати Дениса. Кричати голосніше, аби він почув і зрозумів — вибиратися мусить сам. Максим тут же розробив план дій: морочити чоловікам голови, викручуватися, тягнути час, може, навіть відвести кудись подалі, придумати щось. Аби лиш усіх собак на нього не додумалися спустити…

Здоровенний чорний пес наближався. Тепер він був уже зовсім близько. Максим бачив, як капає з його роззявленої пащі біла піна… Може, це слина… Може, пес просто хоче пити… Може, він не такий уже страшний, а всі жахи світу примарилися хлопцеві з переляку…

Максим поволі-поволі, вужиком, поплазував назад, готуючись після першого ж собачого рику, викотитися з-під вагончика і «робити ноги».

— Буяне! Буяне! — вигукнув Артур, рвучко нахилився, підхопив із землі якусь палицю і пожбурив її далеко в кущі.

Пес застиг на місці, присів, а тоді миттю кинувся за палицею. Не випробовуючи долю, Максим тихцем вибрався зі свого сховку, порачкував до іржавої груди залізяччя, яка колись їздила вулицями і була автомобілем марки «Запорожець», принишк за нею. Чоловіки говорили голосно, зі свого нового місця хлопцеві було все чутно.

— Цирк по тобі плаче, — сказав Плямистий.

— Чого ти? Раптом у мені справді великий артист помер! — хвалькувато відповів Артур.

Буян тим часом приніс йому палицю, зазирнув під вагончик, запхав пащу в миску, трошки підживився і з почуттям власної гідності побіг назад, незабаром зникнувши з очей.

— До речі, — зауважив Плямистий. — Піди, погодуй наших гостей. Бо погано буде, якщо хазяї своїх друзів не впізнають. Тоді вертайся, ми ще з тобою розмову не закінчили.

Ноги, взуті в армійські черевики, знову піднялися сходами. Зрозуміло, що обличчя Артурового шефа Максим за весь цей час так і не розгледів. Зате сам Артур тут же вийшов із-за вагончика, підхопивши на ходу бляшане відро.

Він ішов просто на Максима, і той присів. Та Артур, мугикаючи «чєлавєк сабакє друґ» проминув його схованку і пройшов кудись за дерева. Аби розгледіти, що там відбувається, Білан, ризикуючи бути викритим, трошки підвівся.

Там, куди сунув Артур із відром, виявився ще один сарай. Невеличкий, судячи з усього, збитий нещодавно і на совість. Лунко клацнувши засувом, молодик гукнув усередину: «Обід несу, не побийтеся!» Потім зайшов, причинивши за собою двері.

Ось він, зручний момент! Максим кількома стрибками перебіг від купи брухту до халабуди, де скнів Денис, заховався за неї й аж тоді перевів подих.

Глава 10

На волю

Відсапавшись, Максим легенько стукнув кісточками пальців у стіну.

— Чого? — глухо відізвався полонений.

— Погані наші справи.

— Без тебе знаю, — почулося у відповідь.

— Вибиратися треба.

— Теж правильно. Тільки як?

— Спробуй, як граф Монте-Крісто. Знаєш такого?

— Щось чув, — після паузи відповів Денис. — Він десь золото знайшов.

Навіть у такій ситуації начитаний Максим Білан не зміг утриматися від короткої просвітницької роботи.

— Ех ти — золото… Він із замку Іф утік. Там п’ятнадцять років за брехливим вироком сидів, та все одно вибрався. Коли читати навчишся, а не тільки букви вивчиш, дам тобі книжку…

— А я тобі дам у чоло! — люто прошипів зсередини Черненко. — Знайшов час для уроків літератури! Теж мені, грамотій! Якщо хочеш знати, я все, що мені треба, вже давно прочитав!

— Ну, значить, книжки некорисні були, — відпасував Білан. — Слухай, як хочеш мені у чоло дати, спочатку вилізь звідти. А для цього доведеться підкопатися під ці дошки. Тут же, я бачу, фундаменту нема. Рий яму, я звідси допоможу. Пролізеш, інакше — ніяк.

— А чим я… — почав Денис, та Максим цикнув на нього і сам принишк. Від дальнього сараю повертався Артур. Підійшовши до вагончика, жбурнув під нього порожнє відро, забіг сходами і зник усередині.

— Ф-фу-у-у! — Максим витер спітніле чоло. — Як не собаки, то люди. Не знаєш, кого боятися більше. Після цього ми точно будемо нерви електрикою лікувати. Читав я про такі штуки…

— Слухай, ти, довідник ходячий! — не витримав Черненко. — Потім про все мені розкажеш, якщо я слухати захочу! А зараз думай, чим мені землю довбати!

— Там у тебе нічого придатного нема? Глянь-но…

— Та все вже передивився, — відгукнувся полонений. — Якийсь песик у мішку. Для чого його сюди приперли, сам не знаю.

— Песик, кажеш? — стрепенувся Максим. — Так-так-так… Ну, для чого його сюди принесли, я тобі потім поясню. А поки що спробуємо одну штуку. Не вийде — то не вийде.

— Е, ти що там задумав? — насторожено запитав Черненко.

— Зараз, почекай хвильку…

Пересуватися ворожою територією для Максима стало вже звичкою. Дослухаючись до кожного шурхоту, хлопець знову підкрався до вагончика, потягнув до себе миску з собачою їжею. Буян хоч і мав велику пащу, та, мабуть, виявився не таким уже й голодним. У мисці залишилося ще трохи м’яса, змішаного з крупою, та головне — чорний пес, очевидно, вирішив залишити на потім хрумку кісточку.

Узявши її двома пальцями, Максим перебіжками повернувся назад, притулив кістку просто до щілини між дошками, звелів полоненому:

— Випускай пса!

Нічого не розуміючи, проте за звичкою довіряючи напарникові, Денис міцними пальцями розв’язав вузол на мішку, взяв його за нижні краї, потрусив. Зсередини вибралося на волю чорне, широколобе, висловухе, невеличке на зріст кремезне собача. Воно із дзвякотом кинулося до визволителя, та знадвору покликав Максим:

— На-на-на! Песику, сюди! На-на-на!

Зачувши кістку, широколобий кинувся на запах. Його чорний ніс устромився в щілину, гострі зубки клацнули.

— Бери! Бери! — підбадьорював його Білан.

Полонена тварина виявилася вправнішою за полонену людину. Міцні передні лапи собаки кігтями вчепилися в землю, активно запрацювали, підкопуючись під дошку. З того боку Максим постукував кісткою по дошці, розпалюючи зголоднілу тварину. Якийсь час Денис дивився на пса, а тоді почав допомагати йому руками.

Так спільними зусиллями вони підкопали під дошками невеличку ямку. Ґрунт тут виявився м’яким, наполовину піщаним через близькість затоки, тому робота йшла швидко. Зі свого боку почав рити землю руками Максим.

Нарешті викопалася ямка, у яку цілком зміг просунутися песик, що він швиденько і зробив. Віддавши йому приз — заповітну кістку, Максим розгріб ще більше землі. З того боку сопів Денис. Звичайно, для того, аби проліз хлопець, довелося б іще рити і рити. Та, як зажди буває в подібних випадках, знайшовся інший, більш простий вихід.

Узявшись рукою за звільнений край дошки, Білан спробував трошки похитати її. Пішло. Він потягнув сильніше. Зрозумівши все без слів, Черненко спочатку штовхнув дошку рукою зсередини, а тоді ліг на спину і, примірившись, швидко стукнув по ній ногою. Піддалася вона з другого удару, і Максим, схопившись за край обома руками, рвонув на себе.

Є!

Тепер дошка теліпалася лише на одному, верхньому цвяху. Відхиливши її набік, Максим запитав:

— Пролізеш?

Замість відповіді, худенький та верткий Денис просунув через отвір спочатку плече, а тоді протиснувся сам. Ось вона — свобода! Та радіти не було коли: звідсіля треба було швиденько забиратися.

Не втримався Максим — підхопив звільненого собаку на руки. Денис невдоволено глянув на нього, та промовчав — уже встиг відчути смак неволі. А песика ще й у мішку тримали…

Зараз би розвернутися і робити звідси ноги. Та ні: хоч як поспішали обидва, Білан затримався ще трохи. Передавши задоволеного пса Черненкові, він акуратно прилаштував вибиту дошку на місце, стараючись втрапити цвяхом у дірочку. Коли це вдалося, задоволено оглянув свою роботу.

— Собаку тут лишати не годиться, — пояснив він. — Але ж пес дошку не вивалить. Підкопатися під стіну може, з дошкою не впорається. А людина в цей лаз не протиснеться. Все зрозуміло?

— Та зрозуміло, паняємо звідси! — квапив Денис.

Назад повернулися без перешкод і на диво швидко. Білан навіть здивував приятеля — протиснувши собаку під парканом, сам, без сторонньої допомоги, передерся через нього. Ось що значить бажання швидше забратися з нехорошого місця.

Глава11

Піша прогулянка

Уже діставшись до кінцевої зупинки, хлопці глянули один на одного і не стрималися — зареготали.

Хоча сміятися насправді не було з чого. Навпаки, плакати треба. Або якщо не плакати, то серйозно подумати, як у такому вигляді додому добиратися. Денис ще нічого, тільки подряпина на щоці, об краєчок дошки подерся. Весь у пилюці від старого брезенту, але її обтрусити можна. Максим же скидався на паризького волоцюгу-гавроша. Волосся сторчака, руки брудні, обличчя смугасте, мов у зебри — темно-сірий шар пилюки, що налипла на нього, був проораний борозенками поту. Штани і сорочка давали зрозуміти — їхній власник, щонайменше одну ніч ночував десь у стайні. Ну і, звичайно, тхнуло від нього відповідно — зоопарком.

Нічого дивного. Під вагончиком, де ховався Максим, жили собаки.

Тепер, нарешті, хлопці могли як слід роздивитися врятованого песика. Тримати його на руках Максим утомився, тварина виявилася важкенькою. Опустив на землю. Пес відразу почав нюхати хлопців та підстрибувати, намагаючись дістати язиком до їхніх рук.

— Ньюф, — упевнено сказав Білан.

— Чого? — не зрозумів Черненко.

— Ньюф, кажу. Ньюфаундленд. Це порода така, досить цінна.

— Ти звідки знаєш? Скажи ще, що в собаках розбираєшся.

— А якби розбирався — що з того? — образився Максим. — Я, правда, не дуже розбираюся. Просто такий собака в наших сусідів двома поверхами нижче. Мама з сусідкою приятелює, а для тієї її улюбленець — усе. Годинами про нього говорити може. Слухай, — він критично глянув на Дениса, потім — на себе, тоді — знову на Дениса. — Давай краще пішки підемо до шосе. Хоч провітримося трохи. Я в такому вигляді в маршрутку не полізу.

Денис знизав плечима. Ляснувши долонею себе по стегну, він свиснув собаці. Той охоче задріботів поруч із рятівниками. Обтрусившись, як могли, хлопці неквапом рушили до шосе. По дорозі заодно був час і поговорити.

— Дещо я зрозумів, але не все, — почав Максим. — З того, що вдалося почути, роблю такий висновок. Ці двоє крадуть собак, а тоді через деякий час повертають їх власникам. Звичайно, за гроші. Обставляють усе це так, ніби вони працюють у найкращих традиціях Ейса Вентури, детектива, який шукає домашніх тварин.

— Де це такий є? — перебив приятеля Денис.

— Ніде. Кіно таке часто по телеку показують, — пояснив Максим.

— А-а, — протягнув Денис. — У мене немає часу дурню всяку дивитися…

Крім футболу, боксу та репортажів із автоперегонів, Черненко справді мало що дивився по телевізору. Він цього ніколи не говорив Білану, хоча той про щось подібне здогадувався.

— Ну його, цього Вентуру, — відмахнувся він. — Словом, ця шалена парочка діє, як я собі думаю, відразу двома методами. Перший: вистежують і крадуть породистого собаку, а потім якимось чином виходять на вбитого горем хазяїна і пропонують свої послуги пошуковців за певну винагороду. Другий: дають у газеті вже знайоме тобі оголошення «Знайду собаку». Убитий горем любитель тварин телефонує. Артур докладно розпитує про пса, по можливості вимагає фото. А тоді відбувається найцікавіше — вони знаходять і крадуть собаку тієї ж породи! Таким чином, просто підміняючи її.

— Звідки ти це взяв? — недовірливо глянув на приятеля Черненко.

— На таку думку мене навів сам Артур. Коли я обмовився, причому — цілком щиро, що не зможу відрізнити двох собак одного віку і однієї породи, він неабияк зрадів. Коли ми з ним балакали, я не звернув на це уваги.

— Слухай, але ж собака впізнає хазяїна. Значить, чужа собака чужу людину не визнає своїм двоногим другом, — засумнівався Денис.

— Правильно. Здебільшого так і є. Тільки ти не враховуєш, що собаки бувають різних порід. З доберманом, вівчаркою чи бульдогом такий номер навряд чи пройде. Та з цими псами наші крадії навряд чи зв’язуються. А ньюфаундленд, сенбернар чи інші, менш агресивні собачки — саме те. Правда, крадії полюють насамперед на тих песиків, яким простіше знайти заміну. Наприклад, із пікінесами, як я встиг почути, могли виникнути проблеми. Хоча цій нечистій парочці вже вдалося провернути кілька успішних оборудок. Бізнес, погодься, шалених прибутків не дає, зате — стабільний, коли його поволі розвиваєш та вдосконалюєш. До речі, там, за вагончиком, є ще один сарай. Думаю, в ньому шахраї тримають викрадених, так би мовити, на замовлення собачок.

— Ну, а цього друга чому перенесли окремо? — Денис кивнув на ньюфаундленда, що дріботів тепер трошки попереду.

— Поки що не знаю, — Максим почухав потилицю брудною рукою. — Швидше б уже пройти, від цих ароматів мене зараз знудить.

Йти пішки на Чоколівку хлопці, звісно, не наважилися. Так само не були впевнені, що їм вдасться проїхати в транспорті з собакою без повідка.

Тому, зважаючи на безвихідність ситуації, Білан із першого ж телефону-автомата подзвонив батькові. Мобілку йому обіцяли подарувати на осінь. Мама застерігала: не треба передчасно балувати підлітка. До того ж Максим не вештався містом. Та телефонну картку йому все ж таки видали про всяк випадок.

І ось він, той випадок…

Глава 12

Нищівна поразка

Побачивши свого сина-відмінника в компанії Дениса і невідомо звідки видряпаного породистого собаки, Білан-старший ледве утримався від допиту.

Хоч його дуже цікавило, чому Максим опинився після школи не вдома і навіть не в Бабусиній Хаті, а на околиці Києва. Та ще й у такому вигляді. Проте він обмежився коротким: «Сідайте!», всю дорогу мовчав і завіз усіх до Бабусиної Хати. Максимові дуже кортіло змити з себе бруд та порох першим, але він пустив до ванної Дениса, розуміючи — татові треба з ним поговорити віч-на-віч. При сторонніх Білан-старший ніколи не починав з’ясовувати стосунків.

Вислухавши сина, Білан-старший замислено потер підборіддя, глянув на годинник.

— Початок восьмої, н-да… Довгенько ви там проваландалися.

— Між іншим, тату, я так і не зрозумів, куди це нас занесло, — сказав Максим.

— Що? — батько, здавалося, думав зараз про інше, — A-а, те місце… Там одночасно і верф для власників човнів та катерів, і відстійник. Щось на зразок корабельного кладовища. Читав про такі речі?

— Звичайно. Тільки не думав, що в Києві є подібні місця.

— Чого ж тут думати? Дніпром ходять катери, яхти, рибальські човни. Треба ж їх десь ставити на ремонт, тримати взимку тощо. Місце справді віддалене, роби там, що хочеш. Про це, сину, я зараз і думаю… Є в мене один знайомий майор міліції. Довести ми нічого не зможемо, хіба точно будемо знати, що там тримають крадених собак. Але возитися з тим ніхто, повір мені, не буде. Одначе шугонути цю вашу парочку варто. До речі, — він попестив лобату голову ньюфаундленда, — цього бранця теж, напевне, в когось поцупили. Доведеться оголошення давати, не тримати ж у себе чужого пса. Бач, умієте ви, хлопці, на рівному місці проблеми створити.

Максим вирішив — краще помовчати. Знаючи свого тата, він розумів: той не сердиться, просто бурчить, бо з його сином та синовим товаришем нічого серйозного не сталося. Тому, коли Черненко вийшов із ванної, швиденько пішов туди. Із задоволенням змив бруд та неприємний запах, а коли вийшов, побачив діловитого тата, веселого пса і розгубленого чемпіона. Той сидів у кутку дивана в самих трусах. Ага, все зрозуміло — неохота натягувати брудний одяг на чисте тіло.

Вихід знайшовся. Черненко був вищим та кремезнішим за Білана, та його стара футболка і досить широкі гавайські шорти, знайдені в шафі, чемпіону підійшли. Поки перевдягалися, подзвонив батьків приятель-майор: уже під’їхав, унизу стоїть. Ньюфаундленда довелося брати з собою — зачиняти його самого в квартирі Максим не наважився.

За всіма цими клопотами поволі насунулися травневі сутінки. Приятель Білана-старшого виявився симпатичним чоловіком його віку, із зовсім не міліцейським рисами обличчя, і для того, аби справити належне враження, вдягнутий, незважаючи на добрячу, як для цієї пори року, спеку, в уніформу.

Цей хід виявився вдалим. Охоронець «човнярського кладовища» вийшов до непроханих гостей зі своєї будки з наміром не пустити і прогнати, але, вгледівши офіцера міліції, відставний військовий за звичкою узяв під козирок, ні про що не питаючи. Щойно Білан-старший зарулив на територію, як його машину оточило більше десятка собак, здебільшого — вівчарок та якихось безпородних покручів, очевидних нащадків бродячих псів. Чотириногі господарі території люто загавкали, кидаючись на машину з усіх боків. Найбільш нахабні стрибали передніми лапами на вікна, і Максим хвалив себе за те, що здогадався завбачливо підняти скло. Тато натиснув на сигнал, але різке неприємне гудіння не розігнало зграю. У салоні авто бушував ньюфаундленд, відгавкуючись одразу від усіх. У хлопців від усієї цієї какофонії мало не позакладало вуха.

Нарешті собачий кортеж лишився позаду, і машина зупинилася біля знайомого вже хлопцям вагончика. На підступах гостей зустрів недружнім гавкотом Буян, та на допомогу вже поспішав чоловік у плямистих штанях. Аж тепер Максим зумів роздивитися його як слід. Нічого особливого: широке лице, вкрите ластовинням, волосся коротко стрижене, на голові — армійський польовий кашкет.

— Заберіть собаку! — крикнув майор, прочинивши дверцята.

Плямистий кивнув, зловив Буяна за нашийник, відвів до металевого штиря, встромленого в землю збоку, поруч із вагончиком, і припнув пса до ланцюга.

— Спокійно, Буяне, свої, — цикнув він, і чоловіки, нарешті, змогли вийти з машини. Майор зміряв Плямистого прискіпливим поглядом, показав службове посвідчення.

— Ваші документи.

— У нас усе в ажурі, пане майоре, — чітко відрапортував Плямистий. — Звати мене Огородников Сергій Петрович, я тут живу і працюю скоро вже сім років. Про мене газети часто пишуть. Мовляв, відлюдник, дивак, проміняв міську квартиру з ванною на справжню річку та чисте повітря. Не читали?

— Почитаємо ще, — пообіцяв майор. — Ми хочемо дещо перевірити. За нашими даними, ви в себе на території ховаєте крадених породистих собак.

— Майте совість, пане майоре! — не стримав щирої посмішки Огородников, і вкупі з його справді приємним голосом це справляло виключно гарне враження. Аби Максим не чув, як кілька годин тому цей чоловік вичитував свого молодшого спільника Артурчика, про цього сильного, приємного дядька він сам не подумав би нічого поганого. — Невже я схожий на людину, яка краде, та й ще й собак! Хто вам таке наклепав?

Майор стримався, не повернувся до хлопців. Та Плямистий і без того вже свердлив обох пасажирів, котрі визирали із заднього сидіння, зовсім недобрим поглядом. Особливо красномовною була собача морда. Тим часом майор перейшов в атаку.

— Знаєте, все це слова. Давайте оглянемо хоча б отой ваш сарайчик.

Огородников озирнувся.

— У вас, може, ордер на обшук із собою?

— Так це ж не обшук! — поблажливо відповів міліціонер. — Просто покажіть, як ви живете. Якщо, звичайно, вам нема чого приховувати.

— Що мені приховувати, пане майоре? І для чого якихось собак ховати? Он, ви ж самі бачили — цих тварюк тут повно, бігають вільно, чужих не пускають. Але, якщо вам уже так цікаво — здаюся! Не будемо ж ми тут із вами бюрократами, які від папірців залежать, мов риба — від води.

Плямистий картинно підняв руки, тоді першим рушив до сараю. Міліціонер рушив за ним. Не стримавшись, подався за чоловіками і Максим. Денис теж було висунувся, та Білан-старший затримав чемпіона:

— Тримай краще пса. Бачив, які тут вовкулаки — враз загризуть.

Сам він теж лишився стояти біля машини.

Підвівши гостей до сараю, Огородников відсунув засув, театрально розчахнув двері, навіть прикрикнув: «Але-гоп!» Майор обережно зазирнув усередину, Максим — теж. Там не відчувалося жодного руху. Міліціонер навіть ліхтариком підсвітив, обмацавши променем усі стіни.

Нічого. Навіть маленького цуценяти. Навіть обдертої дворняги.

На плече Максима ззаду лягла важка рука Плямистого.

— Бачите, пане майор, то все злі люди на мене наговорюють. Придумають же таке — я собак краду. Цікаво, кому це в голову стукнуло? Не знаєш, хлопче?

Коротке стискання плеча — і Огородников забрав руку. Максим повернув голову. У сутінках їхні погляди зустрілися. Нічого хорошого хлопець у очах Плямистого не прочитав.

Глава 13

Поганий настрій

Назад поверталися, мов обпльовані.

На зворотному шляху собача зграя знову обгавкала машину, а охоронець, ніби знущаючись, знову віддав честь. Хлопці не знали, що треба говорити. Замовк навіть звільнений пес. Замість них заговорив міліціонер. Причому — не до Максима, а до Білана-старшого, і це ще більше засмутило, навіть принизило хлопця.

— Твоєму синкові не могло все це привидітися?

— Давай разом поміркуємо, — спокійно відповів тато. — Обидва ці гаврики кудись зникають після школи і під вечір дають про себе знати. Обоє брудні, трошки перелякані…

— Не перелякані! — не стримався Максим.

— Мовчи, — не озираючись, кинув через плече Білан-старший і повів далі: — Значить, брудні, перелякані і з чужою собакою на руках. Схожа ця пара жартунів на нас у їхньому віці, коли ми гралися в козаків-розбійників?

— Сьогодні ніхто про такі ігри навіть не чув. Кажу тобі, як знавець, — переконливо мовив міліціонер.

— Таким чином, із доброго дива хлопці на інший кінець міста не подалися б, згоден? — майор кивнув. — До всього, вчора мій відмінник пообіцяв одній маленькій дівчинці розшукати її песика. Ну, нарешті я сам особисто знайшов учора в рекламній безкоштовній газеті те дивне оголошення, з якого все і почалося. Значить, дещиця правди у сказаному все ж таки мусить бути.

— Згоден, — сказав майор. — Місце моторошне, наче з паралельного світу. Не кожен дорослий туди просто так зайде, не кажучи вже про школярів. Дещиця правди є. Ось тільки собак у сараї нема. А значить — жодних доказів на підтвердження їхніх слів.

— Так і Артура там ми не зустріли! — знову втрутився Максим.

Замість відповіді майор витягнув з кишені мобільний телефон, з бардачка — ту саму газету, яку Білан-старший завбачливо прихопив із собою, знайшов потрібне оголошення, набрав номер.

— Ось, самі можете переконатися — вимкнено! Навіть якби я прямо запитав у цього Огородникова, чи не він давав таке оголошення, він би у ліпшому випадку показав власний телефон, номер якого зовсім інший, у гіршому — заявив би: «У мене взагалі телефону нема!» Тепер, після сьогоднішнього візиту, навіть якщо наш новий знайомий і займався чимось подібним, справи він тимчасово згорне. Тому і Артура вашого легендарного ми не зустріли.

— Невже нема виходу? — розгублено пробелькотів Максим.

— Принаймні, я його не шукатиму, — відповів міліціонер. — Усе, від мене залежне, я зробив. Більше ніхто з вас зробити не зможе. Тому, хлопчики, краще забудьте про все. Хочете добру справу зробити — пошукайте власника цього ньюфаундленда. Запросиш на чай? — майор легенько торсонув Білана-старшого за плече.

— Про що мова! — вигукнув той, і решту дороги чоловіки говорили про своє.

Хлопці ж попрощалися до завтра. Собаку нагодувала Максимова мама, а сам Максим, аби відволіктися від сьогоднішньої поразки, справді сів за домашній батьків комп’ютер, написав оголошення, приготував тридцять штук і вклався спати з наміром завтра зранку вийти раніше, аби розклеїти їх по дорозі. Хоча зовсім не факт, що пса вкрали у когось із мешканців їхнього району. Та Максим все одно відчував потребу щось робити.

Ранком, розклеюючи на стінах оголошення, Білан наткнувся на дівчинку Таню. Побачивши його, вона зраділа і відразу запитала, чи скоро він зі своїм другом знайдуть Марту. Зціпивши зуби, Максим вичавив із себе: «Ми робимо все можливе», і цього виявилося досить, аби заспокоїти дівчинку.

До школи вона побігла з хорошим настроєм, тоді як настрій Максима зіпсувався остаточно.

На уроках він був неуважним, та в останні тижні навчального року на таке мало хто зважає. Школа вже жила очікуванням канікул, і навіть малі на перервах голосно хвалилися одне одному, на яке море і коли повезуть їх батьки цього року.

А на великій перерві до Максима підійшла Оксана Дорошенко, солістка шкільного ансамблю «Гурт Тіни». Місяць тому Білан і Черненко допомогли дівчині вирішити одну невеличку проблему, навіть пишалися собою, особливо — коли дізналися, що «Гурт Тіни» таки переміг у конкурсі шкільних ансамблів і тепер, як лавреати, поїдуть у червні в Карпати, на фестиваль шкільних гуртів з усієї України.

— Привіт! Чому такий сердитий? — весело запитала вона.

— Не те щоб сердитий… Настрою просто нема…

— Я тобі його підніму, — загадково пообіцяла Оксана. — На фестиваль може їхати шестеро. Нас у «Гурті Тіни» — четверо. Звичайно, ніхто не втратить, якщо поїде чотири особи. Та якщо є змога запросити ще двох — чому б це не зробити.

— До чого тут мій настрій? — похмуро запитав Максим.

— До того! Ми всі порадилися і вирішили взяти з собою тебе і Дениса. Ви заслужили, бо тоді справді допомогли нам.

— Пусте, — махнув рукою Білан.

— Для тебе — пусте, для мене — ні, — голос Оксани звучав переможно. — Скажи ще, що нікуди їхати не хочеш.

— Хочу, звичайно, — Максим говорив правду. — Дякую. Черненко, напевне, теж до стелі від щастя стрибатиме.

— Щось не бачу я радості, — з удаваною підозрілістю промовила Оксана. — Добре, це до тебе ще не дійшло. Залетіло в одне вухо, через інше вилетіло. Наче там у тебе якийсь тунель, ха-ха… Нехай, пізніше поговоримо. Може, наступного разу у вухах щось затримається.

Більше, ніж запрошенню в Карпати, зрадів Максим зараз дзвінку на урок. Оксана побігла до свого класу, він понуро пішов до свого.

І раптом завмер просто біля дверей.

Що там це дівчисько сказало про вуха?.. В одне… в друге… Тунель…

Припущення, яке несподівано прийшло в голову, відразу здалося божевільним. Та що більше думав Білан, то менше йому так здавалося. Перевірити його можна лише одним способом.

Ризикованим — проте правильним.

Глава14

Козаки-розбійники

Хотілося почати негайно. Однак Максим вирішив не поспішати, аби все ліпше продумати і підготувати.

До того ж увечері на нього чекала добра новина. Мама, побачивши, як син возиться з оголошеннями, нічого йому не сказала. Але зранку знайшла через довідку якусь службу, що дає притулок загубленим тваринам і заодно розшукує їхніх господарів. Треба ж таке: виявляється, звільненого хлопцями ньюфаундленда вже кілька днів активно шукали. Навіть у притулок песика везти не довелося. Господиня примчала за своїм улюбленцем просто додому до Біланів, на очах у всіх виціловувала собачку, радісно дозволяла облизувати своє обличчя, а Білану-старшому намагалася тицьнути якісь гроші. Тато відмовився. І тоді щаслива жінка, попросивши поглядіти її пса ще кілька хвилин, вихором вилетіла з квартири і повернулася з величезним тортом.

— Бачиш, усе ж таки добре діло зробили, — глибокодумно сказав тато.

Максим із ввічливості скуштував шматок призового торта і зачинився у своїй кімнаті, старанно роблячи вигляд, що нічим не переймається. Та наступного дня після школи він, традиційно залишивши наплічник у Бабусиній Хаті, подався на знайому вже околицю, на Корчувате, до «човнярського кладовища».

Цього разу він готувався старанніше. Незважаючи на теплу погоду, знайшов у шафі свої старі штани з цупкої тканини, важкі осінні черевики і грубий светр. У праву кишеню засунув складений ножик із широким лезом, у ліву — ліхтарик і ще одну річ, вузеньку та пласку.

До бою готовий.

Вийшовши з маршрутки в потрібному місці, Максим відразу збочив зі стежки в лісосмугу і, скрадаючись, наче воїн-командос із телевізійного бойовика, перебіжками наблизився до знайомого вже паркана. Тепер треба підстрибнути, схопитися на верхню частину, підтягнутися… Отут і виникли перші труднощі.

Виявляється, Максим не розрахував. Важкий одяг, особливо — черевики на ногах, робили неспортивного хлопця ще більш незграбним. Боячись наробити зайвого шуму, Білан вирішив учинити інакше — обійти огорожу збоку. Бути такого не може, щоб ця сітка опоясувала територію по периметру замкнутим прямокутником.

Припущення виявилися правильним. Нижче, з правого боку, почався невеличкий спуск і утворився такий собі рівчачок. Дві стандартні секції огорожі ніхто не додумався, та й не було особливої потреби, доточувати до дна рівчака. Через те хлопець Максимової статури цілком спокійно міг нахилитися, лягти на землю і підлізти під огорожею, проникнувши на заборонену територію в такий нехитрий спосіб. Так Білан і зробив.

Звівшись на ноги, Максим рушив ліворуч, до місця, де таборилися крадії. Можна було дістатися туди по прямій. Такий шлях нібито був безпечніший — хлопець ще не зустрів жодного собаки. Та він із якихось міркувань зробив невеликий гак і тепер простував не до вагончика, що вже бовванів між деревами, а в бік човнів, котрі стояли на приколі.

Що б Максим там собі не замислив, його плани лишитися непоміченим провалилися в одну мить. Варто було хлопцеві порівнятися з першим перекинутим догори дном човном, як із-за нього висунулася голова пса, в роду якого колись була породиста кавказька вівчарка. Вишкіривши гострі зуби, пес гаркнув, хоча нападати на гостя не поспішав. Максим закляк, ноги ніби приклеїлися до землі. Собака гаркнув ще раз, тоді мовчки втупився в прибульця, навіть зацікавлено схилив на бік голову з гострими вухами. Кінчик лівого, як помітив Білан, був відірваний, відрізаний чи відкушений.

Максим зробив крок уперед.

Пес знову погрозливо загарчав.

Набравши в легені повітря, Максим зайцем рвонув уперед, під прикриття човнів. Прудкості ногам додавав лютий гавкіт — собака переслідував чужака. Не встиг Максим пробігти і десяти метрів, як із лівого боку на нього з шаленим гавкотом кинулися ще дві собаки — прудкий, мов чорна блискавка, доберман та рудий пес невідомої породи, очі якого, навіть при сонячному світлі, палахкотіли нездоровим жовтим блиском.

Хлопець шарпнувся праворуч. Із-за човнів, схарапуджені гавкотом, вистрибували нові й нові чотириногі володарі території. Мить — і за Максимом гналася вже ціла зграя. Чиїсь зуби навіть шарпнули втікача ззаду за ногу, та цупкі штани з першого разу прокусити не вдалося. Оточений півколом різношерстих та однаково лютих псів, Білан біг уперед, не стримував відчайдушного крику і думав лише про одне: швидше б дістатися до остова старого облупленого катера.

Добіг. Не скочив — злетів на сходинки. З усієї сили стрибнув з борту на дно човна, який примостили поруч. Покате днище стало його порятунком: оточивши човен і гавкаючи на хлопця, що примостився зверху, собаки, за всього бажання, не могли застрибнути туди.

Так само як Максим — злізти звідти.

Глава 15

Ворожі тенета

Порятунок прийшов несподівано.

Якщо появу Огородникова в незмінних плямистих штанах та його усміхненого спільника Артура в так само незмінній кепці з козирком можна назвати порятунком. Але в такій ситуації злі люди були бажаніші за собак.

Чоловіки якийсь час стояли, склавши руки на грудях, і дивилися на те, що відбувалося, з неприхованим задоволенням. На крики Максима та прохання забрати собак вони, здавалося, не зважали. Та нарешті Плямистий неквапом наблизився до човна, заклав два пальці в рота і свиснув. Пси дружно припинили гавкати, повернулися в бік людини.

— Гайда звідси! Бач, забавку знайшли, — добродушно промовив Огородников, і диво — собаки послухалися його.

Спочатку більші, потім — менші пси розступилися, а тоді й розбіглися в різні боки. Правда, відбігли недалеко: посідали невеличкими гурточками, ніби чекаючи, коли ж їм знову дозволять погратися з цим нахабним хлопченям. Звідкись підбіг старий знайомий Максима — пес Буян. Зиркнувши на нього, облизнувся і став біля хазяїна.

— Які люди! — блазнювато протягнув Артур. — Та ще й без охорони, без дяді міліціонера. Ти мені гроші приніс, юначе? За собачкою прийшов? Диви, скільки їх тут. Кого хочеш вибирай, коровай, коровай!

— Злазь, не бійся, — поблажливо дозволив Плямистий. — Іди сюди, поговоримо.

Максим, зиркаючи на собак, обережно сповз на животі по днищу човна. Ноги зрадницьки трусилися. Розуміючи, що тікати нема куди і він попався, хлопець покірно підійшов до Огородникова.

— Ну, чого ж тебе знову сюди принесло? Я так розумію, це ти — Артурчикова помилка?

— Та ну, яка помилка! — спробував боронитися Артур.

— Не така вже й велика, — спокійно відповів Плямистий. — Але й не дуже маленька, скажу я тобі. Чого тобі треба, синку? Для чого ти прийшов сюди? Чого домагаєшся? Собаку тобі треба чи нехай Артурко гроші твої поверне? Що мені треба зробити, аби ти більше сюди не ходив?

— Його, Петровичу, тільки смерть може зупинити! — Артур зробив страшні очі.

Максим відчув, як усередині все вкрилося кригою.

— Не лякай, не треба, — жартома насварився на нього пальцем Плямистий. — Хоча від цих тварюк, — він кивнув головою в бік бродячих собак, — усього можна чекати. Наприклад, кусне тебе одна — і матимеш уколи в живіт. А мені твої тато з мамою ще подякують гарненько за те, що їхнього надто цікавого синулю від злих собак урятував. Бо сам винен, грався в неналежному місці. Ні, юначе, таких собак, як тут живуть, люди ніколи не любили і не шукали. Ти бачиш справжніх бійців, хижаків. Захочу я — рота солдат від них тікатиме. Люди, хлопче, повинні платити. І за любов до собак, і за нелюбов до них. Цих тварин теж хтось колись із дому вигнав.

— Тепер, виходить, інші повинні розплачуватися за чужі гріхи? — обережно поцікавився Максим. — А ви тут сховалися від життя, та ще й проголосили себе царем собачого царства, бо не можете нормально вжитися з людьми?

Огородников не встиг нічого відповісти. Здалеку почулося гудіння машини, долинули чиїсь нерозбірливі голоси. Знову загавкали собаки. Крадії перезирнулися, потім дружно глянули на Максима.

— Ви правильно здогадалися, — хлопець ледь стримував переможний тон. — Це по мене приїхали. Я збирався дещо дізнатися, та на випадок, якщо о певній годині не повернуся і не дам про себе чути, мене шукатимуть тут.

— Тебе не було тут, юначе, — просичав Плямистий. — Я ще не договорив з тобою. А розмова у нас дуже цікава. Заодно мені хочеться дізнатися, як це у тебе опинився собака, знайдений нами для одного собаколюба…

Артур ступив до Максима, чіпко вхопив його за руку і потягнув до сараю, де зазвичай тримали викрадених собак. Хлопець перелякано закричав:

— Не туди! Не треба туди! Я боюся!

— Правильно робиш, — Артур клацнув язиком і заштовхнув Максима всередину. Раз-два — закрив засув. Попередив: — Не думай кричати, голову відірву і Буяну віддам.

Максим, очевидно, вирішив повірити в погрозу. Ще раз задоволено клацнувши язиком, Артур швиденько забіг у вагончик, зачинившись зсередини. Не хотів, аби його тут бачили.

Тим часом Огородников уже зустрічав чергових непроханих гостей — Білана-старшого і Дениса Черненка.

Глава 16

Фокуси

— Де мій син? — закричав Білан-старший, вистрибнувши з машини.

— Е, шановний, обережно! Не робіть різких рухів! — попередив його Плямистий.

І правда — варто було татові шарпнутись, як із різних боків до машини посунули з погрозливим гарчанням собаки, а Буян вишкірив гострі зуби. Білан-старший зупинився, проте не збирався відступати. Денис, хоча теж побоювався місцевих псів, тим не менше вийшов із машини і став поруч із ним.

— Тут повинен бути мій син, — суворо повторив Білан-старший.

— А я повинен літати! — гарикнувся Плямистий. — Із чого це ви взяли?

— Ви мене пам’ятаєте, пане Огородников, — сказав тато. — Мусите пам’ятати. А щоб освіжити вашу пам’ять, зараз сюди приїде той самий майор міліції. Тільки вже не сам і не як приватна особа. З ними буде достатня кількість народу, аби встановити на цій території закон і порядок.

— Слухайте, перестаньте мені погрожувати! Нема тут вашого хлопця! Нема! — зробивши паузу, він сказав уже не так категорично. — Принаймні я його тут не бачив. Узагалі, територія охороняється і стороннім, тим більше — неповнолітнім, тут із різних причин перебувати просто небезпечно.

— Ну, а якщо я перевірю? Хоча б он той сарайчик? — Білан-старший навіть показав рукою в бік сараю, який став Максимовою тюрмою.

На якусь мить Огородников помітно розгубився. А тоді швиденько взяв себе в руки, промовив зухвало:

— Будь ласка! Тільки попереджаю: один раз ви там уже шукали викрадених собак. Невже ви думаєте, що знайдете там вкрадених дітей?

— Я не стверджую, що ви, пане Огородников, викрадаєте дітей, — трошки збавив оберти Білан-старший. — Більше того — готовий погодитися, що ви справді не бачили тут мого сина. Він міг прокрастися туди і десь заховатися. Знаєте, перехідний вік… Я сам не можу часом дати пояснення ідеям, які приходять в оці голови, — він постукав кісточками пальців по маківці Черненка. — Можливо, я зараз гарячкую. Ось і розберемося.

Такі слова, очевидно, заспокоїли Плямистого. Знизавши плечима, він жестом запросив Білана-старшого за собою. Підійшовши до сарайчика, сказав уже знайоме: «Але-гоп!» і театральним жестом розчахнув двері.

Усередині нікого не було.

Ця обставина дуже здивувала тата, Дениса, але чи не найбільше — самого Огородникова.

Він спробував посміхнутися, щось сказати, та слова кісткою застрягли у горлі.

Натомість миттю загавкав Буян. Його традиційно підхопили інші собаки. Всі троє повернулися на гавкіт. Біля машини стояв, розставивши ноги, Максим Білан і махав рукою.

— Привіт, тату, здоров, Черненку! Я ж обіцяв, що покажу фокуси! Шкода, що ви не бачили початку, але можете мені повірити: з цього зачиненого сараю зникають і собаки, і люди. Тільки не кажіть, пане собачий царю, що ви мене там не зачиняли!

Плямистий оговтався першим.

— Ну… хе-хе… бачите… Ось вам і ваш синок… Я і не знав, що він тут десь швендяє…

— Дозвольте цьому не повірити, — скептично посміхнувся Максим, поліз у ліву кишеню і витягнув з неї вузеньку та пласку річ, показав її Плямистому: — Знаєте, відлюднику, що це таке? Технічна новинка великого світу, від якого ви втекли. Дуже зручна. Диктофон називається. Цифровий. Уся наша з вами розмова тут записана. Коли я встиг його увімкнути? Яка тепер різниця…

— Чого ти домагаєшся? — Огородников відступив назад, аби бачити усіх. — Чого вам узагалі від мене треба? Чого ви причепилися до мене? Дайте мені спокій! Чи кличте міліцію, коли вам уже так хочеться, нехай вона щось доводить!

— Заспокойтеся, — промовив батько Максима, забираючи диктофон. — Мені на днях вичерпно пояснили: міліція проти вас безсила, бо нічого не зможе довести. Та й не скаржиться на вас ніхто. Я доводив сам собі, що зробив правильні висновки. А заодно — синові, що йому довіряю. Це для мене важливіше, ніж покарати такого, як ви. Відлюдники карають самі себе. Нам усім вас шкода, пане Огородников. Дружите з бездомними собаками і таким типом, як Артур. На все добре. Не крадіть більше чужих собак, тут їх достатня кількість.

Двоє підлітків і один дорослий пройшли до машини, сіли всередину і поїхали геть. Дивно — на них на зворотному шляху не загавкав жоден собака.

Глава 17

Щаслива Таня

— Може, хоч тепер ти посвятиш нас у свої геніальні плани? — запитав тато, коли вони вже достатньо від’їхали від Корчуватого.

— Хіба Денис тобі нічого не пояснив? — із невинним виглядом запитав Максим.

— Вуха я колись цьому чемпіону намну, — буркнув Білан-старший. — Телефонує мені на роботу: бігом-бігом, Максима рятувати треба, знову до тих собачників погнав. А тут, виявляється, якісь ваші ігрища…

— Насправді я хотів, аби ті типи побачили мене, зловили і закрили в тому чарівному сарайчику, звідки собаки таємничим чином випарувалися, — сказав Максим. — Узагалі-то, найскладнішим виявилося розрахувати час. Коли Денис подзвонив тобі, я саме був, як кажуть, на підступах до їхнього лігва. Так що мені лишалося для чистоти та успіху експерименту протягнути хвилин сорок п’ять, максимум — годину. Саме цього часу вам із Черненком повинно було вистачити, аби дістатися сюди.

— Розрахунки часу в нього… Математик… — далі бурчав тато. — Тебе ж запросто могли зжерти ці навіжені собаки!

— Коли чесно, їх я боявся найбільше. Та іншого способу несподівано потрапити на очі крадіям не було. Вони мусили заскочити мене зненацька, у невигідному для мене становищі. Тільки так моя поведінка не викличе підозри. Далі я фіксую на диктофон усю нашу розмову і роблю все, аби таки опинитися в сараї, зачиненому ззовні. Найгірше, що могло статися — Огородников міг просто видати мене вам, а не починати з вами ці розмови. Та я правильно прорахував його: цей тип настільки не любить людей, що готовий діяти всупереч законам логіки. Тим більше, що ти, тату, йому підіграв.

— Я лише говорив так, як попросив мене твій приятель, — зітхнув батько.

— А я передав усе слово в слово, — похвалився Денис. — Усі твої інструкції.

— Ваше щастя, що мені теж колись було дванадцять років, — сказав Білан-старший, і Максим зрозумів: той уже не сердиться на нього. — Просто вирішив подивитися, в які ігри грають теперішні хлопчиська.

— У комп’ютерні, можеш не сумніватися, — посміхнувся Максим. — Це безпечніше.

— Тільки не для мозку, — вставив тато. — Ну, так у чому ж там весь фокус?

— Тунель, — коротко відповів Максим. — Я швиденько облазив усі кутки, почав тицяти ножиком унизу, світити ліхтариком, і таки знайшов лаз до тунелю. Мабуть, його викопали для таких випадків. Тягнеться він лише метрів на двадцять. Невеличкий за розміром пес там пробіжить легко, але і такий, як я, досить просто проліз на пузі. Видно, коли твій друг міліціонер почав наполегливо просити відчинити сарай, Артур, який постійно ховається від сторонніх очей, відкрив у потрібному місці ляду, укинув туди шматок якоїсь їжі з дуже різким запахом. Крадених собак вони там годують погано. Розрахунок простий: якщо її віддати невтішному хазяїнові замість справжньої, той найперше почне пса годувати. Ну, а собака, за звичкою, починає лащитися до того, хто його годує. Вони ж мають справу не з бійцівськими чи сторожовими породами. Так, очевидно, вдається обдурити клієнтів.

— Значить, відчувши запах їжі, полонені собаки погнали тунелем на волю і розбіглися? — уточнив Денис. — Це ж невигідно.

— Вигідніше, ніж виправдовуватися перед міліцією, — відрізав Максим.

— Багато тут незрозумілого і не всі деталі сходяться у вас, хлопці, — зітхнув Білан-старший. — Зрештою, біс із ним. Он наша мама знайшла собачий притулок. Подзвоню туди сам, поясню фахівцям ситуацію, нехай тепер їхнє відомство Огородниковим займається. Мене інше хвилює — дівчинка Таня знову гірко плакати буде.

Згадавши Таню, Максим спохмурнів. Адже, як не крути, весь цей час вони й на крок не просунулися, аби виконати свою обіцянку і знайти її песика.

Білан-старший запросив Дениса попити чайку. Той не заперечував, і вся трійця вирушила до Біланів. Коли відчинилися двері, хлопці остовпіли, а тато якось нервово захихотів.

Максимова мама стояла на порозі, тримаючи на руках симпатичного пікінеса.

— Ці собачі клопоти ніяк не скінчаться, — сказала вона. — Оце так увійшла в роль рятівниці чотириногих, що зірвала зі стіни свіженьке оголошення. У нашому районі недалеко від скверу хтось собачку загублену підібрав. Добрі люди оголошення розклеїли: «Знайшовся собака, пікінес», номер свій залишили. Я згадала, як ти, любий, дзвонив комусь із приводу загубленого пікінеса, і зголосилася. Ось, принесли. Я правильно зробила?

Черненко і Білан перезирнулися.

— Мамо, ти молодець! — проголосив Максим. — Ніхто з нас не вчинив би мудріше!

— І наша Таня сьогодні буде щасливою, — підсумував Денис.

Київ, травень 2008 р.

НЕБЕЗПЕЧНА СПАДЩИНА

Глава 1

Перша самостійна подорож

Якщо Максим Білан гордо скаже комусь, що він уже весь світ об’їздив, не вірте йому.

Хоча, як на свій вік, хлопець таки встиг побувати в кількох країнах. Був із батьками в Туреччині, Болгарії, Єгипті. Брали вони його з собою минулого року на кілька днів на Різдво до Праги. А взагалі, Білан-старший притримувався доволі прогресивних поглядів. Скажімо, по телевізору говорять: не можна українським батькам брати своїх дітей за кордон на відпочинок. Їхні однолітки здебільшого не мають такої можливості. А щасливці почнуть вихвалятися. Виникне в результаті у дитячих та підліткових колективах напруженість. Так і до відвертої ворожнечі рукою подати.

А ще в журналах пишуть: неповнолітнім українським дітям узагалі рано їздити за кордон, навіть якщо в батьків є така можливість. Навіть за тиждень перебування в іншому світі вони почнуть робити неправильні висновки. Наприклад, що все це — красиве життя, недосяжне і неможливе на батьківщині. Ось і почнуть збочувати на криву стежку швидкого збагачення або еміграції.

Усі ці та інші застереження Білан-старший іменував не інакше, як дурницями. Які вигадують передусім різні боягузи або люди з недалеким розумом. Тато довіряв синові і не боявся, що хлопець почне робити якісь злочинно неправильні висновки лише через можливості його родини раз на рік десять днів відпочивати за кордоном. Його інше хвилювало: Максим, побувавши в Празі, Анталії, Бургасі та Луксорі, ще жодного разу не бачив в Україні нічого, крім Києва та Львова, куди якось поїхав із класом на одноденну екскурсію. Тому зрозуміло, чому тато охоче погодився відпустити Максима в Прикарпаття разом із групою «Гурт Тіни».

Хлопець не вдавався в подробиці й вирішив не розповідати татові дивну історію про кімнату з привидами, які заважали музикантам готуватися до фестивалю шкільних ансамблів. Тоді вони з Денисом Черненком змогли з’ясувати, що до чого, і назавжди вигнати нечисту силу з репетиційної бази. Ну, а після цього «Гурт Тіни», музиканти якого стали їхніми з Черненком друзями, легко здобули головний приз фестивалю — поїздку в Прикарпаття на такий же фестиваль шкільних ансамблів, тільки тепер уже — всеукраїнський.

Путівку давали на семеро осіб. Передбачалося, що шестеро будуть музиканти-підлітки і один — дорослий. Учитель або хтось інший, хто супроводжує групу. Дорослий знайшовся — Тарас Петрович Боровець на прізвисько Бульба, учитель музики з їхньої школи. Музикантів у «Гурті Тіни» четверо. Лишається як раз двоє вільних місць. Тому Білану і Черненку як друзям музикантів, запропонували поїхати з ними. Буде така собі група підтримки.

— Якщо пощастить, і все піде добре, — з таємничим виразом обличчя пояснила хлопцям солістка «Гурту Тіни» Оксана Дорошенко, — то років за три цей фестиваль уже буде міжнародним. А ми, якщо знову не посваримося через дурнуватих привидів, прорвемося на міжнародний рівень.

— Клас! — Максим тоді не знайшов, що ще сказати.

Черненко — той узагалі промовчав. Для нього оте «міжнародний рівень» однаково нічого серйозного не означало. За кордоном він ніколи не був. І, за власним його переконанням, навряд чи побуває. Родина Черненків жила без батька, крім Дениса було ще двоє дітей, мама розривалася між кількома роботами, і їй просто не було коли, як і за що їздити по курортах. Правда, як багатодітна мати, вона час від часу отримувала безкоштовні путівки від профспілки. Тому частину літа Денис разом із меншими братиком і сестричкою, двійнятами Колею і Олею, сидів у селі в бабусі. А частину обов’язково проводив десь у санаторії — або під Києвом, або на Полтавщині. Якось їх навіть у Закарпаття на оздоровлення возили.

Тому Денис і не бачив нічого особливого в тому, що він може кудись поїхати з дому на якийсь час та спокійно бути далеко від мами. Яка, між іншим, теж від нього відпочивала. Тоді як мама Максима, почувши, що її сина запрошують поїхати на фестиваль у Прикарпаття разом із якимись шкільними музикантами, мало не зомліла. І перша фраза, яка вирвалося в неї, була:

— Ні! Думати забудь!

— Чому, мамо? — Максим був розпачі.

— Невідомо, чим там тебе годуватимуть! Отруїшся — де тобі в горах лікаря шукатимуть? І хто буде шукати? Вчитель музики чи цей твій дружок Черненко з бандитськими замашками?

Максим ще не міг точно сказати, справжній йому друг Денис чи вони просто товаришують. Але за «бандитські замашки» щиро образився.

— Та ніякий він не бандит! Нормальний хлопець, спортсмен, ні з ким сумнівним не водиться!

— Все одно! — вперлася мама. — Ти в горах загубишся!

Тут уже не витримав тато і взяв ситуацію в свої руки.

— По-перше, Прикарпаття вважається екологічно чистою зоною. І годують там краще, ніж у Києві. Ти тут, у столиці, м’ясом швидше отруїшся, ніж у карпатських селах. По-друге, Денис Черненко може бути ким завгодно, але ніяк не бандитом. Якщо він пише з помилками і не так вихований, як наш із тобою син, це не привід записувати його в пірати Карибського моря. По-третє, поїздка відбудеться відразу після іспитів, а кращого відпочинку, ніж у передгір’ї, годі шукати. Нарешті, по-четверте — я дізнавався: той фестиваль буде поблизу Шешор.[1] А житимуть усі в Коломиї на одній із турбаз. Від Шешор до Коломиї — якихось тридцять кілометрів, якщо я не помиляюся. Край розвинений, туристичний, там захочеш — не загубишся. І вже точно не пропадеш. Аби ти була спокійною, спеціально куплю йому мобільний телефон. Тим більше, я давно збирався це зробити.

— То ти його відпускаєш? — мама, яка сподівалася на підтримку Білана-старшого, зробила здивовані очі.

— Чого б моєму синові не поїхати в невеличку подорож без батьків? — відповів питанням на питання тато, змовницьки підморгнувши Максимові.

Мама здалася, і вже наступного ранку пішла закуповувати консерви.

Глава 2

Кепки для фанатів

На пероні біля вагону Максимові понад усе хотілося провалитися під платформу.

Усіх прийшли проводжати батьки. Але йому здавалося — його мама серед інших найбільше «квоктала» і взагалі вирізнялася неабиякою метушливістю. Спочатку переписала телефони всіх батьків і пообіцяла дзвонити щодня, якщо її син чемно не відзвітує про себе, подзвонивши батькам. На цьому не зупинилася — дізналася, в кого з супутників Максима є телефони, і записала їхні номери. Варто хлопцеві забути дати про себе знати — і мама почне атакувати телефони інших. Насамкінець вона голосно, перекрикуючи гудіння потягів, зойкнула: згадала, що забула вдома ліки від розладу шлунка. Блискавкою кинулася до найближчої аптеки, принесла звідти жменю якихось таблеток та мікстур, запхала це все Максимові в наплічник.

Черненко скоса поглядав і кривив рота у знущальній посмішці. Він завжди підозрював, що його розумний приятель — всього лише матусин синочок. І був щиро переконаний: досить того, що його мама проведе до тролейбусної зупинки, перехрестить у дорогу і повернеться до своїх справ, підхопивши за руки малих двійнят. Особливо тішив Дениса величезний наплічник Білана, натоптаний, на його переконання, абсолютно непотрібними речами, дуже важкий, який не давав можливості нормально рухатися. Сам він обмежився мінімумом: запасні шкарпетки, футболки, чисті штани, спортивний костюм та куртка-вітрівка. Хіба що пиріжків із капустою та варенням мама поклала, але все це з’їсться з чаєм, щойно поїзд рушить.

До гурту підійшов учитель музики Тарас Боровець, який знав, що його дражнять Бульбою, і зовсім не ображався. Навпаки — пишався своїм прізвиськом. Навіть казав усім, що так його ще зі школи дражнили. І це велика честь — називатися Тарасом Бульбою. Діловито оглянувши своїх підопічних, він зняв із голови барабанщика «Гурту Тіни», довготелесого Сашка Коритного, новеньку джинсову кепку-бейсболку з величезним козирком.

— Заховай подалі. В нас усіх будуть фірмові. Подарунок від спонсорів.

Із цими словами він витягнув із великого строкатого пакета зелену кепку, схожу на солдатський головний убір. Замість військової емблеми спереду на ній красувалася здоровенна рожева ляпка — фірмовий значок групи. Придумала його сама Оксана. Узагалі, ця ляпка була яскраво-фіолетовою, дуже схожою на чорнильну. На білому тлі ляпка вирізнялася, навіть здавалась оригінальною. Правда, у жодного зі шкільних ансамблів своєї емблеми не було.

— Рожева, — поморщилася Оксана-Тіна, взявши в Сашка кепочку і покрутивши її в руці. — Колір такий ядучий… Неприємний…

— А ти, раз така розумна, скажи, що вам краще: фіолетові плями на рожевих кепках чи навпаки, — сказав Тарас Бульба, роздаючи кепки всім іншим музикантам. Мови нема — артисти визнали правоту старшого товариша. До того ж, дарованому коневі, як каже приказка, в зуби не заглядають.

Отримали по кепці й Максим із Денисом.

— Ми ж група підтримки, не музиканти, — нагадав Білан.

— Так задумано, — заспокоїв їх Тарас Бульба. — Ви — прихильники. Фанати. Ось ці кепочки будуть для вас перепусткою і на концерт, і в автобус, і в їдальню. В інших учасників будуть інші розпізнавальні знаки. Не розгубитеся. Ну, і сторонні серед наших крутитися не зможуть, що теж дуже важливо.

— Це — найважливіше! — голосно підтримала вчителя Максимова мама. — Дуже правильне рішення! А то крутитимуться поруч різні сумнівні типи, потім телефонів та фотоапаратів не дорахуєшся. Не кажучи вже про гроші… Ой, синку, ану перевір, де твої гроші!

Максим, несподівано ставши центром загальної уваги, почервонів.

— Мам, ну досить уже… Он поїзд зараз рушить… Поїхали ми…

— Справді, матусю, відпускайте вже ваш скарб! — зауважив Тарас Бульба. — По вагонах, народ, по вагонах!

Швидко цмокнувши маму в щоку, Білан, розштовхуючи всіх своїм величезним наплічником, першим пробився до прочинених дверей вагону і, ледве не збивши з ніг провідницю, зник усередині. За ним подалися всі інші.

Музиканти, прощаючись із батьками, прилипли до вікон вагону, посилаючи їм повітряні поцілунки. Лише Черненко з гордим та незалежним виглядом примостився за столом. Білан вирішив зробити те ж саме, та в останній момент зловив себе на думці — це буде скидатися на те наче він не живе власним розумом. Тому так само помахав мамі рукою.

І коли потяг, набираючи швидкість, таки залишив батьків позаду, зітхнув із полегшенням, запхав наплічника на верхню полицю, повернувся до Черненка з наміром щось сказати, та не встиг. Його громіздкий наплічник, не втримавшись на полиці, гепнувся йому згори просто на голову. Під важкістю свого багажу та під супровід дружнього реготу Максим сповз на підлогу.

А коли Тарас Бульба прилаштував його рюкзак так, аби той більше не падав, Білан насунув фанатівську кепочку на самі очі, відвернувся до вікна і сидів, поки його не гукнули пити чай.

Глава 3

Легенди Карпатських гір

Їхали без особливих пригод.

Максимові, який вперше подався в таку далеку дорогу без батьків і чекав від подорожі чогось особливого, стало спочатку трошки нуднувато, а потім — узагалі нудно. Черненко — той, навпаки, швидко знайшов спільну мову з хлопцями «Гурту Тіни» і спочатку заходився грати з ними в завбачливо захоплені бас-гітаристом Мишком Зубовим нарди, а потім надибав у сусідньому вагоні якихось спортсменів, котрі їхали підкоряти Чорногору. Просидів із ними до глупої ночі, аж поки Тарас Бульба звелів хлопцеві йти спати.

Уночі Максим Білан зробив ще одне відкриття. Виявляється, він зовсім не вміє спати в поїзді. Крутився півночі, і лише захоплений із собою плеєр та подарований татом диск із записом історії про Робінзона Крузо допоміг хоч якось владнати незручності в дорозі. Черненко — навпаки, спав, наче ведмідь узимку, чим остаточно роздратував Білана. Коли, нарешті, він вимучився і відчув, що готовий засинати, зрозумів причину своєї дратівливості. Денис, виявляється, більше пристосований до умов, далеких від домашніх. Із сумом довелося визнати: опинившись, мов той Робінзон, на безлюдному острові, Черненко швидше дасть собі раду, ніж він, Максим Білан, у якого є Бабусина Хата і почесний диплом чемпіона школи з шахів.

Уранці настрій Максима трошки поліпшився. Він спав погано, зате всю втому від важкої ночі прогнали краєвиди з вікна. Білан побачив удалині вкриті пеленою туману гірські вершини. Уява відразу народила казкових велетнів у шоломах, які підпирають своїми верхівками небо.

— У-ух-х! — не стримався — видихнув хлопець від захвату.

— Це ще не «ух», — відгукнувся з верхньої полиці тоном знавця Черненко. — У сусідньому вагоні справжні знавці їдуть. Вони таке розказували, таке бачили — тобі, Білане, ще рости і рости.

— Можна подумати, ти вже виріс так, що до гори можеш дістати, — ущипливо кинув знизу Максим.

— Знаєте місцеву легенду про гори? — запитав, відкинувши ковдру, барабанщик Сашко Коритний. — Я десь читав, що це чортів подарунок тутешньому народу.

— До чого тут чорти? — підозріло запитав Максим. — Ми, здається, з нечистою силою вже кілька місяців тому домовилися, що її не буває…

— Перестань, — відмахнувся Сашко. — Тут зовсім інше. Якось Бог вирішив подарувати всім народам землю. А верховинці — люди, які тут живуть здавна, забавлялись: пили, танцювали і співали. Поки прибігли, то землю всю розібрали. Просили Бога, аж поки не вділив їм шматок раю. Але тут чортяка нагодився. Зливи насилав, град, теплі зими, холодне літо. Бігав чорт під землею, тиснув на неї плечима, райська земля від цього здулася — ось так постали гори. І швидко рости почали, мало небо не пробили. Але Бог їх закляв, ось вони і перестали рости. Зате нечиста сила не заспокоїлася, далі в горах намагається баламутити.

— Казочки це все, — озвався згори Мишко Зубов. — Гори — вони і є гори. Ми їх бачимо насправді. Чортів твоїх, Коритний, ніхто ніколи не бачив, хіба тільки на картинках. Узагалі, я чув іншу історію, про жадібного пана. На нього працював такий собі наймит Карпо. Хазяїн відмовився йому платити, ну, і Карпо, так кинув ним об землю, що земля розкололася і поглинула пана. Далі все правильно: намагався він вибратися, лупасив знизу, ось гори і повиростали.

— Не зрозумів ти мене, — запально мовив Сашко. — Гори — це місце, де темні і світлі сили постійно між собою змагаються. Постійну боротьбу ведуть. Тому гори та передгір’я і вважаються небезпечними.

— Наляка-а-ав! — смачно позіхнув Денис. — А мені не страшний сірий вовк!

— Справді, хлопці, вам нема про що поговорити? — буркнув Максим. — Добре, хоч мама моя нас не чує. Ви б так її налякали…

Ніби у відповідь на ці слова заграла мелодія Біланового телефона. Коли він приречено сказав у трубку: «Доброго ранку, мамо», — хлопці, не змовляючись, зареготали. І розмову Максим продовжував уже в коридорі.

Якщо так триватиме далі, — подумав він, — буде зіпсованим не лише настрій, а й весь відпочинок.

Глава 4

Програма фестивалю

Перший день у Прикарпатті видався Максимові досить дивним: тягнувся наче довго, а пролетів швидко.

Їх зустрів спеціальний фестивальний автобус, де вже сиділа купа музикантів та їхніх особливо довірених фанатів. Оксана та її група відразу почали знайомитися. Тут знайшлися львівські, миколаївські, одеські, черкаські хлопці й дівчата. Хтось, виявляється, чув краєм вуха про «Гурт Тіни». А музиканти «Гурту Тіни», в свою чергу, трошки чули про «Хлопчика Мізинчика» зі Львова та «Шум прибою» з Одеси. У них почалися свої професійні розмови, які ані Білан, ані Черненко підтримати не могли. Тому, вмостившись на сидінні поруч, мовчки дивилися на дорогу, що, здавалося, тікала від них, пробігаючи повз вікна автобуса.

Уже з ранку стояла парка спека. Вікна були відчинені, і до салону легенький та зовсім не свіжий вітерець заносив духмяні запахи трав, які укрили піднебесні полонини зеленим килимом. Пахощі ці змішувалися з живичним запахом струнких ялиць та смерічок. Максим раптом зловив себе на думці: йому не хочеться тепер нікуди приїжджати. Тут головне — їхати все далі й далі, все ближче до таких недосяжних і від того — таких загадкових гір.

Так заїхали до Коломиї. Там всіх учасників розмістили на спеціально замовленій базі відпочинку, нагодували, а потім повезли в село Шешори. Оксана дорогою розповіла своїм — за кілька тижнів, напередодні свята Івана Купала, там пройде великий фестиваль. Хотілося б, звичайно, залишитися, але Тарас Бульба дізнавався: якщо ця спроба влаштувати фестиваль шкільних ансамблів буде успішною, їх надалі включатимуть у загальну програму того, великого, дорослого фестивалю.

— Коли так — нам усім треба старатися! — підсумувала Оксана-Тіна. — І шануватися! Особливо це стосується декого! — і вона багатозначно подивилася на Мишка Зубова.

— Нічого собі заявочки! — стрепенувся гітарист. — Я тут при чому?

— Дисципліна в нашому колективі дуже кульгає! — категорично заявила Оксана-Тіна. — У Києві ще раду дати можна. А тут, у новій обстановці, вас усіх може на гульки потягнути!

Зубов хотів заперечити, та й Сашко Коритний уже зібрався заступитися за друга, але Таня Супрун, подружка Оксани, клавішниця, замахала руками:

— Так, все-все, припиняємо ці непотрібні розмови! Мир у нас, дружба і жуйка!

Максим і Денис вирішили не втручатися. Хай «Гурт Тіни» стосунки між собою з’ясовує сам. Утягуватися в чужі суперечки хлопцям зовсім не хотілося.

Але те, що вони побачили на околиці знаменитих Шешор, помирило всіх. Просто неба, на тлі гір спорудили спеціальну сцену, завішану емблемами фестивалю. А перед нею на галявині вже нетерпляче тупцяли фанати сучасної музики. Коли шкільні ансамблі почали вивантажуватися з автобусів, їх зустріли радісними криками та оплесками. Максим відзначив: тут зібралися в основному їхні однолітки. Звідки вони приїхали і хто їх сюди відпустив, для нього, київського домашнього хлопчика, котрий далеко від дому заїхав уперше, було загадкою, і така загальна свобода приємно здивувала.

Черненко дуже швидко освоївся, буквально вгвинтився в натовп фанатів і час від часу з поважним виглядом поправляв на голові свою зелену з рожевою ляпкою фанівську кепку. Невдовзі вони дізналися, що тут зараз буде відбуватися. Спочатку їх погодують справжніми гуцульськими стравами, а тоді учасники почнуть репетиції. Звісно, всі нині не встигнуть, — пояснила Оксана. Але фестиваль організований так, що всіх дружно вивозять у Шешори і так само організовано завозять у Коломию. Так буде сьогодні і завтра. Ну, а концерти почнуться післязавтра.

— Розбита програма на три дні, — сказала вона. — Наш виступ — на другий день, так у програмі зазначено. Третій день — концерт за участю переможців, а потому — додому.

— Навіть на екскурсію часу не буде, — розчаровано протягнув Максим.

— А ти, хлопче, не туристом сюди приїхав! — озвався Денис. — Хочеш по музеях та виставкових залах пройтися — будь ласка, з татом і мамою за ручку!

Білан хотів щось сказати, але в останній момент вирішив промовчати. Це нічого не дасть, — вирішив він. Тому прийняв запропоновані правила гри і, знайшовши собі місцинку на галявині, почав дивитися, як музиканти розгортаються для репетицій і починають грати.

Глава 5

Двадцять кроків

Зовсім непомітно пройшов день.

Вечір опустився несподівано, сутеніти почало якось відразу. Максим відчув, що стало холодно. Все правильно: якщо вдень так пекло, то, під вечір має прорватися дощем. Він похвалив маму за те, що завбачливо поклала йому светра з каптуром, а себе — за те, що захопив його з собою.

Светр і мобільник — усе, що він узяв, залишивши наплічник у кімнаті. Светра вдягнув, мобільний телефон запхав глибше в кишеню, пакет згорнув кілька разів і поклав до іншої кишені. Тепер руки вільні.

— Всім учасникам фестивалю зібратися біля своїх автобусів! — почувся підсилений мегафоном голос. — Повторюю: всім учасникам фестивалю зібратися біля своїх автобусів. Виїзд до Коломиї за двадцять хвилин!

— По маши-ина-ах! — підхопив цей заклик чийсь дзвінкий хлопчачий голос, і натовп ураз перетворився на бурхливе море. Засунувши руки в кишені джинсів, Максим неквапом рушив до їхнього автобуса. Особливо поспішати не було куди — без них не поїдуть. Та сам він досить організований, аби не запізнитися на автобус, до якого треба зробити лише кроків двадцять-тридцять.

На підступах Білана перестрів Черненко. З вигуком: «О!», — він рвучко зірвав з Максимової голови фанатівську кепку і крутнувся на п’ятах, збираючись кудись бігти. Максим спритно схопив його за лікоть.

— Е, чи ти здурів?

Тепер він помітив — на Денисовій голові так само не було кепки.

— Ану, пусти, салабон! — гримнув Черненко і, сіпнувши рукою, вивільнився від Білана. — Тихо будь, як тут кажуть!

— Давай сюди кепку! — підніс голос Максим.

Він навіть не чекав, що окрик подіє. Замість того, аби в своїй звичній манері почати гарикатися з приятелем, Денис крадькома роззирнувся, для чогось втягнув голову в плечі і стишив голос:

— Ну, чого ти, чого розкричався? Допоміг би краще нашим друзям.

— Яким ще нашим друзям? — підозріло запитав Білан. — І до чого тут моя кепка?

— План такий, — Денис присунувся до товариша ближче. — Я тут із двома місцевими познайомився. Ну, не зовсім місцевими… Словом, живуть люди в наметах, на фестиваль приїхали. Чули, як наші на репетиції розминалися. Сподобалося їм, хочуть ближче познайомитися. Повишиваємо трошки вночі, нормально, як у літніх таборах. Тільки сам же розумієш — сторонніх до нас не пускають, порядок такий.

— Правильний порядок, — зауважив дисциплінований Максим.

— Ось я і кажу: їх там двоє, нормальні хлопці, з Донецька, свої. Зараз уже сутінки, до того ж ніхто ще до пуття нікого не знає. Учасники по фірмових значках розділяються. Дамо хлопцям наші кепки. Нехай сідають в автобус, у фанатівських кепках їх пустять, он які козирки великі… Без нас же не поїдуть, крикнемо комусь зі своїх — підберуть. З Тіною я домовлюся. Поки туди-сюди, розбиратися не будуть, їхати треба швидко.

Поки вони говорили, музиканти і їхні офіційні фанати потроху влаштовувалися в автобусах. Часу на роздуми Денис Максимові практично не залишав. Подумати треба було. В іншій ситуації Білан, не роздумуючи, пристав би на подібну пропозицію, але ж тут, далеко він дому, та ще й коли існує певний розпорядок…

Помітивши, що товариш вагається, Черненко вирішив діяти сам. Стиснувши в кожній руці по кепці, він шмигнув у натовп і зник. Білан розгублено закрутив головою, а потім позадкував, пропускаючи останніх пасажирів. Підводити невідомих йому «своїх» хлопців із Донецька не хотілося. Але вибачати Денисові його замашки — теж. Бажання відновити справедливість на якийсь короткий час переважило здоровий глузд. І він кинувся на пошуки приятеля.

Довго шукати не довелося. На Черненка Білан налетів майже відразу. Фанатівських кепок у його руках уже не було, він махав комусь, і навіть у сутінках, що дедалі густішали, Максим побачив, як світилося його обличчя.

— Усе нормально, хлопці сіли, — сказав він Біланові так, наче нічого не сталося. — Почекаємо трошки — і за ними.

Але тут просто в них на очах почало відбуватися щось неймовірне.

Відігнавши від автобусних дверей останніх юних любителів сучасної музики, керівники фестивалю дружно зайшли в салони. Двері зачинилися. Автобуси повільно рушили, швидко розчинившись в уже густих сутінках.

Не змовляючись, Денис і Максим кинулися навздогін. На ходу вони кричали: «Стійте!», але навіть якби їх хтось і почув, автобуси все одно б не зупинилися: той, у якому сюди прибули вони разом із «Гуртом Тіни», рухався у голові невеличкої колони. Ті, хто окупував останній автобус, не знали Білана і Черненка в обличчя.

— Гей, ви! — почувся раптом розгніваний дівчачий голос.

Хлопці зупинилися. До них підбігла засапана Оксана-Тіна. Коси розтріпані, фірмової кепки на голові в неї теж не було.

— А ти чого тут? — запитав Максим.

— Вас шукала, ненормальні! — розлючено крикнула вона. — Сашко сказав, що ви не сіли в автобус. Тут підійшов якийсь незнайомий хлопчина з кепкою, каже — ви кудись у бік Шешорів подалися. Ну, я за вами…

— А твоя кепочка де? — поцікавився Денис.

— Дівчинка одна попросила… З Вижниці… Я вирішила так її в автобус провести…

Черненко не стримався — пирхнув. Білан теж посміхнувся. Надто вже схожими виявилися ситуації.

— Ясно, — підсумував він. — План спрацював. У темряві й гармидері кількість людей порахували просто по кепках. Наші промовчали, бо нас підвести не хотіли. Вирішили — ми і так прорвемося. Тим більше, завжди приємно обдурити всіх і протягнути з собою нелегальних фанатів…

— Ти мораль зібрався читати? — насупився Денис.

— Пізно вже мораль читати. В усіх сенсах пізно. Бачите — ніч настає. Мені тільки цікаво, Черненку, чому ті твої хороші донецькі хлопці Оксані збрехали? Ми ж не ходили в бік села. Жарти в них такі, чи що?

— Я з ними розберуся, — буркнув Денис. — Хай тільки знайду. Тепер, розумнику, думай, що нам далі робити.

Глава 6

Загублені в дощі

Попереджала мама — ночі в горах холодні.

Але Білан навіть уявити не міг, наскільки. Тим більше не уявляв, що особисто в цьому переконається.

Стало зовсім темно. Максим був у светрі з каптуром, і то він ловив дрижаки. Не кажучи вже про Оксану: хоч і прихопила вона з собою курточку з плащової тканини, він холоду така одежина не рятувала. Цокотіння Оксаниних зубів, здавалося, скоро почне віддавати в горах луною. Черненкові якщо і було холодно, він, як справжній супермен, цього не показував.

— Повертаємося до Шешор, — запропонувала Оксана. — Там до когось напросимося переночувати, пояснимо ситуацію. Аби ще подзвонити…

— Запросто! — вигукнув Максим, витяг із кишені телефон, натиснув на кнопочку, засвітлюючи віконечко монітора і малесенький ліхтарик.

Та відразу ж розчаровано промовив:

— От чорт! Покриття немає!

Справді — стільниковий зв’язок зник. Зробивши кілька кроків уперед, Білан переконався: вони опинилися в якомусь зачарованому колі.

Він знову чортихнувся.

— Ти того… Обережно з чортом, — попередила з темряви Оксана. — Я чула, тут це не прийнято. Можна справді біду накликати. Давайте просто повернемося ближче до людей. Може, у самих Шешорах телефон таки запрацює. Ні — до завтра доживемо, а там якось…

Її пропозиція мала сенс. Якби не Черненко, вони б так і зробили. Та в Дениса щодо цього була своя думка, і на чужу хлопцеві було абсолютно начхати, принаймні зараз.

— Кажеш, з чортом обережніше? — просичав він. — Біду накличемо? Я точно знаю, хто біду вже собі накликав. Наші донецькі друзі, чорт би їх забрав!

— Знову! — дорікнула Оксана. — Обережніше з язиком, хлопці, дуже вас прошу!

— Не знаю, що вони собі там придумали, — Денис таки не слухав її. — Зате я вже все придумав. Тут тридцять кілометрів, слабаки! До ранку не чекатиму — просто зараз наших нових друзів знайду і хай вони мені пояснять, для чого було так усіх підставляти!

З цими словами Черненко швидкими кроками пішов уперед.

— Стій! — крикнула Оксана. — Не клей дурня!

— Дарма, — зітхнув Максим. — Тепер його вже не завернеш. Це ж танк без гальмів. Стрельне щось у башту — все, гаси світло…

— Тут і так світла нема, — промовила Оксана. — Не кинемо ж ми його в темряві серед лісу та гір, — трошки подумавши, додала: — Може, Денис у чомусь правий. По дорозі машину попутну зупинити реально. Лише початок десятої вечора.

Зовсім нічого не розуміючи, Максим покірно потупцяв за Оксаною. Тепер уже він не збирався кидати дівчину серед глупої ночі на дорозі. Єдине, що втішало в усій несподіваній і справді дурнуватій пригоді — місцевість тут не глуха, давно обжита, і якщо триматися дороги, заблукати трьом київським школярам буде важко. До того ж, рано чи пізно вони повинні зайти туди, де стільниковий зв’язок запрацює.

Тим часом Оксана наздогнала в темряві Дениса. Білан, у свою чергу, наздогнав Оксану. Якийсь час трійця мовчки крокувала, намагаючись триматися середини дороги. Потім Максим подумки вилаяв себе останніми словами, стягнув на ходу светра і простягнув дівчині. Та не особливо опиралася, простягнувши хлопцеві свою курточку. Вона виявилася Біланові замалою, до того ж абсолютно не гріла. Тому він просто накинув її на плечі.

Ніхто з них не стежив за часом. Тому, коли раптово почався дощ, який дуже скоро перейшов у справжню зливу, ніхто з трійці не зміг визначити, скільки вони вже в дорозі. Дощ попередив про себе зволоженим повітрям, за мить бризнув холодними краплями, потім задріботів рясно, і аж тоді вперіщив суцільним потоком.

Не змовляючись, усі твоє кинулись з дороги під дерева. Але, притулившись до смерекових стовбурів, усе одно не сховалися від зливи. Оксана негайно натягнула на голову каптур, Максим закутав свою голову в її курточку, а Денис залишився навіть без такого убогого захисту. Стояв під дощем у стареньких джинсах, сандалях та сорочці з коротким рукавом, і з тихою злістю поминав чорта.

— Назад бігти треба, — запропонував Білан.

— Куди — назад? — буркнув Черненко. — Тут у який бік не кинься, все одно вже мокрий.

— А ти пропонуєш у лісі ночувати? — поцікавився Максим.

— Ти ще скажи, що ми тут через мене стирчимо, — озвався Денис.

— Знаєш, ти перший про це заговорив. Тільки нам і тобі самому від цього не легше. Вибиратися треба.

— Значить, — підніс голос Черненко, — ти все ж таки хочеш сказати, що ми тут сидимо не через двох хитрунів, яким я збираюся натовкти пики, а саме через мене? Скажи, скажи, щоб усі почули! Нумо, розумнику, знайди винного!

На додачу до всього гримнув грім.

— Хлопчики, прошу вас дуже — не сваріться! — у розпачі вигукнула Оксана. — Зараз битися почнете, мені вас розбороняти у темряві під дощем доведеться!

— Не бійся! — пообіцяв Денис. — Бій буде коротким! Я до нашого мудрагеля давно хочу добратися…

— Ти до всіх хочеш добратися! — огризнувся Максим. — Тобі, Черненку, весь світ щось винен!

Він розумів — приятелеві на комусь треба зігнати лють. Кудись випустити пару. Спочатку він зібрався йти пішки, схарапудивши всіх за собою. Тепер, коли дощ остаточно освіжив Дениса, він мусив, по можливості, зберегти обличчя в очевидно непростій ситуації. Але позиції свої він тепер остаточно втратив. Через те Максим вирішив запропонувати всім рушити назад і будь-яким способом дістатися до якогось даху над головою. Він був певен: Денис для порядку почне комизитися, та врешті навіть такий упертюх зрозуміє — іншого виходу нема.

Та враз до шуму дощу додався ще один звук. Усі відразу розпізнали його і дуже зраділи. Бо це був порятунок.

До них наближався автомобіль.

Глава 7

Спадкоємець із Канади

Нічну темряву та пелену дощу пронизали два промені — це світили фари.

Першим на світло фар кинувся Денис, махаючи руками і щось голосно вигукуючи. Він біг навперейми машині так хутко, що мало не вскочив під колеса. Водій встиг вчасно загальмувати, однак хлопець з усього маху налетів на капот. Не втримавшись на ногах, він упав на мокру землю. Коли підбігли Максим із Оксаною, Денис уже стояв на ногах.

Тим часом із машини, котра зблизька виявилася потужним джипом-позашляховиком, вибрався молодий чоловік в окулярах та клітчастій сорочці. Її він негайно скинув і простягнув Денисові. Той промимрив щось вдячне і, не питаючи дозволу, посунув у салон джипу. За ним поквапилася решта. Водій так само повернувся за кермо і ввімкнув у салоні світло.

Тепер усі троє могли розгледіти свого рятівника ближче. Максим, чий батько іноді одягав окуляри, коли працював за комп’ютером або збирався довго дивитися телевізор, відзначив: у окулярах незнайомця є щось закордонне. І форма, і оправа — все нагадувало іноземне кіно. Та й клітчаста сорочка, у яку тепер кутався Черненко, робила водія джипа схожим на якогось інтелігентного ковбоя. А коли він заговорив, не лише Білан — всі інші почули дуже легенький, проте все ж таки помітний акцент.

— Гелло, джентльмени та леді! Куди це ви в таку ніч?

Молодий незнайомець вимовляв м’які звуки твердо. Тому в нього вийшло «джентлмени», «леди» та «нич».

— А ви хто? — вирвалося в Максима, який сам не чекав від себе такої неввічливості.

— Я є Зорян Бачинський, — ім’я він промовив як «Зоран». — Мої прапрадіди були вроджені в Коломиї. Я є вроджений у Канаді, тепер маю тут спадок і хочу його здобути.

Трійця перезирнулася. Іноземців кияни бачили, звичайно, не вперше. Але щоб ось так, проти ночі, під дощем зустріти канадського українця на джипі — навмисне так не підгадаєш. Максим назвався, за ним назвали себе Оксана і Денис. Тоді Білан заговорив, без дозволу взявши на себе клопіт виступати від імені товаришів:

— Розумієте, пане Зоряне, ми відстали від нашого автобуса. Вирішили йти до Коломиї пішки — потрапили під дощ. Ось тут ви вчасно нагодилися.

— То ви, як я собі міркую, є справжні пластуни! — зрадів Зорян Бачинський. — Ми, знаєте, теж в юнацтві ходили на пласт. Я є знаменитий скаут, аби ви знали! Цікаво зустріти просто в горах своїх колег!

— Які ще пластуни? — не стримався Денис. — Ні перед ким я не пластун…

— То він жартує, — натягнуто посміхнувся Максим, непомітно шарпнувши приятеля за лікоть. — Утомився, перенервував. З нами ж дівчина, самі розумієте. Може, ви були б такі добрі й завезли нас до Коломиї?

— Знаєте, — Зорян Бачинський поправив окуляри на переніссі. — Я не маю тепер аж так багато часу. Давайте, молоді колеги, зробимо трошки не так. У мене тут недалеко є де ночувати. Поїдемо туди разом, а на ранок я довезу вас, куди треба, — перехопивши здивований погляд Максима, він поспішив пояснити: — Ноу проблем завезти вас до Коломиї тепер. Але саме зараз це в мене розходиться з ціллю. Я конче маю бути в тому місці до півночі. Інакше доведеться мені пробувати ще один раз.

Тепер Білан зовсім нічого не розумів.

— Що пробувати?

— Поїхали. По дорозі розкажу, — канадець завів двигун, і джип рушив, пробиваючи стіну дощу.

Трійця мовчала, змирившись із тим, що несподіваний рятівник цілком справедливо вирішив допомогти їм так, як сам уважає за потрібне. Зорян Бачинський, стежачи за темною дорогою і не обертаючись, простягнув правицю позад себе.

— Оксано, он там, у торбі, є термос із кавою та сандвічами. Прошу, беріть, кава є горьяча.

Двічі припрошувати не довелося. Порядно зголоднілі мандрівники швидко розібрали бутерброди з гуцульською ковбасою, які Зорян Бачинський охрестив сандвічами, по черзі запиваючи їх не такою вже й гарячою, але принаймні теплою ще кавою. Тим часом новий знайомий, очевидно, зрадівши вдячним слухачам, розповідав:

— Я, знаєте, ніколи раніше тут, в Україні, не був. Уроджений у Квебеку, то, знаєте, таке місто, французька частина Канади. Мій прадід — тутешній, із Коломиї, я вже вам казав. Бачинські тут узагалі досить відомі є. Особливо Левко Бачинський, як його кликали тут — Лев. Адвокат, знаний діяч політики…

— І тут політика, — не стрималася Оксана і зойкнула — так сильно тицьнув її ліктем у бік Максим.

Вона хотіла сказати йому щось образливе, та він мімікою показав: краще тепер мовчати і слухати його, бо невідомо, мовляв, як іноземець до школярських зауважень поставиться. Оксана все зрозуміла і таки прикусила язика, але, як всякий митець, все ж таки лишилася задоволена собою. Висловила думку про дорослих, котрі весь час говорять про політику.

— Та ні, — відмахнувся Зорян Бачинський, цілком зрозумівши настрої дівчини. — Політика тут ні при чому є. Просто Левко Бачинський досить різко критикував владу. Мій дід, ну, син його, знаєте, так само критично налаштований був. Потім, якщо ви трошки знаєте історію, — прозвучало «історию», — багато хто з тутешніх аристократів змушений був перебиратися за кордон. Так мої предки опинилися спочатку в Парижі, тоді — за океаном, у Канаді. Але не всі Бачинські звідси виїхали. Мій дядько Зенон лишився жити в цій місцевості. Тільки жив він окремо від людей, бо був, знаєте, мольфаром.

— Це що за чудо? — поцікавився Денис, дожовуючи рештки бутерброду.

— Так тут чаклунів називають, — поспішив пояснити начитаний Максим. — Хочеш — можеш казати «відьмак», теж буде правильно.

— Знаменито! — вигукнув Зорян Бачинський. — Отже, Зенон мав у тутешніх краях серед людей добру славу. Бо мольфаром був світлим, лікував, допомагав, від лихого ока захищав оберегами. Мешкав на маленькому хуторі, на люди не часто виходив. Усім необхідним добрі люди забезпечували. Дожив мольфар Зенон майже до ста років, не так давно помер. Чоловік грамотний був, усе ж таки один із нащадків адвоката Лева Бачинського. Виявляється, склав тестамент…

— Що склав? — перепитала Оксана.

— То є заповіт майна, — пояснив Зорян Бачинський. — Свою хату заповів будь-кому з нащадків Лева Бачинського, кого по закордонах відшукають, бо тут у нього рідних не лишилося. Кого так само серед живих нема, хто колись зрікся мольфара… Одне слово, розшукали юристи в Квебеку мене. Оце я приїхав. Аби вирішити, що зі спадщиною робити.

— Як що, — діловито промовив Білан. — Вступати у володіння. Все ж таки будинок у Прикарпатті, в туристичній зоні, земля ваших предків…

— Та і я про це, — зітхнув Зенон Бачинський. — Тільки мені сказали, що в хаті діда Зенона водиться нечиста сила.

Запала тиша. Лише дощ стукотів по даху джипа.

Глава 8

Проклята спадщина

Мовчанку порушив Максим. Кашлянув, поцікавився обережно:

— Для чого ж ми туди їдемо, пане Бачинський?

— Прошу дуже, мсьє, не треба зі мною панькатися, — попросив спадкоємець. — Можете звати мене запросто Зоряном, без всяких отих панів. Який я пан, у мене в Квебеку лиш лікарська практика. Домовились?

— О’кей, — відповів Максим. — Значить, Зоряне, ви їдете спілкуватися з нечистою силою?

— Навпаки — я хочу довести всім тутешнім страхопудам, що нічого нечистого в хаті діда Зенона не може бути. Мене тут переконували: він знався з темними силами, постійно викликав їх у своєму помешканні…

— Чекайте! — перебив його Максим. — Ви ж казали, що мольфар знався зі світлими силами?

— І мені таке говорили, — кивнув Зорян Бачинський, не обертаючись. — Та коли я сюди приїхав, почув так само іншу історію. Знайшовся чоловік, який розповів: є, знаєте, факти, коли мольфар намагався знайти контакт із нечистю. Тому будинок його є проклятим. Тож мені треба чимшвидше позбутися його.

— А ви там жити хотіли? — здивувалася Оксана. — Переїхати з Квебека в Коломию?

— У мене, знаєте, є одні партнери. Там, у Канаді. Так само українці, — він промовив «українчі», — які не хочуть втрачати коріння. Можна вкласти якісь гроші, зробити тут невеличкий кемпінг. Місце гарне, затишне, я вже був, дивився. Не стільки для прибутку, скільки, знаєте, аби якийсь шматок справжньої України в нас був. Ми могли б так само приїхати сюди на свої вакації…

— Куди? — знову не зрозумів Денис.

— На канікули, — пояснив Білан. — У відпустку, якщо хочеш.

— Усе ти знаєш, — буркнув Черненко.

— Словом, — вів далі Зорян Бачинський, — мені хотілося б тут, в горах, щось таке своє мати. Але знаючі люди кажуть… Так, чекайте, здається, приїхали.

За розмовами мандрівники не стежили за дорогою. Та це й неможливо — за вікном густа темрява, дощ і вітер. Проте Максим усе ж таки відзначав, що в якийсь момент джип з’їхав із головної дороги і пересувався вже між дерев. Дорога що далі, то частіше починала петляти, нагадуючи слід, залишений величезною казковою змією. Коли джип загальмував, фари вихопили з темряви обриси якоїсь невеличкої споруди.

Зорян вибрався з машини першим і, попросивши пасажирів почекати, швидко побіг до будинку, потупцяв біля дверей, відчинив їх і голосно гукнув гостей. Максим, Денис і Оксана одним спритним марш-кидком подолали відстань між джипом та хатою і забігли під захист даху.

Їх відразу охопила темрява, але не така вогка, як надворі, а затишна і тепла. В хаті пахло мишами, дивною сумішшю трав і пилом. Збившись докупи, гості не знали, що робити далі. З темряви почувся голос хазяїна:

— Тут нема світла. Ніколи не було. Дід Зенон був хоч і грамотною людиною, йому навіть газети приносили, тільки електрику вважав за гріх.

— А нечиста сила як же? — не стримався Денис.

— Про це я і кажу. Тут розбиратися треба. Тому я сюди і приїхав. Зараз свічки запалю.

Блиснув ліхтарик, потім блимнув язичок запальнички, і за хвилину невеличке помешкання освітилося запаленими одна за одною свічками. Усього їх тут було шість, хтось розмістив їх по всій кімнаті. Хоч світло було не яскравим, його цілком вистачало для того, аби гості змогли роздивитися, куди потрапили.

Нічого особливого не побачили. Одна кімната, під стінами — лавки, вкриті розшитими полотняними килимами. Біля однієї стіни — дерев’яний стіл, у кутку — піч, в протилежному — величезна і широченна скриня, поверх якої лежала вкрита вовняною ковдрою перина.

— І де тут спати? — поцікавилася Оксана.

— А їсти що? — запитав Денис, який лише заморив бутербродами черв’ячка, не втамувавши голоду як слід.

— Х-хе! — вигукнув Зорян Бачинський. — То все має бути по пластовому. В машині маю спальники. Як відчував — узяв два. Вірніше, не навмисне взяв два, а купив нині рано і просто не виклав із авта. Так само є теплий коц, земляки подарували. Коли ходить про їдження — маю цілу запечену курку, пиріжки з грибами і кілька пляшок мінеральної води. Думаю, до ранку з голоду не помремо, нє?

— Протримаємося, — погодився Максим. — Ви краще інше скажіть: хто і з якого дива взяв, що десь тут завелася нечисть?

— Тут, — Зорян Бачинський обвів напівтемне помешкання рукою, — я сам ще нічого при денному світлі не бачив. Мені сказали, нечиста сила оживає довкола серед ночі. Я кажу — то не є правда! Мені кажуть — то правда! Кажу їм — я лікар, людина науки, не буває чортів! Вони мені — у вас, мовляв, у Квебеку їх, може, і не буває. А тут, в горах, у хаті мольфара, все може бути. Прокляте оце місце, — він тупнув ногою об застелену старими дошками підлогу. — Тому я декларую, — вийшло «деклярую», — що проведу тут тепер одну ніч. Дуже добре, друзі, що ви мені зустрілися. Сам Бог вас послав. Раз Бог послав, значить, чортові тут робити нема чого. У мене три свідки буде, в разі чого. Ми цим забобонним боягузам носи втремо, правда є?

— Правда, — бадьоро відповів за всіх Максим.

Цілком задоволений, Зорян Бачинський подався до машини забирати спальники, ковдри та харчі. Гості лишилися самі.

Глава 9

Грім і блискавка

Перше, що зробив Максим, — спробував подзвонити. Дарма — на моніторі мобільника висвітлювалося «Немає покриття». Тим часом Черненка наче прорвало.

— І що він тут намолов про чортів? — запитав Денис.

— Чого ти так на мене визвірився, наче я все це сам придумав! — роздратовано відповів Білан.

— Ні на кого я не визвірився, — збавив оберти Денис. — Просто все це не налазить на голову.

— Денис правий, — втрутилася Оксана. — Ніч, дощ, ліс, довкола ані живої душі. Світла нема, хата якась дивна… Все це взагалі незвично…

— Ти хочеш сказати, що цей канадець — викрадач маленьких дітей на нічних дорогах? Сірий вовк, котрий полює на своєму джипі на таких, як ми, червоних шапочок? — Максим не приховував іронії.

— Я не думаю, що він взагалі канадець, — буркнув Денис. — Хто завгодно може придурюватися іноземцем, кататися серед ночі на джипі, мати ключі від покинутої хати і навіть калічено говорити.

— Та-ак, — Максим засунув руки у мокрі кишені джинсів, перевів погляд з Дениса на Оксану, потім — знову на Дениса. — Отже, ви думаєте, що цей чоловік нас викрав, завіз подалі від цивілізації і зараз спече в оцій печі? А потім покличе на вечерю своїх друзів — людожерів?

— Нічого ми не думаємо! — огризнувся Черненко. — Чого пристав!

— А думати треба, — зазначив Білан. — Значить, так: або зараз швидко, всі разом, вибігаємо звідси і тікаємо світ заочі під дощем, або лишаємося тут і дивимося, що далі буде. Знову ж таки, тримаємося всі разом. І не спати нікому, поки хазяїн не засне.

— Краще спати по черзі, — уточнив Черненко. — Але так, щоб він цього не помічав. Оксани, звичайно, це не стосується…

— Нічого собі! — ображено вигукнула дівчина. — Ми всі в однакових умовах! І я маю такі самі права, як кожна жінка!

Від обурення вона навіть тупнула ногою.

— Ніхто тебе твоїх прав не позбавляє, — спробував заспокоїти її Максим. — Просто ми з Денисом по черзі охоронятимемо тебе. І в разі чого…

— Не треба мене охороняти! — перебила його Оксана. — Тримаємося всі разом і спимо по черзі. Якщо зараз про це не домовимося, хазяїн потім щось помітить. Тихо, він іде!

Майже відразу після її попередження до хати просунувся Зорян Бачинський. Кинувши на підлогу один спальник, він одразу пішов назад по інший. Цього часу трійці вистачило, аби остаточно домовитися про свої дії на сьогоднішню ніч. Бачинський застав їх за розкладанням спальника на скрині.

— Для чого, там он яка перина є! — сказав він. — Там ляже мадемуазель, а ми з вами троє повкладаємося, мов справжні плястуни, на підлозі. Зара ще буде коц.

Поки хазяїн ходив по ковдру і їжу, Денис і Максим розклали спальники біля скрині так, аби лягти між нею та Зоряном. Лежати поруч із ним на чатах, та ще й серед ночі непомітно будити наступного вартового видавалося досить складним завданням. Але примоститися окремо від хазяїна не виходило.

Наступна година минула в клопотах. Спроба розпалити піч ні до чого не привела. Ніхто з гостей не вмів цього робити. Зорян Бачинський, який вдома в Квебеку мав власний камін, так само не впорався з гуцульським п’єцом.[2] До того ж вологий хмиз, принесений знадвору, не хотів сохнути в хаті.

Чоловіки делікатно відвернулися, давши Оксані змогу роздягнутися, скинувши нарешті мокрий одяг, і замотатися в ковдру. Потім хлопці так само роздягнулися, і Максим постарався відразу відсунутися далі в тінь. Зате Денис цілком комфортно почував себе у спортивних трусах. Зорян Бачинський, найсухіший з усієї компанії, кинув Білану свою картату сорочку, а Черненкові — легенького, проте сухого та затишного светра.

Нарешті повечеряли. Хазяїн вправно поділив печену курку справжнім мисливським ножем із зазубреним з одного боку лезом, на якого Максим подивився з острахом. Уся компанія з апетитом з’їла її, закусивши пиріжками та запивши мінеральною водою без газу. А тоді Білан, який за домовленістю мусив чергувати першим, вирішив трошки заговорити Бачинського, аби той не помітив, що інші завчасно поснули.

— Так що, все ж таки, з цією хатою? — поцікавився він. — Ви, Зоряне, так толком нічого і не пояснили. Що чи кого ви хочете тут побачити?

— Нікого і нічого особливого! — щиро зізнався той. — Говорили мені ось таке: дуже давно нечисту силу так закляли, що вона не могла вибратися з-під землі, де їй місце. Через те рветься, пнеться, стукає знизу. Правда, може нечистий зробити це не в кожному місці, де йому заманеться, а лише там, де на нього справді чекають ті, з ким він має зв’язок на землі.

— Темні чаклуни! — здогадався Максим. — Ось чому…

— Так є, — погодився Зорян. — Жив мольфар Зенон, як я вже говорив, відлюдно. Про нього різне казали. У тому числі натякали на його зв’язок із нечистю. Ніби мольфар Зенон довго вивчав всякі темні науки, щоб закляття для нечистого зняти. Йому це, за переказами чи плітками, майже вдалося. Ось тепер чортисько знає сюди дорогу і час від часу приходить. Коли це стається, всяка лісова нечисть прокидається і йде йому на допомогу. Вовкулаки там, лішаки… Чистий вам американський фільм жахів. Горор,[3] як їх ще називають. Сигнал для них — коли надворі раптово починається сильний дощ, злива, буря. Коли грім гримить, блискавка, навіть град падає…

— Про щось подібне ми вже чули, — згадав Максим вранішню розмову в поїзді і раптом зрозумів, як довго тягнеться їх перший день у Прикарпатті. Ще зранку вони пили в купе чай, а тепер скоро дванадцята ночі стукне, а вони — невідомо де, в покинутій хаті, по даху якої стукотять великі дощові краплі.

Злива. Чому раптом він подумав про зливу? Злива… буря… Північ гряде… Погода, яку, за переказами, насилає нечиста сила, коли збирається…

Перш ніж він склав два і два, за вікнами гримнуло. Максим здригнувся.

Зойкнувши, підскочила на своєму ложі Оксана. Денис, який теж не спав, дослухаючись до розмови, рвучко сів, стиснув Максима за лікоть. Грім повторився, а потім за вікном розтяла темряву яскрава блискавка, на мить освітивши стривожені обличчя всіх, хто був у хаті.

Втретє вдарив грім.

А тоді знадвору почулося протяжне моторошне виття, дуже схоже на собаче. Тільки як тут, у темному лісі, опиниться собака…

Глава 10

В облозі

Оксана верескнула з переляку, накрилася ковдрою з головою.

Білан і Черненко разом скочили на ноги. Невідомо для чого Денис кинувся задувати свічки. Він встиг задути чотири з шести, перш ніж Максим зупинив його різким окриком:

— Припини! Не треба!

— Воно бачить світло у вікнах! — крикнув у відповідь Черненко.

Виття повторилося. Тепер завивали вже під самим вікном.

— Хто — воно? — розпачливо запитав Білан.

— Ким би воно не було — воно йде на світло!

— Значить, воно його вже побачило! І гаси чи не гаси, воно все одно знає: в хаті хтось є!

Нарешті оговтався Зорян Бачинський. На відміну від розгублених та наляканих хлопців, він тримався, або хоча б намагався триматися спокійно. Так, як належить дорослому чоловікові перед школярами, котрі могли бути його нехай не дітьми, але молодшими братами — так точно.

— Тихо будьте! — наказав він. — Максим є правий: у темряві краще тепер не сидіти. Денисе, ось, маєш запальничку, — це прозвучало як «запалничку», — засвічуй свічки, коли світло — нема чого боятися.

— А чого нам треба боятися? — запитав Денис, слухняно виконуючи прохання.

— Нам з вами — нічого, — впевнено заявив Зорян Бачинський. — А ось Оксана, я собі бачу, все ж таки трошки налякана.

— Ні-ні! — поспішила заперечити Оксана, висовуючи голову з-під ковдри.

Вдарив грім. Блиснула блискавка. Протяжно завили вже з другого боку хати, під іншими вікнами. Оксана остаточно припинила гратися в безстрашну героїню, тепер уже закричавши вголос, на всю хату. Заспокоїти її ніхто не наважився — моторошне виття заганяло хлопчачі серця в п’яти. Навіть дорослий Зорян відчув, як тілом пробігли дрібні холодні кусючі мурахи.

— Це… вітер, — вичавив він із себе, намагаючись переконати в цьому не стільки інших, скільки себе самого: — Це лише вітер так виє… Ефект…

Ніби заперечуючи, виття повторилося, і тепер до нього додалося люте гарчання. Максим давав би руку на відсіч — він навіть почув скрегіт хижих зубів. Пересиливши себе, він обережно взяв свічку, приставними кроками наблизився до вікна, підніс до темної, давно не митої шибки вогник.

— Ану, хто там! — він спробував промовити це гордо, та вийшло щось більше схоже не мишачий писк.

— Геть з вогнем від вікна! — трошки запізно крикнув Денис, підбігши до Максима і відтягуючи його, дмухнуви на свічку.

Дивно — вогник чомусь не погаснув. Трошки блимнувши на ґнотику, він розгорівся, здавалося, ще з більшої силою. Тіні від свічок танцювали по стінах і стелі в такт завиванню вітру знадвору. За вікном швидко промайнула якась величезна тінь. Знову сяйнула блискавка, вдарив грім, дощ стьобнув по шибках. І знову почулося страшне виття, яке супроводжувало моторошне гарчання.

— Отче наш, сущий на небесах… — тихо промовив Зорян Бачинський.

І не договорив, бо почувся новий звук. Знадвору хтось дряпав двері. Спочатку легенько, ніби не впевнено. Та що далі, то гучнішими ставали ці звуки. Невідомо для чого Денис підбіг до дверей, торкнувся міцного грубого засуву, помацав величезну клямку. Двері в цій старій хаті замикалися на совість. Якщо їх не штурмувати тараном, облогу можна витримати до ранку. А йому чомусь здавалося — під ранок все повинно припинитися. Чим би все це насправді не було: проявом сил природних чи надприродних.

Після історії з привидом Денис Черненко, який і до того не вірив у різні казочки, зневірився в них остаточно. Але те, що відбувалося з ними зараз, ладне було змусити його переглянути власні погляди. Те, що в Києві справді могло здаватися страшним, мало логічні пояснення. Тут, далеко від цивілізації, серед буйної природи, ті ж речі починали сприйматися інакше.

По дверях знову шкрябнули. Так, наче гострі величезні кігті впилися в дерево і кігтяста лапа повільно посунула донизу. Оксана не переставала зойкати, так і не висовуючись з-під ковдри. Денис відійшов від дверей, став посеред кімнати. Максим притулився до нього спиною. Поруч із ними височіла постать Зоряна Бачинського.

Так вони якийсь час стояли мовчки, слухаючи бурчання грому, шум дощу та виття. У двері шкрябати перестали, вити так само стали рідше, та це жодним чином не заспокоїло мимовільних бранців старої мольфарової хати. Нарешті Максим Білан спромігся промовити те, що, без сумніву, крутилося в головах товаришів по нещастю.

— Вовкулаки, — вичавив із себе він.

— Ти серйозно? — перепитав Денис, і в голосі його цього разу не чулося жодних насмішок.

— Не знаю, — чесно відповів Максим. — Але виють та гарчать тільки вони, вовки-перевертні. За переказами, між іншим, саме з вовкулаків складається почет ватажків нечисті. Вони прийшли сюди по свого пана.

— Хлопці, ви марите, — озвався Зорян Бачинський. — Тільки я сам усе те ж бачу і чую. А значить, марю разом із вами.

— Давайте поки що домовимося: довкола хати діда Зенона блукають перевертні, — Максим почав поволі збиратися з думками, якими б божевільними ці думки не були. — Переконатися, що це не так, можна лише одним способом: вийти надвір, пробратися до джипу і врубати фари. Якщо ви, Зоряне, скажете мені, як це робиться, я міг би з цим завданням упоратися. Тільки… я боюся.

— Я теж! — гукнула з-під ковдри Оксана. — Хлопчики, любі, не треба відчиняти дверей!

— Вона права, — погодився Денис. — Боюся я чи ні — нехай це буде не ваша справа. Краще справді не чіпати дверей до ранку. Через вікно воно навряд чи полізе…

— Все ж таки якесь «воно» довкола хати ходить, — зловив його на слові Максим.

Денис хотів щось сказати, та протяжне виття стало красномовнішим за будь-яку його відповідь.

— Що тут відбувається! — в розпачі вигукнув Зорян Бачинський. — Я вже зовсім відмовляюся щось розуміти!

— Я так само, — замислено промовив Максим. Він дивувався сам собі, але перший переляк потроху минав, поступаючись місцем логічним роздумам. — Бо, якщо припустити, що мольфарову хату оточила лісова нечисть, то вона зробила це не просто так. Адже злива, грім і блискавка попереджають про можливу появу…

Він не договорив. Підлога під їхніми ногами раптом здригнулася.

Глава 11

Мара під землею

Денис, Максим і Зорян Бачинський дружно підстрибнули, наче опинилися раптом на розпеченій сковороді. Коли підлога здригнулася вдруге, всі троє, не змовляючись, скочили в різні боки. Знизу грюкнуло втретє, а виття за вікном посилилося.

— Чорт забирай! — гаркнув Зорян. — Та що тут за дідько!

— Обережніше зі словами! — попередив Максим. — Мені здається, саме це тут і відбувається. Дідько стукає знизу, намагаючись вийти нагору.

— Тільки в нього це не вийде! — вигукнув Зорян. — Аби закляття з цього місця було зняте, нечиста сила вже давно б гуляла на волі!

— Отже, Зоряне, ви таки готові нарешті повірити в казку про закляту спадщину? — Максим хоча і сам був готовий тепер повірити в усе, що завгодно, проте різка зміна поведінки дорослої людини викликала в нього бажання з принципу протестувати і не вірити своїм очам та вухам.

— Я взагалі тепер не знаю, у що вірити, а в що не вірити! — визнав спадкоємець, і Білан зловив себе на думці: йому шкода канадського гостя. Перед трьома українськими школярами він готовий визнати свою слабкість, свій переляк, свою поразку. І хоча Максим у ці хвилини не міг похвалитися сміливістю, йому захотілося видаватись сміливцем в очах іноземця. Нехай і далекого нащадка карпатського мольфара.

Закусивши нижню губу, Максим Білан зробив кілька кроків і знову став на те ж місце, в яке стукали з-під землі. Поштовх повторився. Був він несильним, дошки з підлоги не виривав. Радше нагадував удари кулаком чи принаймні невеликим молотком. Хоча, якщо згадати легенду, нечистий пробивався з-під землі на поверхню, наставляючи свої могутні плечі. Якщо погодитися — плечі в того, хто стукає під землею, не такі вже й могутні.

Побачивши, що приятель пересилює свій страх, Черненко теж посунув до нього. Він, спортсмен, просто не міг собі дозволити стояти осторонь, в той час як відвертий салабон намагається щось робити і якось давати обставинам раду.

Думаючи, що в Білана є якийсь конкретний та продуманий бодай нашвидку план дій, Денис помилявся. Максим діяв швидше для того, аби не стояти чи сидіти без діла на одному місці і щоб якось притамувати відчуття страху. Насправді він так само не знав, як реагувати і що робити. Постоявши ще і дочекавшись чергового поштовху, він швидко перемістився вбік, до найближчої стіни. Там із-під землі нічого не штовхало.

При світлі свічок хлопець рухався, наче фантом, і його видовжена тінь відбивалася на стінах, сягаючи навіть під стелю. Зрозумівши, що саме робить приятель, Денис так само перейшов до протилежної стіни, трошки постояв і зробив висновок:

— Тут нічого не стукає! Тільки посередині хати!

— Ану, йди звідси геть! — невідомо кому крикнув Білан.

Відповіддю стало виття. У двері знадвору знову дряпнули. Дзенькнула шиба на вікні. Ще раз шкрябнуло під підлогою. А тоді раптом усе якось відразу заспокоїлося. Буря ніби на замовлення почала поволі вщухати. Дощ далі йшов, проте вже не так сильно та рясно. Грім більше не гримів. Сторонні моторошні звуки ззовні та знизу припинилися. Запала тиша, яка стояла ще не так давно.

— Закінчилося? — голова Оксани обережно вистромилася з-під ковдри.

— Правда, Білане, ти як це зробив? — здивувався Черненко.

— Нічого я не робив! — відмахнувся Максим. — Усе воно тут якось так саме собою вирішується, без стороннього втручання…

— Саме собою нічого не вирішується, — зазначив Зорян Бачинський. — Якщо ви мене просто тепер запитаєте, що тут узагалі коїлося, я вам не скажу. Але буду чесним: не хочу ще раз таке пережити.

— Котра година? — запитав Максим. Бачинський глянув на циферблат годинника.

— Половина другої ночі… Гм… Увесь цей наш горор тривав майже півтори години…

— А раптом усе повернеться? — кволо запитала Оксана. — Може, нам тепер краще втекти звідси? Га, Зоряне? Скочимо в машину всі разом — і ходу…

— Не повернеться, — впевнено заявив Максим. — Якщо все це відбувається за якимись невідомими нам законами, то для того, аби кошмар повернувся, потрібні знову злива, грім та блискавка. Бачиш, усе вщухає поволі. Так що на сьогодні нас до ранку лишать у спокої.

Несподівано Зорян Бачинський ляснув себе по лобі, підхопив із лавки свічку і наблизився до печі. Посвітивши собі в кутку біля неї, вдоволено промовив: «Є!» і зняв щось зі стіни. В темному кутку вони справді нічого не побачили, бо не особливо і роздивлялися. Між тим саме там висіла стара ікона, якою Зорян перехрестив кілька разів місце посеред кімнати, там, де відчувалися поштовхи, після чого якось відразу заспокоївся.

— Отепер лягаймо спати, — мовив він. — Як я раніше не додумався! Все, тепер ніхто нас не потурбує.

Дивно, але ці слова і головне — ці дії заспокоїли гостей. Оксана полегшено зітхнула, Денис якось нервово реготнув, а Максим для чогось постукав ногою по підлозі. Ніби і не було нічого. Ніби не вило і дряпало ззовні. Наче не пробивалося щось із-під землі. Стало тихо, спокійно, якось по-домашньому затишно.

Не змовляючись, вирішили всі розмови відкласти до ранку. Спати лягали вже без особливого страху, навіть без бажання вартувати по черзі. Тепер у щирих намірах канадського гостя і в тому, що він не замишляє проти своїх гостей нічого лихого, переконалися всі.

Адже страшніше, ніж було, вже не буде. І Зорян Бачинський так само щиро був здивований і збентежений.

Глава 12

Нові сліди та старі руїни

Сонячні промені постукали у вологе після дощу скло. Всі, хто був у хаті, прокинулися майже одночасно. Так, наче вночі нічого не трапилося.

Годинник показував початок восьмої. На запитання Зоряна, кому як спалося, гості недружним хором відповіли: дуже добре. Справді, Максим, Денис і Оксана, вимучені довгими, як здавалося, хвилинами страху, провалилися в сон, мов у глибоку темну яму. Спали хоч і не так довго, як хотілося, зате — міцно, без сновидінь.

Одяг ще не зовсім висох. Та хлопці не зважали на це. Черненко, а за ним і Білан позалазили в свої мокрі джинси, запхали ноги у вологе взуття і поквапилися надвір. Та просто перед дверима, не змовляючись, зупинилися, перезирнулися.

— Чого застряг? — грубувато запитав Денис.

— А ти? — у свою чергу запитав Максим. Помирив їх Зорян Бачинський. Рішуче підійшовши до дверей, відсунув засув, скинув клямку і широко розчахнув їх. Максим посунув за ним, проте все ж таки поводився обережніше. Спочатку вистромив голову, потім — плечі, і аж тоді вийшов сам. Черненко, з усієї сили зображуючи байдужість, вийшов за ним.

І вкляк на місці поруч із Максимом. Той дивився на Зоряна. А Зорян, у свою чергу — на потоптану землю просто перед хатою.

Там, на землі, чітко відбився величезний слід невідомого звіра.

Жоден із хлопців слідопитом не був. Більше того — Дениса Черненка світ тварин зовсім не цікавив. Навіть у зоопарку, куди він іноді ходив з мамою та малими. Тим не менше, навіть такий невіглас, як спортсмен Черненко, точно міг відрізнити слід ведмедя від сліду собаки. Не кажучи вже про Максима, який любив часом подивитися для загального розвитку кабельний телеканал «Планета тварин».

— Великий собака, — промовив Денис.

— Я б сказав — великий вовк, — уточнив Максим.

— То є вовкуляка, — зробив висновок Зорян Бачинський присівши біля сліду. Перед тим, як торкнутися його пальцями, спадкоємець сторожко озирнувся, наче чекаючи ззаду нападу того, хто такі сліди лишає. Тоді, торкнувшись відбитка, провів пальцями по краях, прицмокнув язиком.

— Не знаю, як стосовно вовкулаки, а якийсь звір тут точно вештався, — зробив висновок Максим. Тоді, щось пригадавши, причинив двері і глянув на них іззовні. Денис зиркнув через його плече.

— Оп-па! — протягнув він.

Зорян випростався і підійшов ближче, аби поглянути, що саме так вразило хлопців. Побачивши три глибокі борозни просто посередині дверей, він нічого не сказав — лиш присвиснув і замислено почухав потилицю. Максим примостив вказівний палець у борозну, провів згори донизу, для чогось понюхав палець.

— Ще на зуб спробуй, — похмуро порадив Денис.

— До речі, про зуби, — Максим підніс пальця догори. — Тварюка клацала ними вночі, але ні об що зубки свої не поточила.

— Правильно. Бо нема дурних із хати виходити, — гмикнув Денис. — Що ти хочеш цим сказати?

— Поки що нічого. Щось ходило кругом хати, вило, дряпало двері, і це «щось» дуже велике. Друге «щось» у відповідь на це виття стукало з-під низу, намагаючись вибратися назовні. Це те, що відбувалося вчора вночі. Правильно, Зоряне?

Зорян Бачинський притулився до одвірка, пошкріб неголене від учора підборіддя.

— Знаєте, я мушу взяти свої слова назад, — мовив він після невеличкої паузи. — Тут треба проводити якісь досліди, вивчати надприродні явища. Відпочивати тут не годиться. Сам бачу, що місце для цього не придатне. Отже, мене не обдурили.

І добре, що ви були моїми свідками. Тепер я завжди можу переконатися: мені то всьо не наснилося і не примарилося. Бо ви є свідками.

— І що ви збираєтеся робити далі? — поцікавився Максим.

— Тепер збирайтеся. Завезу вас, куди треба, а сам поїду до нотаріуса. Він підібрав мені підходящого купця на цю спадщину. Продам, лиш фото собі на пам’ять залишу та хіба тамту ікону. Взагалі дуже добре, що на такий небезпечний, страшний навіть товар знайшовся достойний та пристойний покупець.

— Це він вам про прокляте місце повідав? — ніби ненароком спитав Білан.

— Хто? Покупець? Та ні! — Зорян Бачинський відмахнувся. — Нотаріус, який, знаєте, мої справи тут веде. Словом, збирайтеся, будемо їхати.

— Я б на вашому місці не поспішав, — з виглядом знавця сказав Максим. — Тут так гарно. Лад навести, грошей вкласти — і буде чудове місце для відпочинку. Приватний пансіонат який-небудь… Свіже повітря…

— Вовкулаки ночами приходять! — вклинився Черненко.

— Цьому якось можна дати лад, — Білан далі вдавав із себе дуже серйозного. — Справді, тут дуже класно. Незвично якось, — він покрутив головою, — Наприклад, он там — що?

Денис і Зорян Бачинський повернули голови в той бік, куди він показав. Там, далеко між дерев, бовваніли рештки якоїсь давньої забудови.

— A-а, я вже сам цікавився, коли перший раз сюди приїхав, — сказав спадкоємець. — Там колись замок стояв. Дерев’яний, знаєте. Тут, на Прикарпатті, більшість замків робили з дерева. Тому від них коли щось і лишається, то хіба кам’яний фундамент. Я читав історію свого рідного краю в Інтернеті, — похвалився він. — Тут колись жив один галицький князь. Не дуже, знаєте, пишний, та все одно дуже гоноровий. Ось і збудував собі невеличку фортецю з дерева. Та простояв цей замок трохи більше ста років. Два з половиною століття тому цю місцевість захопила Австрія. Замок, відповідно, переможці зруйнували. І хоча його потім відбудовувати не було потреби, якісь рештки лишилися. Нагадували, знаєте, про славу цих місць. І головне, — Зорян Бачинський так захопився історією, що забув навіть про сліди та подряпини на дверях, — ось на цьому місці колись стояла сторожка. Її теж зруйнували, але потім на її місці один тутешній відлюдник звів нову хату. Вони за віки старіли, ламалися, потім усе одно зводилися. Таке тут місце, казали мені, енергетично сильне. Кожен жити хотів. Якщо вас, друзі, подробиці цікавлять — заїдемо до Коломиї, там є різні спеціялісти, вони докладну лекцію вам прочитають.

— Не люблю лекцій, — скривився Черненко.

— А знаєте, що? — Білан наморщив лоба. — Може, Зоряне, сходіть із Денисом туди, де був замок. Гляньте, чи нема там таких самих слідів. Якщо є, то в мене крутиться одна ідея…

Черненко здивовано глипнув на нього. Та вираз обличчя приятеля змусив його сіпнути Зоряна за руку.

— Правда, пройдімося. Он як після дощу парить, погода тут міняється. А поки мокре, сліди краще помітні.

Бачинський знизав плечима. Максим правильно вгадав його настрої: спадкоємцеві тепер було все одно, куди йти і що робити. Визнавши себе переможеним, він усе ж таки просто так їхати геть з небезпечного місця не хотів. Тому неквапом попрямував у бік колишнього замку. Денис пішов за ним, трошки відставши і озирнувшись на Максима.

А той, підморгнувши приятелеві, зник у хаті.

Глава 13

Оксана захворіла

Гуляли Бачинський та Денис не дуже довго.

Повернулися до хати ділові та налаштовані на швидке повернення ближче до цивілізації. Жодних слідів, і взагалі — нічого цікавого на місці колишнього замку не було. Але те, що вони побачили, зайшовши до хати, стривожило їх не менше, ніж сліди на землі та подряпини на дверях.

Оксана Дорошенко, загорнувшись у шерстяну ковдру по саме горло, бухикала, тряслася і жалібно та водночас винувато дивилася на всіх. Максим сидів на краю скрині біля неї і мав не менш розгублений вигляд.

— Горить уся, — сказав він. — Їхати відмовляється.

— Алло, подруго, в тебе ж виступ завтра! — вигукнув Денис. — Фестиваль! Ми ж твої фанати, чорт забирай!

— Не поминай ти тут чорта! — зірвався на крик Максим, та швидко взяв себе в руки, далі говорив спокійніше. — Все вона знає. Але куди її таку відпускати…

— Якщо я полежу, мені легше стане. Я відчуваю. Думаю, це нервове, після вчорашнього. Та ще й під дощем пройшлася вчора по чиїйсь милості… По милості якогось свого фаната…

— Безнадійно, — розвів руками Максим. — Вона в нас дуже вразлива. Це правда. Розказав би я вам, Зоряне, одну історію про несправжнього привида в підвалі…

— Замовкни! — Оксана хотіла ще щось сказати, та зірвалася на кашель.

— І що його робити? — тепер Зорян Бачинський остаточно готовий був скласти зброю під силою непереборних та фатальних для його місії обставин.

— Дуже просто, — Білан уже опанував себе. — Зараз ще досить рано. І до Коломиї, як я розумію, не дуже далеко. Ми Оксану саму не лишимо. Я б дуже попросив би вас, Зоряне: раз уже ми попросили про допомогу вчора, то допомагайте нам до кінця. Гайніть на своєму джипові в місто, подзвоніть керівникові нашої групи, Тарасові Петровичу, поясніть ситуацію. Тоді беріть свого нотаріуса, купіть у аптеці щось заспокійливе і щось від застуди та повертайтеся по нас сюди. Нотаріусу ми заодно підтвердимо, що було вночі. І пред’явимо Оксану як жертву.

— Це ще для чого? — не зрозумів Бачинський.

— Аби він тут же, на місці, хату опечатав. І нікого стороннього сюди не пускав. Бо якщо справді якісь темні сили тут розбуджені, краще нехай цим заклятим місцем офіційна наука займеться.

— Не знаю, Максиме, як вони тут даватимуть собі раду. Але від спадщини я відмовляюся — то є доконаний факт. Правда твоя. Офіційну людину сюди привезти треба. У нас, на Заході, так робиться. Привід турбувати людину таки серйозний є. Тож чекайте, я постараюся швидко.

З цими словами, навіть не згорнувши своїх спальників, Зорян Бачинський швидко вийшов із хати. У цілковитій тиші всі дочекалися, поки машина рушить, а потім Оксана абсолютно іншим, здоровим голосом запитала:

— Може, тепер ти поясниш, для чого вся ця комедія з хворобою?

— Правильно, — додав Денис. — І мені поясни, за яким дідьком я його до місця колишнього палацу прогулював? Бо ти таку пику скроїв, що я зрозумів — канадця забрати звідси треба. Для чого?

Білан витримав театральну паузу.

— Спочатку — відповідь на твоє питання. Я мусив лишитися з Оксанкою сам, аби переконати її прикинутися дуже хворою і всіма силами відмовлятися їхати звідси. Це повинно було допомогти мені спровадити звідси спадкоємця не на місце, де був колись замок, а ще далі. Ти, Черненку, правий: з тутешнім дідьком треба розібратися без сторонніх. Тут же всі свої. Тим більше — ті свої, в яких уже є досвід ловити різну нечисть. Це вже тобі відповідь, Оксано: я хочу без зайвих свідків розібратися, що тут коїлося вночі.

— Ти не порівнюй мою пригоду з тим, що тут було, — заперечила Оксана, сідаючи на скрині та прикривши голі ноги ковдрою. — Сліди, кігті, поштовхи з-під землі… Тут усе справжнє, бо тут — енергетика інша. Правду хтось казав…

— Почекай! — Максим виставив руку, зупиняючи її. — Уявімо, що ми зараз сидимо у мене, в Києві, в Бабусиній Хаті. Довкола — електрика, Інтернет і затишні безпечні квартири. Як би ми там розмірковували?

— Ми не вдома, — мовив Черненко.

— Правильно, — Білан почав міряти кроками хату, заклавши руки за спину. — Тому я й кажу: спробуймо поводити себе так, як би ми поводилися в більш звичних обставинах. Чого нам усім не вистачає? Ну, напружуйте мозок…

Оксана слухняно наморщила лоба. Денис навіть не намагався зобразити процес думання, відмахнувся роздратовано.

— Все одно ти, Білане, вже все придумав. Усе одно ти тут найрозумніший… Так що вали все відразу, що в голові зварилося.

— Насправді, люди добрі, все дуже просто, — зітхнув Максим. — Виття за вікном, якісь тіні, дивні звуки та стукання знизу ми всі лише чули. Того, хто вив, стукав та дряпав двері, ніхто не бачив. Навряд чи хтось із нас трьох готовий вірити тому, що не бачив на власні очі. Оксано, згадай свого фатального привида. Спочатку його побачила ти, потім — я, а потім уже ми вдвох із Денисом. Отже, в якусь мить готові були в потойбічні сили повірити. Тут же ніхто нічого страшного не бачив. Лякало нас усе вкупі: темрява, ліс, злива, грім, блискавка і нечиста сила. Все, крім нечисті, ми бачили. Але якщо ось тут, за таких обставин, в покинутій хаті, при свічках розповідати одне одному страшні казки, вони будуть лише додатком до моторошної атмосфери. І спрацюють, мов справжня хороша страшилка. Тебе, Оксано, тоді хотіли залякати, згодна?

— Що було, то було, — погодилася вона.

— Ми готові погодитися, що вчора вночі налякати хотіли канадського гостя?

— Отаке! — вигукнув Денис. — А ми тут до чого?

— Ні до чого. Ми випадково опинилися на дорозі, випадково зустрілися з ним і випадково потрапили сюди. Значить, стали випадковими слухачами страшної казки, призначеної не для наших вух. Бо все, що відбувалося вночі, ми, я повторюся, лише чули.

— І як же, цікаво, нашого канадця хотіли налякати? — запитала Оксана.

— Головне — для чого? — додав Денис.

— Ось це ми з вами і спробуємо з’ясувати, — сказав Максим Білан.

І далі кількома реченнями виклав їм свій план.

Глава 14

Нечиста сила з'являється знову

Повернувся Зорян Бачинський ще до полудня.

Тутешня погода цього разу справді дивувала. Вже зранку сонце почало припікати. Сліди вчорашнього грозового дощу досить швидко випаровувалися, і якщо в лісі ще лишалася роса, то на відкритій місцевості все висихало. В повітрі знову запахло свіжістю, і, вийшовши з джипа, спадкоємець не втримався — вдихнув на повні груди.

За ним вибрався чоловік середнього зросту, невисокий, в акуратних окулярах з тонкими скельцями. У правій руці він стискав елегантний шкіряний портфель. Білан зустрічав їх на ганку і ніяк не відповів на привітний помах руки Бачинського. Вгледівши хлопця, незнайомець в окулярах невдоволено стиснув губи.

— Значить, це ось вони, київські втікачі? — перепитав він.

— Та я ж кажу вам, пане Оресте — вони не є втікачі! — поправив свого знайомого Зорян. — Максиме, я подзвонив вашому керівникові. Знаєш, він так зрадів, що ви знайшлися, що навіть не сварився. Тим більше, там у них щось таке трапилося, що він взагалі боявся найгіршого…

— Що ж там таке в них сталося? — Білан стрепенувся.

— А, потім розкажу. Ось, пан Орест Коломийський, він веде мої справи і тепер зробить так, як ми з вами і задумали…

— Я так розумію, ти, хлопче, — Максим, їхній старший? — Коломийський ступив до хлопця ближче.

— Ні в кого я не старший, — поправив його Білан. — Я взагалі єдина дитина в тата з мамою…

— Розумецька дитина, — з вуст Коломийського це прозвучало, як серйозне зауваження. — Значить, тепер слухай мене уважно. Ви тут узагалі випадково опинилися. Для вас, киян, оця хатинка — халупа, може так бути?

Максим не сперечався, кивнув.

— Бач, а для мене це — спадщина пана Зоряна. І не просто спадщина, яку він отримав, а тепер уже й нерухомість, яку треба продавати. Хто її після того, що сталося вчора вночі, купить? Тоді як нам тут не хочеться, аби все це пропадало. Тому знайшовся один чоловік, бізнесмен. Він нічого не боїться, тому пан Зорян із ним домовився про все. І якщо ви не втримаєте язики за зубами…

— То що буде? — наївно запитав Максим. — Нас дідько забере?

— Кажу ж вам, пане Зоряне — ви нашу нинішню молодь не знаєте. Мудрі не по роках. Коротше, хлопче, моя справа попередити, аби ви своїм ще розумнішим батькам про все це не патякали. Ваша справа — повернутися на свої забави і відпочивати. Ласкаво просимо на Прикарпаття, як кажуть… Добре, пане Зоряне, ходімо. Забирайте ваші речі, справи перш за все…

Говорячи так, Орест Коломийський пройшов до хати. Оксана далі лежала на скрині і, здавалося, спала. Зорян, пройшовши слідом, пошукав очима Дениса.

— О! А друг де?

— Проблеми, — зітхнув Максим. — Знову проблеми з ним. Посварилися ми, ось він і пішов геть. Пішки.

— Давно пішов? — різко запитав Орест Коломийський.

— А вам яка печаль? — Максим сам не чекав від себе такого нахабства.

— Нічого собі — печаль! Я місцевий, я тут виріс, я ці краї знаю, як свою власну хату! А дружок твій може де завгодно заблукати! Тепер хлопців із МЧС піднімати доведеться через ваші дурні хлопчачі бздури! Ні, ви точно втягнете мене в якусь історію, яка мені зовсім тепер не потрібна!

Орест Коломийський обурювався голосно, зовсім не турбуючись, що Оксана може прокинутися. Вона справді заворушилася, розплющила очі й сіла на скрині. Максим хотів щось сказати, та раптом події закрутилися в різкому та несподіваному темпі.

Двері, прочинені навстіж, з гуркотом зачинилися, мовби від різкого пориву вітру. Оксана скрикнула і закрила обличчя руками. Зорян Бачинський, не стримавшись, підбіг до дівчини і притулив її до себе, бажаючи заспокоїти. Коломийський не встиг рота відкрити, як просто під тим місцем, де стояли його ноги, щось почало гупати. Так, ніби якась невидима сила хотіла вибратися з-під землі. Нотаріус злякано підскочив.

Стукіт повторився. А тоді раптом щось голосно і протяжно завило. Від цього виття мороз пішов шкірою Зоряна Бачинського. Коли виття повторилося, тепер уже — зовсім близько, він пробелькотів:

— Господи, Твоя воля! Серед білого дня! Та що ж тут відбувається?

Його нерозуміючий погляд зустрівся з поглядом Ореста Коломийського. На диво, той був не стільки зляканим, скільки розгубленим. Надворі знову завило, хоча вікно далі світилося від яскравого сонячного проміння. Зовсім нічого не віщувало появи потойбічних сил — погода не псувалася, не було дощу та вітру, не гримів грім і не розтинала небо блискавка.

Знадвору долинуло тихе лиховісне гарчання.

А тоді щось шкрябнуло в двері. Раз, другий, третій…

Аж тепер Зорян Бачинський звернув увагу на своїх гостей. Оксана вже сиділа на скрині, відкинувши ковдру. Зараз вона зовсім не скидалася на хвору. До того ж встигла вдягнутися, очевидно, ще до повернення спадкоємця. Легко зіскочивши зі свого ложа, вона стала поруч із Максимом. Той так само тримався на диво спокійно. На його обличчі навіть окреслилася легенька посмішка.

— Страшно? — поцікавився він, але дивився не на справді зляканого хазяїна хати, а на його збентежену довірену особу. — Як часто пишуть у дитячих книжках, тут і казочці кінець. Хто дослухав — молодець!

З цими словами Білан підійшов до дверей, потягнув їх на себе і розчахнув.

Сонячні промінчики, отримавши нову можливість проникнути всередину старої хати, ще яскравіше освітили тьмяне помешкання. А на порозі стояв Денис Черненко.

У кожній руці він тримав по звичайному металевому гакові. З тих, якими користуються альпіністи. Хлопець переможно помахав гаками над головою під супровід лиховісного гарчання.

— То як, пане нотаріусе? — запитав Максим. — Будемо вважати все це вдалим жартом, чи спадкоємець повезе вас у міліцію разом із тим добрим чоловіком, який готовий за безцінь купити прокляту хату?

Глава 15

Непогана ідея Дениса Черненка

Трохи більше, ніж за дві години Максим, Денис і відповідальний за них учитель Тарас Петрович Боровець на прізвисько Бульба сиділи в Шешорах у невеличкій затишній колибі й намагалися з’їсти все, замовлене для них на радощах щедрим та щасливим земляком із Канади. Оксана, вже перекусивши нашвидку, побігла на репетицію.

Бульба, як і попереджав хлопців Зорян Бачинський, справді зрадів, що з його підопічними нічого серйозного не трапилося і вони весь цей час були в надійних руках.

Тому зовсім не сварив їх. Більше того — про зникнення Оксани, Максима та Дениса він узагалі дізнався під ранок. До того часу друзі старанно прикривали їх, вирішивши, що так задумано, і роблячи вигляд, ніби нічого не сталося.

— Розумієш, Зоряне, — Тарас Бульба якось легко перейшов із канадцем на «ти», — ці молоді та ранні подумали — троє наших захотіли для чогось лишитися в Шешорах, а чужаки їх прикривають. Ось і змовилися не видавати своїх. А коли ранком ті двоє чужих хлопців здиміли в невідомому напрямку, прихопивши з собою два фотоапарати музикантів «Гурту Тіни» і поцупивши телефон із залишеного Оксаною рюкзака, наші сполошилися. Прибігли до мене і чесно все розповіли. Відомо про злодюжок тільки те, що називали вони себе Коля й Паша і що приїхали аж із Донбасу. Тільки, думаю, брехали — аж гай шумів… Тут уже наші встигли навести довідки — у Шешорах ця парочка теж приблудною виявилася. Так що історія темна і взагалі — окрема. Зате тепер усі розуміють, чому таємничі Коля і Паша за першої ж нагоди спекалися Максима і Дениса.

Хоча вчитель зізнався: відійшовши після повідомленої Зоряном радісної новини, він таки вирішив як слід насварити всіх трьох за самовільні безвідповідальні вчинки. Та коли Бачинський коротко розповів, якої біди йому вдалося уникнути завдяки кмітливості його гостей, Бульба остаточно відтанув. І почав вимагати подробиць усієї історії.

— Нема чим особливо хвалитися, — відмахнувся Білан. — Справді, все виявилося настільки просто зранку, наскільки складно було вночі. Коли грім та блискавка гуркотіли.

— Твої учні, Тарасе, на диво скромні є, — визнав Зорян Бачинський. — Я б ніколи не додумався…

— Бо ви, Зоряне, вже вибачте, не думали, — пояснив Максим. — Я ж вам уже це казав і показав буквально на пальцях…

— Мені, Білане, ніхто нічого не показував! Так що будьте вже ласкаві, хлопці, повідайте, як ви розкрили цю страшну таємницю.

— Не така вже таємниця, — знизав плечима Максим.

— І не така вже страшна, — гмикнув Денис. — Хоча спочатку навіть я трошки перелякався…

— Ой, не бреши! Всі ми злякалися спочатку. І зовсім не трошки! — сказав Максим. — Просто все точно співпадало з тутешніми легендами про замуровану під землею нечисту силу, яка хоче вирватися на поверхню. Тільки надто швидко все це закінчилося, розумієте? За законами казкового жанру, мусили прокукурікати перші півні. Це — як мінімум. Але якби вся ця казка затягнулася, доросла людина, взявши себе в руки, неодмінно почала б мислити логічно. І неодмінно додумалася б до того, що спало мені на гадку вранці. Я тиснув на те, що готовий повірити лише в побачене. Почутому я повірити не готовий. Ми побачили сліди, а коли бути точним — усього один слід. Тоді як вило і гарчало довкола хати. Значить, невідома почвара, лишивши один слід, повинна була лишити хоча б іще один. Але цього не було. Пояснювати все це Зорянові надто довго, зате Оксана швидко перейнялася моїми підозрами. Був у нас із нею, гм, деякий досвід боротьби з нечистою силою. Словом, Зорян поїхав у Коломию, а ми почали обстежувати місцевість.

— Слідів справді, більше не знайшли. Звіриних, — уточнив Денис. — Зате за хатою лишився свіжий відбиток людської ноги. Перевертень, який перед хатою — вовк, а за хатою — чоловік?

Не смішно. Тому ми пішли туди, де були рештки замку. І знайшли там у ямі, прикиданій хмизом, брезентовий дощовик, металеві гаки і саморобну дерев’яну штуку у формі собачої чи вовчої лапи.

— Ось і все, — розвів руками Максим. — Зовсім не цікава казка. Той, хто все це там залишив, був переконаний — зляканий Зорян нічого ніде шукати не буде. Ми, звичайно, пошукали ще. Я, коли чесно, чомусь вірив — якщо там колись був замок, то він просто мусив мати підземний хід. І хід знайшовся! За кілька метрів від ями! Вів він просто під хату. Я не ризикнув, а Черненкові — хоч би що, поліз…

— Стіни камінням обкладені, — вставив Денис. — Не знаю, для чого цей хід від початку призначався, але за дві з гаком сотні років його хоч і забули, але не зруйнували.

— Не забули! — втрутився Зорян Бачинський. — Виявляється, в цих краях про той тунель багато хто знає. Лише я, іноземець, є невіглас. Тому мене і обдурили.

— Обдурили, як дитину, — погодився Максим. — Підземний хід вів просто під хату. Причому раніше він тягнувся в зовсім інший бік. А під хату його хтось зовсім недавно спеціально завернув, бо в первісному напрямку хід із часом завалився. Той, хто туди пробирався, починав шкрябати і стукати знизу. Складалося враження: щось невідоме намагається вийти з-під землі. Я тоді згадав: шарудіння під хатою і шкрябання в двері відбувалися не одночасно. Значить, прикинув я, тут діяв хтось один. Спочатку постукає, потім вилізе і пошкрябає гачками по дверях. Лишалося зрозуміти, що це так вило і гарчало…

— Тут взагалі просто! — втрутився Денис. — Усі ці звуки записані на магнітофон. Під стріхою з обох боків заздалегідь прилаштували невеличкі динаміки. Лишалося в потрібний час під’єднати простеньку апаратуру і увімкнути шумові ефекти. Її ми знайшли в кишені плаща. Досить професійна вона, скажу я вам.

— Ну ось, тепер лишилося тільки пригадати, хто знав про намір Зоряна переночувати в так званій проклятій хаті, — закінчив Максим. — Спадкоємець нам сам тоді сказав — знали про це довірена особа, цей нотаріус, і, очевидно, потенційний покупець. Лишалося перевірити реакцію нотаріуса на те, що вистава під назвою «Проклята спадщина» почнеться без його участі. Тоді, коли він не чекав.

— Ось так! — гордо заявив Зорян Бачинський. — Цей негідник Коломийський так був заскочений тим, що його фокуси розгадали звичайні собі діти, що навіть не особливо опирався. Я від самого початку не збирався нікому продавати спадщину. Це, знаєте, все ж таки пам’ять. Ось Коломийський та його друг, який плянував закрутити на тому місці свої бизнеси, згадали давню карпатську легенду. Потім придумали, що дядько Зенон знався з темними силами. А тоді підвели мене до того, аби я сам вирішив довести, що їхні слова — дурня. І я правда готовий був продати спадщину дослівно за безцінь! Чого шахраї і домагалися. Навіть природа вчора була на їхньому боці — адже зливу та грім вони при всьому бажанні самі зробити не могли.

— Знаєте, де зараз Коломийський? — хитро примружився Денис. — Його зсередини в хаті зачинили і тепер він там бутафорське виття слухає! Якщо спробує вибити шибу в моїй хаті — подам до суду. А підвечір випущу… Можливо…

— Зізнайся, Черненку — твоя ідея? — суворо глянув на нього Тарас Бульба.

— Погодьтеся — непогана! — гордо промовив Денис, випнувши груди.

Жестом Максим Білан зупинив розмову, давши всім знак слухати.

З боку концертного майданчика долинав дзвінкий голос Оксани Дорошенко. «Гурт Тіни» почав готуватися до виступу.

м. Київ, травень 2008 р.

Примітки

1

Шешори — популярне курортне селище Івано-Франківської області, місце проведення етнічних українських фестивалів. Славне, серед іншого, своїми водоспадами.

2

П’єц — піч без грубки (гуцульське).

3

Горор — один із напрямків фантастичного жанру, страшна казка, в якій діють міфічні персонажі (бестії) з народного фольклору. В український літературі класикою цього жанру прийнято вважати повість Миколи Гоголя «Вій».

Content

Андрій Кокотюха
СТРАШНІ ІСТОРІЇ

СОБАЧІ КЛОПОТИ

Глава 1 Тато читає газети

Глава 2 Чемпіон і дівчачі сльози

Глава3 Дуже простий план

Глава 4 Платна послуга

Глава 5 Як працює спинний мозок

Глава 6 Артур клацає язиком

Глава 7 Собача територія

Глава 8 У полоні

Глава 9 Помилка викрадача

Глава 10 На волю

Глава11 Піша прогулянка

Глава 12 Нищівна поразка

Глава 13 Поганий настрій

Глава14 Козаки-розбійники

Глава 15 Ворожі тенета

Глава 16 Фокуси

Глава 17 Щаслива Таня

НЕБЕЗПЕЧНА СПАДЩИНА

Глава 1 Перша самостійна подорож

Глава 2 Кепки для фанатів

Глава 3 Легенди Карпатських гір

Глава 4 Програма фестивалю

Глава 5 Двадцять кроків

Глава 6 Загублені в дощі

Глава 7 Спадкоємець із Канади

Глава 8 Проклята спадщина

Глава 9 Грім і блискавка

Глава 10 В облозі

Глава 11 Мара під землею

Глава 12 Нові сліди та старі руїни

Глава 13 Оксана захворіла

Глава 14 Нечиста сила з'являється знову

Глава 15 Непогана ідея Дениса Черненка

Примітки