Малгожата-Кароліна Пекарська

КЛАС ПАНІ ЧАЙКИ

Інформація для тих, хто не читає передмов

Любі друзі! За хвилину ви перегорнете сторінку і разом із учнями з однієї варшавської гімназії поринете у світ, сповнений щоденних радощів і проблем, з якими зустрічається кожен підліток. Новий, незнайомий колектив, нові друзі й пов’язані з цим побоювання, перше кохання, стосунки з учителями й батьками, бажання привернути до себе увагу, відповідальність за себе й за інших — про все це пише у своєму популярному романі «Клас пані Чайки» відома польська письменниця Малгожата-Кароліна Пекарська.

Малгожата-Кароліна Пекарська відома в Польщі не лише як письменниця, але й журналістка, яка протягом багатьох років співпрацювала з популярними журналами «Коґіто» (назва журналу, яка дослівно означає «мислю, думаю», є першим словом відомого афоризму славетного французького математика Рене Декарта «Cogito, ergo sum», що означає «Я мислю, отже, існую») та «Віктор-гімназист», без яких не обходиться життя жодного польського підлітка. До речі, саме на сторінках «Віктора-гімназиста» й було надруковано перші уривки «Класу пані Чайки». Вони так сподобалися читачам, що ті почали вимагати окремого видання! Герої «Класу пані Чайки» — гімназисти, які зустрічаються в першому класі гімназії і розлучаються через три роки, коли їхні шляхи розходяться, бо підлітки потрапляють до різних, розкиданих по всій Варшаві ліцеїв. Прототипом класної керівнички, Барбари Чайки, є… Барбара Чайка, улюблена вчителька авторки, яка навчала її польської мови та літератури.

Напевне, буде не зайвим сказати кілька слів про систему польської освіти, оскільки вона відмінна від української. Герої цієї книжки навчаються в гімназії, вони приходять туди, маючи переважно по 13 років і закінчивши перед тим так звану середню, або основну, школу, навчання в якій триває 6 років (від 7 до 13). У гімназії вчаться 3 роки, тобто від 13 до 16 років. А після цього на підставі рейтингу атестатів обирають ліцеї, загальноосвітні або профільні, які закінчують через 3 роки — у віці 19 років. Після випускних іспитів ліцеїсти отримують атестати зрілості й можуть вступати до вищих навчальних закладів.

Система оцінювання теж відрізняється від нашої. Оцінки виставляються від «1» до «6», причому шістка є найвищою (відповідає нашій «12»).

На всіх етапах навчання, від основної школи до ліцею, учні за вибором батьків обов’язково відвідують уроки релігії або етики. Зазвичай батьки обирають релігію, оскільки Польща є державою, де католики становлять переважну більшість населення. Католицька церква завжди мала величезний вплив на всі сфери життя поляків, тому польські учні часто відвідують у неділю костел, а релігійні свята посідають у їхньому житті особливе місце. І хоча протягом останніх років багато хто декларує себе невіруючими або непрактикуючими, релігійні обряди залишаються для більшості поляків дуже важливими.

Книжка «Клас пані Чайки» неодноразово перемагала на різних польських літературних конкурсах для молоді, кілька років тому опинилася в списку найпопулярніших книжок, які найчастіше читають у бібліотеках. У Польщі є навіть клуб фанів «Класу пані Чайки»!

Учні залюбки грають також у комп’ютерну гру «Клас пані Чайки», розроблену компанією «Apple House» і доступну онлайн на сайті письменниці www.piekarska.net.

Сподіваюся, що вас книжка теж не залишить байдужими.

Божена Антоняк, перекладач

КЛАС ПАНІ ЧАЙКИ

Барбарі Чайці, моїй улюбленій учительці польської

Парта

— Малгосю! А другий сніданок? — почувся голос мами, яка визирнула з вікна.

— Узяла! — відгукнулася дівчина й наддала ходу.

Вона жила в старій багатоповерхівці на вулиці Саській. З її вікон виднів костьол і частина скверу з дитячим містечком. До школи було якихось п’ять хвилин, але нині дорога здалася Малгосі нескінченною. Дівчина давно так не хвилювалася. Цього першого дня в гімназії[1] вона чекала й водночас дуже боялася. Начебто вони віддавна дружили з Камілою. Навіть у липні були вдвох у таборі. Та й зараз пообіцяли одна одній, що сидітимуть разом за партою, і все ж занепокоєння її не полишало. По-перше, Каміла досі не повернулася з канікул, а по-друге, хто ще буде в їхньому класі? Цього Малгося не знала. Гімназія вважалася однією з найкращих у районі. Розташована на перехресті вулиць Звитяжців та Міжнародної, вона приваблювала молодь із правобережної Варшави.

У класі вже сиділо кілька учнів. Декого Малгося зустрічала в костелі, на вулиці чи в крамниці. Когось бачила вперше. Дівчина роззирнулася довкола. Її увагу привернув хлопець, якого вона пам’ятала з районної бібліотеки. Він теж брав додому купу книжок. Хлопчина глянув на Малгосю й посміхнувся. Усі поступово займали свої місця, і перш ніж Малгося схаменулася, вільною залишилася тільки перша парта в середньому ряду.

«Камілі це не надто сподобається», — подумала вона, сідаючи.

* * *

— А ти стопудово якась зубрилка, — почулося за спиною.

Малгося озирнулася. Перед нею стояла чорнявка в міні-спідниці й туфлях на високих підборах. Своїм виглядом вона аж ніяк не пасувала до решти класу.

— Чому… — почала було Малгося, але не встигла договорити, бо чорнява вочевидь знала все краще.

— Сидиш за першою партою, носиш окуляри. А окулярники завжди зубрилки.

Малгося знизала плечима. Їй хотілося щось сказати, але вона передумала. Зате озвався знайомий хлопець із бібліотеки.

— А такі в міні-спідничках і з декольте — вони які?

— Ти краще, Мацеку, не встрявай, бо скажу Кшисекові, і він тобі вмаже.

— Через тебе? Не думаю. Він тебе однаково не любить.

— Дурень!

— Сама дурепа…

Суперечка тривала добрих кілька хвилин, затягнулася б і надовше, якби на Касьчин захист не стали… хлопці. Вони явно не приховували захоплення її зовнішністю. Один підсував їй стільця. Другий пропонував із ним сидіти. Третій силкувався розтовкмачити Мацекові, що той, мовляв, хам. Та Мацек лише засміявся й стенув плечима, а тоді, махнувши рукою, подався в кінець класу.

Цього обміну репліками вистачило, щоб Малгося збагнула: дівчину звуть Каською, а хлопця Мацеком, і він знає якогось Кшисека, з яким Каська, мабуть, зустрічається. Ну, і взагалі ці двоє добре знайомі.

«Ех… — зітхнула вона й заздро глянула на Каську. — У неї купа залицяльників, а в мене?» — подумала дівчина й озирнулася. Помітивши зневажливий погляд вродливої чорнявки, вона аж зіщулилася й задивилася на дошку. Цієї миті відчинилися двері й увійшла вчителька.

* * *

— Вітаю всіх з початком нового навчального року. Мене звуть Барбара Чайка, і, як вам, мабуть, відомо, я буду вашою класною керівничкою, — почала вчителька, уважно спостерігаючи за всіма учнями. — Ті, кого я вже бачила, мали нагоду зі мною познайомитися. Я працюю в цій школі багато років і знаю, що ви запам’ятаєте мене швидше, аніж я ваші імена й прізвища. Сподіваюся, ви мені в цьому трохи допоможете. Зробімо ось що: я трохи розкажу про себе, а ви напишете мені твір і здасте наступного тижня. Це буде єдина робота, за яку я не ставитиму в журнал оцінок, нижчих за четвірку. Тема — «Мої канікули». Я просто хочу дізнатися, як ви пишете. Ну, і довідатися дещо про вас. Щоправда, я найбільше люблю граматику і, як стверджують ваші старші товариші, мучу учнів словотвором та будовою речень, але… Так? Слухаю тебе, — звернулася пані Чайка до Малгосі, яка підняла руку.

— Треба описувати всі канікули? Чи тільки якусь частину? Адже канікули тривають понад два місяці…

— Я хочу не лише побачити, як ви пишете, але й познайомитися з вами, — відказала вчителька. — Тому форма твору довільна. Це може бути лист до мене. Або до подруги. Може бути оповідання або звичайна розповідь. Ви можете описати якусь пригоду, що трапилася з вами під час канікул. Пишіть так, аби вам самим було приємно. Нехай це перше завдання буде одночасно й розвагою.

— А на скільки сторінок його треба написати? — знову поцікавилася Малгося.

— На ваш розсуд, — відповіла пані Чайка, а тоді заявила: — Сподіваюся, що три роки, які ми маємо провести разом, запам’ятаються всім не лише працею, а й будуть приємними.

— Зубрилка! — просичала Каська до Малгосі, щойно задзеленчав дзвоник і вчителька вийшла із класу.

* * *

— Почекай! — почувся за спиною чийсь голос. Малгося озирнулася. За нею біг Мацек. — Не переймайся Каською, — промовив хлопець, важко відсапуючись.

— Я й не переймаюся, — відказала дівчина. Та це була неправда. Малгося дуже переживала. Особливо через те, що всі хлопці задивлялися на Каську й хотіли сидіти тільки з нею. От і зараз, виходячи, Малгося помітила, як один чорнявий хлопчина запропонував нести тій рюкзак. Зовсім як у романі з дев’ятнадцятого століття. Кілька хвилин Малгося й Мацек ішли мовчки. Першим озвався Мацек.

— Я ходив з нею до школи, Каська просто дурепа.

— Зате вродлива. Я ж бачила, як усі хлопці на неї задивляються.

— Е-е-е. Тобі лише так здається. Крім того, у них це минеться за кілька днів, усі її зненавидять. От побачиш. Спитай хоч Сташека чи Томека.

— Це хто?

— Ті, що сидять за мною. Друзі ще з дитячого садка. Ходили з нами до одного класу. І живуть поруч, — Мацек махнув рукою кудись у бік костелу.

— А я тут, — сказала Малгося, зупиняючись біля свого будинку.

— Я трохи далі, — відповів Мацек, але не рушив з місця.

Малгося теж не ворухнулася. Вона зовсім не знала, що сказати.

— Я бачила тебе в бібліотеці, — мовила вона трохи згодом, і в цю мить Мацек вигукнув:

— Точно! Я знав, що вже десь тебе зустрічав! — і хотів було щось додати, але тут Малгосю покликала мама.

* * *

Наступного дня на першому уроці була виховна година. Класна керівничка загадала обрати старосту й скарбника.

— Я розумію, що не всі ще перезнайомилися, але такі організаційні справи треба залагоджувати якомога швидше, — сказала вона.

— Тоді я хотіла б запропонувати кандидатуру Кінги, — озвався чийсь голос.

— А ти звешся…

— Єва, — відповіла дівчина. У неї була коротка стрижка і ямочки на щоках. — Кінга вчилася зі мною в школі й чотири роки була старостою. У неї є досвід.

— А сама Кінга хоче? — поцікавилася вчителька.

— Якщо клас не проти, я згодна, — відповіла Кінга, і всі присутні глянули на неї.

— Хто-небудь хоче висунути іншу кандидатуру?

Ніхто не відповів.

— Отже, Кінга буде старостою класу. А що зі скарбником?

Після цього питання запанувала тривала й незручна мовчанка.

— Може, той, хто в їхньому класі вже був скарбником? — почулося з-під вікна.

Усі глянули туди. Чорнявий хлопець, який учора ніс Касьчиного рюкзака додому, вочевидь кепкував з Кінги, Єви і заодно із класної керівнички.

— Напевне, він не ходить до нашого класу, але чого там…

— Тоді, може, ти? — запитала вчителька, але хлопець засміявся й, зневажливо пирхнувши, відказав:

— У мене є важливіші справи.

— Тебе звати…

Пані Чайка дивилася на учня, чиє ім’я марно силкувалася пригадати.

— Міхал. А ви, якщо не помиляюся… наша класна керівничка, пані Барбара Чайка, — відповів той, вдаючи, що намагається, як і вона, згадати прізвище.

— А ти не надто вихований.

— Бо це не аудієнція в короля, — відрубав чорнявий і сів, голосно грюкнувши стільцем.

Якусь мить у класі панувала тиша, яку порушили неголосні слова пані Чайки.

— Відтепер мої уроки будуть для тебе аудієнцією. Наразі я дозволяю тобі бути на них присутнім. І раджу цим дозволом скористатися. Бо якщо я тебе вижену, прийдеш до мене з батьком. Зрозуміло?

— У мене немає батька.

— Тоді з матір’ю, бабусею чи будь-ким із рідних! — класна керівничка виглядала роздратованою. — Зрозумів?

— Так.

— Пані вчителько! — Малгося підняла руку. — Я хотіла запропонувати кандидатуру Каськи на скарбника, — швиденько проказала дівчина те, про що вже довгенько думала. Може, коли вона першою простягне руку Касьці, та не буде більше так поводитися? Так, як уранці, коли сказала в гардеробі: «О-о-о! Бачу, дитинка придбала собі тапочки».

— У мене теж є важливіші справи, аніж бути якимсь там скарбником. А ти не підлещуйся, бо однаково нічого не вийде, — пирхнула Каська.

Малгося аж зіщулилася на ті слова, проте зараз Каська більше не видавалася їй такою гарною, як раніше. Дівчина задоволено відзначила, що у визнаної красуні ламке волосся й негарна родимка на щоці.

— Це вже занадто! — обурилася пані Чайка. — Перша виховна година, а скидається на те, що в класі всі шукають сварки. Тебе, моя люба, я взагалі не розумію, — звернулася вона до Каськи. — Ти вбралася, мов на показ моделей, а не до школи. Однокласниця простягнула тобі руку, даючи зрозуміти, що довіряє тобі, а ти цю руку відштовхуєш. Неймовірно! Після цього скажу тобі, що навіть коли б ти й хотіла стати скарбником, я не погоджуся. Отож нічого ми не вирішили. Хто буде скарбником? У кого які пропозиції? Чи хтось сам зголоситься?

Учителька роззирнулася класом.

— Бачу, — мовила вона, — що доведеться обирати навмання. Тому нехай скарбником буде той, хто в журналі тринадцятий за списком. Це в нас… — повільно проказала вона, підсуваючи до себе журнал і зазираючи до списку, — Міхал… — і глянула на хлопця, із яким щойно відбула неприємну розмову.

— Я точно не тринадцятий! — відказав чорнявий. — Я на самому початку списку.

— О Боже! Та яка різниця, — скипів Мацек, але не встиг нічого додати, бо з-за першої парти підвівся світловолосий хлопчина й флегматично озвався:

— Я згоден.

— Отже, у нас двоє Міхалів! — здивувалася пані Чайка, а Мацек додав:

— Білий і Чорний.

Почувши це, присутні засміялися. І лише Міхал, якого щойно охрестили Чорним, сидів, набурмосившись.

— Сподіваюся, що це перша й остання виховна година, на якій ви поводилися так жахливо, — заявила пані Чайка. — У когось є запитання?

— У мене, — підвела руку Малгося.

— Слухаю.

— Коли нам роздадуть учнівські квитки? Бо я хочу записатися до бібліотеки, а там сказали, що можна лише із квитком…

— Ну, і ще пільга на проїзд… — додав хтось.

— Ой! — пані Чайка почервоніла. — Перепрошую. Я зовсім забула. Ваші квитки в учительській, зараз принесу, — повідомила вона й квапливо вийшла із класу.

— Авжеж. Книжечки, окуляри, горб на спині замість грудей спереду. Зубрилка! — зневажливо зареготала Каська й глянула на хлопців, сподіваючись схвалення.

Але цієї миті Малгосі урвався терпець, бо дівчина голосно сказала:

— Краще мати горб на спині, окуляри на носі й бути безгрудою зубрилкою, аніж тобою, зарозумілою хамкою. Якраз пара отому, — і вона кивнула на Чорного Міхала. — Баран та ярочка…

Каська самовпевнено засміялася. Проте відтоді вона день у день викликала дедалі менше захоплення в чоловічої половини класу. Мабуть, через те, що постійно поводилася виклично. Безсумнівним було одне: через тиждень ніхто більше не хотів з нею сидіти. Мацекові слова збулися швидше, аніж припускала Малгося.

Поява Каміли

Каміла прийшла до класу через тиждень після початку навчального року. Дехто вже встиг подружитися. Мацека найчастіше можна було побачити в товаристві Алекса, Білого Міхала, гладкого Матеуша й Сташека з Томеком. Єва сиділа з Кінгою. Решта також потоваришувала. І лише Каська сиділа самотою, хоча й не схоже було, аби вона цим переймалася. Мабуть, через те, що на великій перерві ходила до ІІІ-Б, погомоніти із Кшисеком, який виявився Мацековим родичем.

Поява Каміли викликала в класі загальне зацікавлення. По-перше, дехто заздрив їй тому, що вона запізнилася на цілий тиждень, бо весь серпень провела в тітки в Англії. А що Каміла не гнула через це кирпу, їй швидко вдалося завоювати прихильність однокласників. По-друге, уже на першому уроці англійської Каміла змогла похвалитися неабиякими знаннями. Її англійська вимова була природнішою, ніж у вчительки на прізвисько Міледі. Ну, і ще вона запросто всім підказувала. Ось чому на великій перерві Камілу оточив гурт хлопців та дівчат, яким хотілося багато чого дізнатися і про Камілу, і про Англію.

— Моя тітка Івона вийшла заміж за англійця, — розповідала Каміла. — Ось чому я вмію розмовляти англійською. Мабуть, якби дядько Х’ю розумів польську, я б не балакала так добре. Але тітка часто залишала мене з дядьком, бо ходила на роботу, то я з ним і спілкувалася. Він показував мені Лондон. А воно ж ніяково не розуміти, коли хтось до тебе говорить. Мовчати теж негарно. Ну, і ще я телевізор дивилася…

— У Польщі теж можна дивитися, якщо маєш кабельне, — пирхнула згорда Каська.

— Такій, як ти, навіть кабельне не допоможе, — заявив Мацек. — Однаково будеш з англійської ні в зуб ногою.

— Зате в міні-спідничці, — захихотіла Малгося.

— А ти, кобра, чого підпрягаєшся? — спитала Каська.

— Кобра? — здивовано повторила Малгося щойно почуте прізвисько.

— Ну, у кобри ж окуляри, — пояснила Каська. — Такі, як у тебе.

— Знаєш, що? — не втрималася Малгося. — Аж не віриться, що ти в гімназії вчишся, бо розум у тебе як у дитсадочку. Я окуляри ношу давно, але це вперше в житті хтось намагається мене образити. Та вгамуйся ти! Ти що ненормальна?

— Заспокойтеся! — сказала Кінга й запитала, чи Каміла добре знає англійську фразеологію.

— А яка вона, Англія? — поцікавився Алекс, який устиг об’їздити пів-Європи, але у Великобританії ще не побував. — Це правда, що англійці такі незворушні?

— Ага, і цю незворушність ледь не на експорт продають, а такі телепні, як ти, на це купуються, — буркнув Чорний Міхал, котрий теж прислухався до розмови.

— Забирайся геть! — спаленів Алекс і штовхнув його. Міхал теж не залишився в боргу, і хлопці розпочали штурханину.

— Ви можете заспокоїтися? — попросила Єва. — Я б хотіла про дещо розпитати Камілу.

— Краще нехай розкаже, де це вона так вилиняла, — утрутилася Каська, яка вже довгенько приглядалася до Камілиного волосся. Воно було таке світле, що здавалося білим.

— Ніде вона не вилиняла, просто Каміла — білявка, — буркнула Малгося, знаючи з досвіду, що Касьчині слова на адресу світлого волосся її подруги можуть викликати цілу бурю.

На жаль, так і сталося. Ледь стримуючи сльози, Каміла вибігла із класу. Малгося знала, що зараз слід залишити її на самоті. Вона навіть не помітила, що вслід за Камілою вийшов Чорний Міхал.

Каміла змалечку страждала через колір свого волосся, бо воно відразу привертало увагу інших. Щоправда, знайомі батьків не раз підкреслювали, що в деяких культурах її сприймали б за богиню, а тітка Івона щоразу благала небогу в жодному разі не фарбуватися. Та Камілі хотілося, аби її волосся бодай трохи потемнішало. Зараз, почувши Касьчині слова, дівчина не могла втриматися від сліз. Каська вочевидь знала, як дошкульніше штрикнути. І штрикнула, а все через те, що до класу кілька хвилин тому зайшов Кшисек і запитав її:

— Ти ба! А це що за краля?

— Де? — Каська вдала, наче не розуміє, про що це він.

— Ота білява.

Каська лише плечима знизала, а Кшисек підійшов до Мацека.

— Класна?

— Точно класніша, ніж Каська.

— І коли ти припиниш мені про неї згадувати? Це було давно й неправда.

— А вона думає, що правда. Диви, що витворяє. Чувак! Та вона тут весь тиждень таке виробляла!

— І чого ти її так ненавидиш?

— Та ні, — заперечив Мацек. — Не те, щоб ненавиджу. Мене просто жахливо дратує її тупість. Дратує і втомлює.

— Е-е-е, ну її, — погодився Кшисек, і хлопці заговорили про інше.

* * *

Каміла стояла біля умивальника й хлюпала водою на заплакане обличчя. «Почалося, — подумала вона, дивлячись на себе у дзеркалі. — Певне, все життя діставатимуть мене через це волосся». Раптом дівчина здригнулася. Дзвоник на урок перелякав її. Каміла витерла обличчя й вийшла з убиральні. Біля дверей стояв Міхал.

— Не переймайся тим, що плеще Каська, — озвався він. — Вона дурепа. Дістає людей через речі, які від них не залежать.

— А що ти про це знаєш? — якимсь неприємним голосом запитала Каміла.

— Нічого. Просто я знаю, як ти почуваєшся. Зі мною теж було таке в молодших класах. Мене теж діставали. Не через волосся, з іншої причини, на яку я теж не міг вплинути.

— Тобто? — спитала Каміла вже спокійніше.

— Якось розкажу, — пообіцяв Міхал. — Коли краще познайомимося, — і відчинив двері до класу, де саме почався урок географії.

— І ти розмовляла з цим хамлом? — спитала Малгося, щойно Каміла сіла на місце.

— З яким хамлом?

— Ну, Міхалом.

— Отим чорнявим?

— Так.

— То його Міхалом звуть?

— Ага. Жахливий хам.

— А зі мною був навіть привітний.

— Ну, знаєш… Бачила б ти його кілька днів тому.

— Ого! Тоді мусиш мені все докладно розповісти. Через тижневе запізнення я навіть не знаю, хто в класі нормальний, а хто ні. Так, наче прийшла сюди посеред року.

— Прошу не базікати! — гукнув учитель географії, якого гімназисти прозвали Лабрадором. — Як тебе звуть? — спитав він, кинувши докірливий погляд на Камілу.

— Каміла.

— А-а-а, це ти розпочинаєш навчальний рік пізніше за інших. Нагадую, що я ненавиджу пустопорожню балаканину й запізнення. Сподіваюся, що нині ти спізнилася на урок уперше й востаннє.

— Де там, вона ж по-англійському незворушна, — голосно прокоментувала Каська й засміялася. Та цього разу ніхто її не підтримав.

Твір про літні канікули

— Визнаю, що читання ваших творів про канікули справило мені неабияку приємність, — сказала пані Чайка, роздаючи зошити. — Щоправда, є декілька робіт, які написано на відчіпного, але радує, що їх зовсім небагато.

— Бо ви самі сказали, що трійки, двійки й одиниці не ставитимете в журнал, то навіщо напружуватися? — озвався, як завжди, зверхньо Чорний Міхал.

— Авжеж, — у голосі пані Чайки вчувалося глузування. — Я мала на увазі, між іншим, і твою роботу, але не тільки. У класі є й інші ледацюги, та нині ми ними не займатимемося.

— Пані вчителько! — Каміла підняла руку.

— Слухаю.

— Мене тиждень не було в школі. Я цей твір написала, але принесла лише нині… Можна…

— Звичайно, я прочитаю й перевірю. Але гарну оцінку поставлю тільки тоді, коли заслужиш шістку.

— Добре, — відказала Каміла.

— Мабуть, написала про цю свою Англію, — прошепотіла Каська так, щоб усі чули.

— А хіба що? Треба було писати про Нижні Висілки, у яких я ніколи не була й навіть не знаю, чи вони існують насправді?

— Існують, — відгукнувся Білий Міхал. — Я був там колись на канікулах.

— Бо ніде інде тебе б не відпустили, — докинув свої п’ять копійок Чорний Міхал.

— Припиніть! — гримнула пані Чайка. — Ви що, не можете заспокоїтися? Минули всього два тижні, а ви вже поводитеся так, наче не терпите одне одного. Я розумію, що в кожній громаді, навіть такій невеличкій, як клас, виникають суперечності, але подобається вам це чи ні — усім доведеться жити разом протягом найближчих трьох років. Тож буде справді краще, якщо ви поважатимете одне одного. А якщо ні, то принаймні не заважайте й не робіть одне одному капостей.

Запала тиша. Обидва Міхали й Каміла з Каською схилили голови. Проте незручно було й решті класу, бо мовчали всі.

— Я б хотіла, щоб ми послухали те, що написав Мацек, — озвалася нарешті пані Чайка й обвела поглядом клас.

— Ви сказали, що твір може мати довільну форму… — мовив Мацек, підводячись із місця.

— Сказала й ще раз повторюю. Я в жодному разі не стверджую, що ти написав погано! Зараз прочитаємо найоригінальніші роботи. Почнемо з твоєї, бо я вже давно не читала нічого схожого. Скажи-но всім, що ти написав.

— Ой… — зойкнув Мацек і схилив голову. — Ну, вірш я написав, бо ви казали, що довільна форма, а в мене жодних ідей не було, — пояснював Мацек, не підводячи голови.

— Вірш — це чудова ідея, щоправда ти відмовився від ком і крапок, ну, і ще рима в тебе кульгає в одному місці, але… розумію, що ти вирішив зробити мені приємність. Скажу тобі, що в мене вдома всі страшенно сміялися. Прочитаєш зараз своїм товаришам?

— Може, не варто?

— Та не стогни! Читай! — наказав Алекс, який обожнював бути першим і те, що вчителька не звернула уваги на його твір, спершу трохи образило хлопця. Але тепер його мучила цікавість. Що ж такого написав цей Мацек, що родина пані Чайки так веселилася? Те саме відчувала й решта класу. Зусібіч чулися голоси, які заохочували Мацека читати. Тож він узяв зошита у вчительки й почав.

— Мої канікули

Улітку був я в таборі

Пригоди різні мав.

Спочатку заблудився я,

у річку потім впав.

У лісі всі гриби збирали

Я теж збирати хтів

Та вовка я перелякався

Й три дні на дубі просидів

У річці рибу хтів спіймать

Й спекти на вогнищі її

Товариш штурх мене у воду

За це дістав по шиї він

Та за погану поведінку

Картоплю чистить довелось

Я чистив-чистив дві години

І досі рук не чую — ось!

Були ще й іншії пригоди

Про них писати я не в змозі,

Тим більше, що ці оповідки

Як п’яте колесо до воза.

У цю мить увесь клас вибухнув реготом. Мацекові довелося зупинитися. Він збентежено глянув на вчительку. Та ледве стримувалася, щоб не засміятися.

— Читай далі! — простогнав Алекс, звиваючись від сміху.

А тепер я вам зізнаюсь

Все це вигадка була

Але правди не напишу

Дуже вже вона нудна

Ціле літо був я вдома

Швендяв по Варшаві я

Тож нема про що писати

Бо минулося й нема.

Віршик цей був закороткий

Змісту в ньому небагато

Та будь ласка за цю працю

Дуже строго не карайте

Канікули мав нікудишні

Нікуди не їздив я

І написав дурненький віршик

Ото й уся історія.

— Мацеку, — сказала пані Чайка, коли хлопець дочитав, а клас перестав реготати, — одиниці я тобі точно не поставлю.

— Шістку! Шістку! — кричали майже всі. І хоча після Мацека свої твори читали ще Кінга, Малгося, Наталка й Алекс, то жоден з них не викликав таких емоцій, як Мацеків вірш.

— Завдяки цим творам я краще з вами познайомилася, — сказала вчителька. — Мені вже відомо, хто чим цікавиться, який у кого світогляд і навіть хто вміє римувати. Взагалі-то є кілька осіб, чиє ставлення до життя мене непокоїть, але…

— Е-е-е, перші коти за плоти! — пожартував Мацек, підбадьорений похвалою учительки. А клас знову зареготав. Того дня Мацек був незаперечним фаворитом усього I-А. Ну, і свою шістку отримав, за вірш, у якому трохи зашпорталася рима… Хоча пані Чайка поставила її, трохи повагавшись.

Ці нестерпні батьки

Це були перші батьківські збори. Пані Барбара дуже хвилювалася, бо для неї ця подія завжди була стресом. Вона, як і решта вчителів, гадала, що батьки учнів ставали чимраз нестерпніші. По-перше, у них виникало щораз більше претензій на адресу школи. По-друге, траплялося, що вони писали скарги до міністерства, а по-третє, деякі виявлялися дуже конфліктними. Якими будуть ці? Батьки в попередньому класі були в міру нормальними. Але її колезі трапилися просто жахливі. «Ото щоб і зі мною такого не сталося», — думала пані Чайка й провітрювала приміщення, прикидаючи, які справи вона збиралася обговорити.

На початку зборів класна керівничка представилася й оголосила, коли вони зберуться наступного разу, подала дати зимових канікул і святкових днів, а також субот, у які треба буде відпрацювати травневі вихідні. Поінформувала, що в гімназії діють два харцерські загони[2] та декілька гуртків: образотворчого мистецтва, театральний, польської мови й літератури та математичний. Потому записала на дошці прізвища й імена всіх учителів. Повідомила про години роботи шкільного педагога та психолога. Попрохала принести довідки про дисграфію та дислексію[3] до кінця місяця. Запропонувала провести навесні екскурсію до Біловежі[4] й нарешті поцікавилася, чи виникли в батьків якісь запитання або чи є проблеми, про які слід поговорити.

— Я хотів попередити, що моя донька не ходитиме на уроки релігії… — озвався тато Наталки й хотів було ще щось додати, але тут-таки відгукнулася мама Стася. У її голосі вчувалося неприховане обурення.

— А це ще чому? Ви що — комуніст?

— Ні, — заперечив Наталчин тато й засміявся. — Свідок Єгови.

— Жах! Ви повинні навернутися до істинної віри!

— Вибачте, — утрутилася мама Мацека, — але ви знову створюєте конфліктну ситуацію. Ще в початковій школі ви робили такі самі зауваження на адресу мого сина й мене. Я теж хочу сказати, що мій син не відвідуватиме уроки релігії. Тобто він може сидіти в класі, якщо це нікому не заважатиме, але прошу, щоб його не опитували й не ставили оцінок.

— Ви теж свідок Єгови? — поцікавився Наталчин тато, але мати Мацека не встигла відповісти, бо знову втрутилася Стасева мама й зневажливо кинула:

— Вона лютеранка.

— Ми євангелісти, — спокійно пояснила Мацекова мати. — А ви якось дивно поводитеся. Зрештою, святий отець стільки говорить про єднання церков, екуменізм, що вам справді має бути соромно за власну нетерпимість.

— Ви тут імені святого отця навіть не вимовляйте, бо не маєте права!

— Пробачте, але я вже колись вам розповідала, що кілька років тому, під час паломництва, святий отець правив месу в нашій громаді. Мої предки знайшли притулок у Польщі ще в сімнадцятому столітті, бо тут нікого не спалювали за приналежність до іншої конфесії, а зараз, на початку двадцять першого століття, ви поводитеся, мов у середньовіччі!

— Шановні батьки! — мовила вчителька. — Будьте такі ласкаві й припиніть ці суперечки. Я зі свого боку дуже прошу вас не переносити власних… — тут вона завагалася, не знаючи, яке слово вжити, але за мить закінчила впевнено й рішуче, — упереджень на дітей.

— На щастя, син цієї пані має більше кебети, ніж його мати, — буркнула Мацекова мама й замовкла.

— Заяви стосовно уроків релігії прошу подавати в письмовому вигляді, — сказала пані Чайка й роздала чисті аркуші. — Тепер про гроші. Сума страхового внеску становить цього року…

* * *

Залишившись у класі сама, учителька подумала, що ці батьки, здається, не такі вже й погані. Але відразу збагнула, що конфлікт через уроки релігії стався в неї вперше. Щороку в школі траплялася якась дитина іншої віри, зрештою, на Саській Кемпі мешкає чимало євангелістів, але це вперше серед батьків була особа, якій чиєсь віросповідання вочевидь заважало. Вона й не підозрювала, що ця незначна суперечка невдовзі перетвориться на серйозну проблему.

* * *

Конфлікт розгорівся наступного дня. В учительській до Барбари Чайки підійшла вчителька катехізису,[5] пані Гражина.

— Басю… Я зовсім не знаю, що мені робити…

— Із чим?

— До мене нині прийшла мати одного учня. Твого учня… — мовила катехітка й замовкла.

— І що?

— І зажадала від мене, аби я на уроках переконувала дітей, щоб ті навернули своїх товаришів до істинної віри.

— Боже! — зітхнула пані Чайка і вражено сіла.

— Ну, Басю, — обурилася пані Гражина. — Ти не зітхай, а вислухай мене, бо я не знаю, що робити.

— Уявляю! Почалося ще на вчорашніх зборах.

— Я відмовилася, а вона пригрозила, що піде до парафіяльної управи й вимагатиме, аби мене звільнили…

— Ага, а там, звичайно, погодяться! Тоді, як стільки говориться про єднання церков. Не переймайся!

— Еге ж — не переймайся! Вона вже навіть до директора ходила! Скандал йому влаштувала! Мені було так соромно…

— Але ж, напевне, за неї?

— Через те, що вона мене в усе це вплутала. Сказала, що я повинна поширювати віру.

— І що?

— Нічого. Директор сказав їй, що я не місіонер, а моя робота полягає не в поширенні віри серед тубільних народів, які визнають культ вуду, і послав її… під три чорти.

— Сонечко! Ти ж викладаєш катехізис, як ти можеш згадувати чорта! — втрутився фізкультурник, а пані Чайка засміялася.

— Гражино! — мовила вона за хвилину. — Ти цим не переймайся. Нехай пише навіть до курії[6] й до архієпископа. Ніхто не слухатиме її дурниць. Ти ж сама розумієш, що це нісенітниці.

— Я знаю. Але розумієш… Як подумаю, що вона плела…

— Заспокойся. А взагалі, я побалакаю з її сином.

— Гражино, — озвався мовчазний досі інформатик. — Мені б твої проблеми. До мене нині прийшла делегація батьків, які вимагають підвищення рівня на уроках інформатики — а в мене купи наочних приладь немає! Вони хочуть, щоб кожен комп’ютер був під’єднаний до інтернету. А коли я пояснюю їм, що це багато коштує, то вони мені кажуть, що навчання в школі безкоштовне. А інтернет нам не Міністерство освіти встановлює, а «Польська телекомунікація». І батьки не розуміють, що на все потрібні гроші.

— Атож, — погодилася пані Чайка. — Батьки нині не ті, що раніше. Із ними буває значно більше проблем, ніж із дітьми…

* * *

— Стасю! До класної керівнички! — гукнула Кінга, забігаючи до класу перед уроком географії. — Добридень, — сказала вона вже тихіше, побачивши вчителя, який розкладав на столі журнал і зошити.

— Зараз? — скривився Лабрадор, який дуже не любив, коли учні пропускали його уроки.

— Так, — відповіла Кінга. — Учителька просила, щоб він з’явився просто зараз.

— Що ж, гаразд, — мовив географ і підійшов до дошки, щоб записати тему уроку, хоча дзвоника ще не було.

Стасек повернувся за 20 хвилин. Його обличчя аж пашіло. Навіть Томекові він не сказав, про що була розмова з пані Чайкою. До кінця уроку географії хлопець утупився у вікно й важко зітхав. А коли пролунав дзвоник на велику перерву, покликав Наталку.

— Що таке? — спитала та, не обертаючись і складаючи зошити до рюкзака. Стасек підвівся й підійшов до неї.

— Мені б хотілося, щоб ти від мене почула це і щоб знала, що я так не думаю.

— Але в чому справа?

— Здогадуюся, що Стасекова мама вже вкотре вирішила когось навертати. Цього разу тебе, бо ти свідок Єгови, — озвався Мацек і, підійшовши до них, поклав руку Стасекові на плече. — Вона мене шість років навертала. Хотіла, аби я пішов до першого причастя й не могла збагнути, що, коли мені виповниться шістнадцять, я піду до конфірмації.[7] А Стасек хоче вибачитися за свою маму, бо черговий раз наївся через неї сорому. Краще б не звертав уваги. Та не переживай, чувак! — мовив він до Стасека й ляснув його по спині.

Наталка засміялася, а Стасек повільно поплентався до своєї парти.

— Легко тобі говорити: не переймайся. Ти ж не знаєш, що я вислуховую від неї вдома.

— Я знаю, що вона була б щасливою, якби ти став ксьондзом.

— Авжеж, — відказав Стасек і важко зітхнув, заздро поглядаючи на Мацека й Наталку.

«От кому добре», — подумав хлопець і дістав із рюкзака другий сніданок. У вухах дзвеніли Мацекові слова: «Стасек хоче вибачитися за свою маму, бо черговий раз наївся через неї сорому…» І коли вже мама перестане його ганьбити? Коли припинить нав’язувати свої думки й волю? Він так сподівався, що це станеться в гімназії, але тепер уже знав, що так і не став дорослим. І мама й далі ставиться до нього, як до дитини.

Фотопластикон та інші фотографії

Екскурсія до фотопластикону[8] була Мацековою ідеєю. Він приніс до класу рекламний буклет з інформацією, що можна побачити у фотопластиконі, і взагалі, що ж воно таке.

— Пам’ятаєте фільм «Ва-банк» Махульського? — спитав він на перерві. — Оту сцену, де Квінто зустрічається з Данцем?

З’ясувалося, що лише декілька осіб у класі не дивилися цього фільму. Для більшості те, що можна таке славне місце побачити на власні очі, виявилося кращим заохоченням, ніж коротка історія фотопластикону, надрукована в буклетику.

— Нещодавно йому виповнилося сто років! — гордо сказав Мацек.

— Пані вчителько! Підемо? — прохали дівчата, а найдужче Кінга, яку дуже цікавило це незвичайне місце.

— Навіщо тільки дивитися на таку нудьгу? — буркнула Каська.

— Це зовсім не нудно, — пояснив Мацек. — Дивишся тривимірні фотографії.

— Ет, дурні картинки, — мовив Чорний Міхал так голосно, що аж учителька почула.

— Якщо не подобається, можеш не йти, — сказала пані Чайка. — Але будь ласка, принеси письмове пояснення мами.

* * *

Проте через три дні на екскурсію до фотопластикону пішли всі. До них приєдналася ще Міледі, вчителька англійської. А Чорний Міхал, на превеликий подив однокласників, навіть захопив із собою фотоапарат.

— Навіщо він тобі? — спитав його Мацек, коли учні сідали до автобуса. — Ти ж казав, що буде нудно.

— Саме тому я й узяв фотик, — відповів Міхал. — Як фотографуватиму, то не нудьгуватиму.

Фоткати він почав уже в автобусі. Вчительок, хлопців, але найчастіше… Камілу. Її профіль та обрамлене майже білим волоссям обличчя. Кілька разів йому вдалося впіймати погляд дівчини, але здавалося, вона була незадоволена тим, що її знімають. А Міхалові не хотілося, щоб Каміла здогадалася, як вона його цікавить.

* * *

Фотопластикон виявився чималим приміщенням, у якому чільне місце займала велика дерев’яна бочка, оточена місцями для сидіння. Той, хто сідав перед нею, бачив на рівні очей два отвори, до яких треба було присунутися впритул і, як крізь бінокль, переглядати знімки, що рухалися перед очима.

Екскурсовод хотів було щось сказати, але… не встиг навіть рота відкрити, бо Алекс запитав першим:

— А це правда, що саме цей фотопластикон знімали у «Ва-банку»?

— Ні, — спокійно відказав екскурсовод, але більше нічого не зміг додати, бо приміщенням прокотився гомін розчарування. — Ті фото робили в кіноательє в Лодзі, — почули учні, коли пані Чайці вдалося втишити галасливий гурт.

— Але в цього фотопластикону теж є своя кіноісторія.

— Яка? Яка? — посипалися зусібіч запитання.

— Хто з вас дивився серіал «Ставка більша за життя»?

Лише кілька учнів підняли руки.

— Та хто б його дивився, таку старизну, — пирхнув Чорний Міхал, хоча цей серіал він якраз знав досить добре.

— У цьому серіалі знімали й наш фотопластикон.

— Тобі нічим не догодиш, — зауважив Алекс.

— Про що це ти? — запитав Чорний Міхал.

— Спершу тобі не подобався фотопластикон. Тепер — старий серіал. Але цифрового фотика в тебе немає, хіба що якийсь допотопний, — закінчив Алекс і зневажливо пхикнув. Міхал глянув на свого «Зеніта». Старий апарат служив йому вже не перший рік.

— Я свій фотик люблю, — буркнув він. Проте Алекс його не чув. Екскурсовод саме демонстрував їм знімки старої Варшави. З динаміків линула музика Шопена.

— Мабуть, фотопластикон був для людей чимось на зразок кіно? — запитала Каміла.

Міхал глянув у її бік. Дівчина сиділа біля Малгосі. Вона саме відвела погляд від фотографій, які повільно рухалися перед нею, і вичікувально дивилася на екскурсовода.

— Так, але не лише це. Раніше не кожен міг зробити собі фото, а тут, заплативши невелику суму, можна було дивитися знімки далеких країн…

— Наприклад, Англії, — в’їдливо зауважила Каська.

— Ой, перестань ти з тією Англією, бо мене зараз знудить, — сказав Білий Міхал.

— Тобі, звісно, більше сподобалися б фотки голих бабів, — не вгавала Каська.

— Якщо вони не схожі на тебе, — відрізав Міхал. — А взагалі, уяви собі, що мене це не дуже цікавить. Голу бабу я в житті вже бачив.

— Але, мабуть, лише один раз!

— Люди! Тримайте мене! Невже ніхто не спроможний примусити цю ідіотку замовкнути? — вигукнув Міхал і глянув на товаришів.

— У «Ва-банку» вони дивилися у фотопластиконі на голих бабів, — заявив Мацек.

— Скажіть, а голі баби у вас є? — загукали кілька хлопців, ховаючись за спинами інших, аби дорослі не впіймали їх на гарячому. Екскурсовод безпорадно глянув на вчительок.

— Та вгамуйтеся ви! — сказала пані Чайка. — Безсоромники!

* * *

— А тобі важливо мати її фотки, га? — запитав Алекс Чорного Міхала, коли той дорогою додому знову фотографував у автобусі Камілу.

— Чого тобі? — спитав Міхал.

— Нічого. Просто кажу, що ти весь час фоткаєш Камілу…

— Я всіх знімаю.

— Та не прикидайся. Я бачив. Каміла за сніданком, перед ґанком, із дзбанком…

— Іди полікуйся!

— Ой, це тобі невдовзі доведеться лікуватися.

— Мені? А від чого?

— Лікуватимеш розбите серце! — вигукнув Алекс і, простягнувши вперед руки, закричав: — У Міхала серденько тьохкає, наче поросятко рохкає.

— Знаєш, що? Такі віршики, мабуть, ще твій дідусь розповідав… — сказав Міхал. Але відчув, як у нього спалахнули щоки. Тим більше, що якраз у цю мить Каміла глянула в його бік і захихотіла.

— Хлопці! Весь автобус на вас дивиться! — присоромила пані Чайка.

— Вдома, напевне, вставиш цю фотку в рамку й триматимеш під подушкою, а перед сном молитимешся на неї, — підколов Алекс пошепки, щоб не почула класна керівничка. І тоді Міхал зробив те, чого сам від себе не сподівався. Він відкрив фотоапарат, засвітивши при цьому плівку, і повісив її приголомшеному Алексові на шию. А тоді висів з автобуса на найближчій зупинці. За це наступного дня отримав до щоденника зауваження.

Пересаджування

«Усе-таки цей клас дуже недружний і конфліктний», — думала пані Чайка дорогою до вчительської. Такі думки виникли в неї після нещодавнього незакінченого уроку, який проводила сексолог. Після цього довелося попересаджувати майже всіх. Хоча вона й не бачила того, що діялося на уроці, бо тактовно залишила свій I-А наодинці із сексологом. Проте вираз обличчя лікарки свідчив про те, що їй було аж ніяк не весело.

Про те, щоб провести урок сексології, пані Чайка думала ще від початку року. Однак почуті у фотопластиконі розмови переконали її, що це треба зробити чимшвидше.

«Ці голі баби… Зрештою… нічого дивного. Діти дозрівають», — подумала вона. Проте не була впевнена, чи зможе з ними говорити на ці теми. Адже пані Чайка була вчителькою польської мови й літератури, а не біології. Ось чому на батьківських зборах було вирішено запросити на зустріч дипломованого сексолога із центру планування сім’ї.

* * *

— Кажуть, до нас прийде якась баба й розповідатиме нам, як роблять дітей, — повідомив усім Алекс.

— Ну й примітивний же ти, — в’їдливо зауважив Міхал.

— Чому відразу примітивний? Я просто називаю речі своїми іменами. Пані Чайка сказала, що нині на виховній з нами матиме бесіду сексолог. Ну, це ж зрозуміло, про що.

— А чому неодмінно про те, як роблять дітей? — поцікавився Мацек. — Може, вона про щось інше розповідатиме…

— Цікаво, про що?

— А хіба секс полягає лише в тому, щоб робити дітей?

— Цікаво, звідки ця баба може знати, як дітей роблять? Адже то не баба їх робить, а їй роблять! — озвався Білий Міхал, що досі мовчав.

— Так, — підтвердила Каська. — А деяким бабам роблять такі телепні, як ти. Співчуваю твоїй матері!

— Це я твоїй співчуваю! Їй доводиться викидати силу-силенну грошей, аби ти бодай трохи скидалася на людину.

— От-от! А знаєте, навіщо жінки фарбуються й користуються парфумами? — запитав Мацек.

— Знаємо! — відгукнулася Єва, яка знала купу анекдотів. — Бо вони страшні й смердять. Дурний анекдот!

— Боже, які ці хлопці нестерпні, — похитала головою Кінга. — Невже не соромно перед лікаркою, яка зараз прийде?

— Гадаю, вона в житті бачила чимало ідіотів, — утішила її Єва. — Так що наші її нічим не здивують.

* * *

Сексолог, яка прийшла на виховну годину, була літня й виглядала дуже серйозною. І так само поважно почала свій монолог, з якого випливало, що весь I-А складається з осіб, які саме входять у період дозрівання.

— Дехто з вас невдовзі закохається, хоча й трохи соромитиметься цих почуттів. Це зокрема стосується хлопців. Я не буду тут розповідати, звідки беруться діти. Це вам має бути відомо з уроків біології. Я прийшла поговорити про те, що відбувається з вами. Дехто із хлопців раптово почав добачати в дівчатках жіночі риси…

— В усіх, крім Каськи, — досить голосно прошепотів Білий Міхал, але сексолог, певне, його не почула, бо продовжувала далі.

— …дівчатка теж дивляться на вас, як на мужчин, хоча частіше шукають собі симпатію серед старших учнів, уважаючи, що ви ще занадто дитинні…

— Або недорозвинені, — заявила Кінга, спостерігаючи, як Алекс із Білим Міхалом передражнюють Каську: хлопці позапихали собі під светри сторчма підручники, аби скидатися на пишногрудих секс-бомб. Алекс удавав, наче тримає в руках дзеркальце й саме поправляє макіяж.

— Хлопче! — звернулася до нього сексолог, проте Алекс так захопився вдаванням, наче він фарбує вуста, що взагалі не звернув на неї уваги. Лише коли Мацек, котрий сидів іззаду, штовхнув товариша в плече, той отямився. — Так, ти! Я до тебе звертаюся! З тобою все гаразд? — запитала вона, щойно Алекс глянув на неї. — Я тебе про щось запитувала.

Алекс схопився з місця, і підручник випав йому з-під светра. Учні захихотіли.

— Ти чув, про що я говорила? — запитала лікарка.

Алекс похнюпився.

— Я говорила про те, що ви ще більш інфантильні, ніж дівчата. Що ви інколи здаєтеся їм незрілими. Гадаю, що ти зі своєю грубіянською, хамською поведінкою є найкращим прикладом сказаного! — сексолог підвищила голос. — Я тут розпинаюся, а ти дурня клеїш! Що таке? Не знаєш, навіщо жінкам груди?

Усі дивилися на Алекса, який стояв з потупленою головою. Білий Міхал, користуючись тим, що ніхто не звертає на нього уваги, спробував витягнути з-під светра підручник, котрий мав правити за великий бюст.

— Ти вочевидь не доріс до таких серйозних розмов, — гриміла пані сексолог. — Ну, скажи мені, навіщо жінкам груди, з яких ти так сміявся?

— Та він узагалі ще не доріс! — озвалася Каська.

І цей дівочий голос на диво вгамував лікарку, яка раптом замовкла й роззирнулася класом.

— Може, ви хочете щось запитати? — поцікавилася вона, помовчавши.

Запитати хотіли, але криклива пані сексолог не викликала в учнів довіри, тож у класі панувала тиша.

— Сідай, — звеліла вона Алексові, який, зайнявши місце, негайно почав грати з Білим Міхалом у морський бій.

— Зрілість — це не лише здатність розмножуватися. Це передусім відповідальність, — провадила далі пані сексолог. — Доросла людина відповідає за свої вчинки. Я тут маю на увазі не злочин, а, так би мовити, інтимну поведінку. Доросла й серйозна людина не грається почуттями. Не сприймає сексу як забави. Бо секс — це не забава.

— Та-а-ак, це справжні тортури, — буркнув Алекс і, штурхнувши Білого Міхала, прошепотів:

— Бе-п’ять.

Нудна лекція, на якій вони почули те, про що колись їм розповідали навіть на уроках релігії, знеохотила всіх. Навіть Кінгу, яка сподівалася, що дізнається, чому під час місячних у неї так жахливо болить живіт.

— Хтось хоче запитати про щось? — знову звернулася до них пані сексолог.

Ніхто не озвався.

— Під час сексуальної ініціації важливим є те, де вона відбувається. Яка атмосфера її супроводжує. Інакше і в дівчини, і в хлопця на все життя виникнуть комплекси. Тому суттєвим є не лише те, щоб це супроводжувалося великим почуттям, але й місцем.

— Велике місце? Як на мене, велике місце — це пасовисько, — буркнула Каська, якій лекція пані сексолог теж була не до шмиги.

— Ага. А на ньому така корова, як ти, — промурмотів Алекс, який винуватив Каську за те, що сексолог на нього нагримала. «Бо коли б вона не була така тупа, я б її не передражнював», — думав хлопець.

— Може, я й корова, але ти явно не бик, — заявила Каська так голосно, що лікарка замовкла. Попрохала Камілу, котра сиділа за першою партою, аби та покликала пані Чайку з учительської.

Каміла неохоче послухалася. Коли за кілька хвилин класна керівничка з’явилася й вислухала нотацію про поведінку своїх учнів, то негайно наказала всім пересісти. Це стосувалося передусім тих, кого пані сексолог назвала «надзвичайно складними в спілкуванні під час лекції». А коли задзеленчав дзвоник на перерву, усім довелося прибирати клас від папірців, яких виявилося чимало, бо Стасек із Томеком на уроці запускали літачки.

Саме тому Каміла з Малгосею опинилися за останньою партою в середньому ряду, а місце за першою партою дісталося Касьці.

— Ну, то як? — спитала Малгося. — Кажуть, що за першою партою сидять самі зубрилки? — і, залишивши спантеличену Каську, вийшла із класу.

Наступного дня Каська хотіла повернутися на старе місце, але пані Чайка не дозволила. Щоправда, Кінга намагалася все пояснити й заступитися за однокласників, мовляв, лекція пані сексолог була м’яко кажучи, нецікавою, та вчителька свого рішення не змінила.

— Так буде краще. Ви все одно найконфліктніший клас, який мені будь-коли траплявся.

Кераміка

На заняття з кераміки Мацек ходив уже не перший рік. Йому вони подобалися. Щоправда, він давно перестав про них усім захоплено розповідати, бо знайшлися й такі, котрі вважали, що це не чоловіча справа. Як-от дівчина, яка займалася з ними минулоріч. Саме через неї заняття покинув один хлопець, заявивши насамкінець пані Йоанні, що це не для нього. Розповідаючи про це, керівничка гуртка сміялася. Мацек теж сміявся, хоча йому й було прикро, бо на цих заняттях Олек був його найкращим товаришем. І однолітком. Хоча він і ходив до школи в іншому кінці міста, а на кераміку його привозили батьки, Мацекові було приємніше з ним спілкуватися, ніж із пихатими ліцеїстами й студентами або дітлашнею з початкових класів.

— Ну, що ж… таке життя, — філософськи зауважив Пьотр, Мацеків вітчим, коли хлопець розповів йому, що Олек уже не відвідує їхній гурток.

Мацек знизав плечима й подався до себе. Звичайно, чого ще можна було очікувати! Але заняття в гуртку він любив. Уже кілька років під пильним оком пані Йоанни ліпив із глини спершу машинки, літачки, пістолети, потім покемонів і, нарешті, цілком доладні фігурки чоловічків, які розставляв на полицях вітальні, мов на виставці. Мама й вітчим із гордістю показували їх знайомим. Поміж фігурок були й чарівники на мітлах, яких Мацек виліпив, прочитавши книжки Джоан Роулінг.

* * *

— Виліпиш щось для мами? — поцікавився Пьотр, зазирнувши до його кімнати. — Свята не за горами…

— Але що?

— Підставку для ароматичних свічок, щось для скріпок і кнопок…

— Гаразд, щось придумаю.

— А що ти робиш?

— Читаю.

— Не йдеш на цю свою кераміку?

— Іду, але десь за годину. У мене ще є час, почитаю собі.

— Слухай, мужик! Що з тебе виросте? У футбола не граєш, спортом не займаєшся, лише читаєш і ліпиш.

— Знаєш що…

Мацек не любив, коли йому заважали читати. Тим більше зараз, коли він саме дійшов до страшенно захопливого місця. До всього, Пьотр теж заявив, що кераміка — це не заняття для чоловіка.

— Що — «знаєш що»?

— Не всі ж такі, як ти.

— Займись баскетболом.

— З моїм зростом?

— Ну, тоді волейболом.

— Ні-і-і, краще вже їздити на велосипеді чи роликах.

— І що ти там читаєш? — запитав Пьотр, помітивши, що Мацек весь час зазирає до книжки.

— «Поттера».

— Але ж ти її вже читав.

— Це інший том. Їх декілька.

— Та ну тебе із твоїми томами, — Пьотр махнув рукою і, буркнувши, що збирається до басейну, вийшов.

* * *

Дорогою на кераміку Мацек зустрів Малгосю. Забіг до маленької крамнички купити печива, бо всі учні приносили на заняття щось солодке. Малгося стояла в черзі, Мацек прилаштувався за нею.

— Що купуєш? — запитав хлопець.

— Ой, купу всього: хліб, масло, молоко, сир, помідори, огірки, панірувальні сухарі…

— Окей, я вірю, що в тебе геніальна пам’ять, але можеш зупинитися.

Обоє засміялися.

— А ти? — запитала Малгося.

— Печиво.

— Ти що, постиш перед святами? — пожартувала дівчина й усміхнулася.

— Хе-хе, ні, це на заняття.

— На які? — поцікавилася Малгося.

— Ну, такі… — Мацек завагався. «Сказати їй про кераміку, чи ні?» — гарячково міркував він. Нарешті придумав, як викрутитися, і квапливо промовив: — З образотворчого мистецтва.

— О! Класно! — відповіла дівчина. — А в мене жодних здібностей.

— Ну-у, якісь, мабуть, є, — намагався втішити її Мацек, але розмова не клеїлася. Хлопець не знав, про що говорити далі.

— Покажеш колись свої роботи? — спитала Малгося.

— Та не дуже є на що дивитися.

— Ну-ну, не будь таким скромним, — засміялася Малгося.

Але Мацек не встиг відповісти, бо продавчиня запитала дівчину, що та купує.

— Зачекати на тебе? — запропонувала Малгося, поскладавши покупки.

— Мені лише печиво, — сказав хлопець.

— Яке? — запитала продавчиня.

— Можуть бути «їжачки», аби тільки швидше.

— Якщо любить — почекає, — зареготався якийсь п’яничка, що саме зайшов до крамнички, а Мацек почервонів, розрахувався за печиво й вийшов. «Чула вона чи ні?» — думав хлопець, занепокоєно позираючи на Малгосю. Але та, мабуть, нічого не чула.

— Куди тепер? — Малгося весело посміхалася.

— Та тут недалечко, на Некланську.

— Тоді я тебе проведу.

— Краще я тебе.

— Ти запізнишся, а мені ще треба до аптеки.

— Ну, давай, ти проведеш мене.

Коли обоє зупинилися біля будинку, де відбувалися заняття, Малгося вигукнула:

— Я вже зрозуміла! Сюди приходить моя сусідка, маленька Кася, яка мешкає з нами на одному поверсі. Вона це називає «глинка». А тато завжди жартує з неї…

— Еге ж… — неохоче погодився Мацек і замовк, бо саме в цю мить з’явилася мала Кася.

— Привіт, Мацеку, привіт, Малгосю, — привіталася вона і, відчинивши хвіртку, побігла на подвір’я, щоб там із безпечної відстані крикнути: «Закохана парочка, закохана парочка!»

Обоє почервоніли й потупилися.

— Я теж колись хотіла тут займатися, — почала Малгося, щоб відволікти Мацека від Касиної дражнилки. — Але це виявилося недешевим задоволенням, тому батьки не погодилися, — додала вона, помовчавши.

Мацек їй справді подобався. Вона звернула увагу на нього ще в районній бібліотеці, коли прийшла по «Гаррі Поттера» й почула, як Мацек сказав бібліотекарці, що в нього є власна книжка. Це сталося ще до того, як обоє опинилися в одному класі.

— Ти ж казала, що не маєш здібностей… — озвався Мацек і раптом зніяковів. Помітив, що в Малгосі старенькі потерті рукавички, й лише зараз утямив: дівчина не хотіла, аби він зрозумів, що в неї вдома ледве зводять кінці з кінцями. Крім того, Мацек бачив її малюнки на уроках образотворчого мистецтва. Здібності в неї були, та ще й неабиякі!

— Я вибрала уроки французької, — сказала Малгося, мов бажаючи підкреслити, що батьки все-таки здатні оплатити якісь додаткові заняття.

— Ви ще довго там стримітимете? — почувся голос пані Йоанни, яка саме визирнула у віконце майстерні.

— Біжу! — гукнув Мацек. — Колись я покажу тобі свої роботи, — пообіцяв хлопець, прощаючись. «А може, щось і виліплю», — подумав і помахав рукою.

Почав падати сніг. Коли Мацек добіг до майстерні, усі вже сиділи довкола столу й працювали. Старші хлопці привітали його голосним «У-у-у-у!», що, певне, означало схвалення. Але Мацек зрозумів це лише тоді, коли новоспечений ліцеїст Павел звернувся до нього: «Нічогенька кралечка ця твоя окулярниця».

— Угу, — відбуркнув хлопець і тут-таки вирішив, що виліпить щось для Малгосі. Але що саме і з якої нагоди, цього він ніяк не міг придумати.

Новий рік

Перед самими святами Єва запросила всіх дівчат із класу на Новий рік. Самих лише дівчат.

— Ой, як шкода, — засмутилася Каміла, яка виїздила на свята й Новий рік до Ґданська.

— Чого там шкода, — втішила її Каська. — Там буде так нудно! Що хорошого може бути на вечірці без хлопців.

— А чому без хлопців?

— Бо Єва сказала, що це буде дівоча вечірка.

— Справді? — допитувалися хлопці.

— Справді, — відказала Єва й додала: — Ви нам не потрібні. Прийдуть лише дівчата. Всі, хто хоче й може.

— Танцювати ви однаково не вмієте! — докинула Кінґа й засміялася.

— Ой, вибачайте! — заперечив Мацек. — Хто не вміє, той не вміє! — І, вклонившись Алексові, почав клеїти дурня, пританцьовуючи довкола нього й примовляючи при цьому вишуканою, кучерявою мовою: — О пані! Дозволь мені взяти твою рожеву долоньку, аромат якої мене приголомшує…

— Ох, це через те, що я саме вийшла з убиральні, — писклявим голосом підхопив Алекс, кліпаючи віями так, як, на його думку, могла кліпати справдешня дама.

— Ніколи в цім не сумнівався, оскільки, позаяк, через те що…

— І ви ще дивуєтеся, що вас ніхто не запрошує? Ці ваші дитячі забави… — зневажливо пирхнула Каська й вийшла із класу. За кілька хвилин вона повернулася зі Кшисеком із ІІІ-Б.

— Я чув, хтось тут у вас вечірку влаштовує, — озвався Кшисек, підійшовши до Мацека, який продовжував викаблучуватися перед Алексом. — Слухай, брате, припини, не лажайся тут перед усіма.

— А чого? — заперечив Мацек. — Дівчата кажуть, що ми не вміємо танцювати, тож я з пані…

— Александрою, — послужливо підказав так само писклявим голосом Алекс.

— От-от. Спасибі тобі, пані, і пробач, що ймення твого не згадав я відразу, — подякував Мацек і вдав, ніби цілує Алексові руку. — Я з пані Александрою демонструю, як танцюють справжні мужчини.

— То це правда, що вечірка тільки для дівчат? — поцікавився Кшисек.

— Правда, — відповіла Каська, хоч її ніхто не питався.

— Можеш, Мацеку, прийти до нас. Порозважаємося разом, а опівночі провідаємо твоїх подружок з їхньою нудною вечіркою.

— Тоді я з вами, — спробувала підлеститися Каська.

— Ні, ти йди до дівок, — відрубав Кшисек і підійшов до парти, де сиділи Каміла з Малгосею й переглядали свіжий номер «Віктора-гімназиста».

— Ви теж ідете туди? — спитав він, але дивився при цьому тільки на Камілу.

— Я ні, — відказала вона, не підводячи очей з кольорових сторінок.

— Чому?

— Бо мене тоді не буде у Варшаві.

— Он як… — у Кшисековому голосі забриніло розчарування. — Класний журнал? — спитав він, аби змінити тему.

— Класний, — відповіла Малгося, яка саме читала «Правда й вигадки про перший поцілунок».

Кшисек зазирнув їй через плече й засміявся. Хотів було щось додати, але цієї миті пролунав дзвоник на урок.

* * *

У новорічний вечір до Єви прийшла навіть Каська. Звісно, вона ще у дверях розповіла всім, що забігла лише на мить і за кілька хвилин побіжить на справжню вечірку, а не цю для малоліток, де ні з ким навіть не познайомишся. Але дівчата на неї не зважали. За ці кілька місяців у школі всі вже призвичаїлися до Каськи, хоча їх дратувало постійне вдавання дорослої і шпильки на адресу інших.

— Що робитимете, дітлахи? — спитала вона, зайшовши до вітальні.

На ній була сукня, від вигляду якої дівчат аж заціпило. Ну, і макіяж. Вона знову виглядала, як доросла!

— Ворожитимемо, — відповіла Єва, яку єдину не здивував Касьчин вигляд.

Більшість дівчат була вбрана по-святковому, але це не був бозна-який одяг. Те, що Каська прийшла одягнена як доросла, свідчило, що вона й справді збиралася на якусь круту вечірку.

— Ворожитимете? — повторила Каська і, вдаючи здивування, поцікавилася: — І про що можна дізнатися з такого ворожіння?!

— Наприклад, які матимеш оцінки, — пояснила Кінга, для якої не було нічого важливішого за це.

— Ха-ха-ха, — зареготала Каська. — Оцінки мене якраз не дуже цікавлять. Є речі важливіші, ніж навчання.

— Які наприклад? — спитала Малгося.

— Ти однаково нічого не зрозумієш, — відрізала Каська.

— Хочеш? — Єва простягнула Касьці колоду карт. — Я тобі першій поворожу. Ти ж збираєшся на якусь справді класнючу забаву, — останнє речення Єва вимовила трохи іронічно.

Каська кивнула, і Єва поклала перед нею потасовані карти й мовила:

— Зніми.

— Як?

— Лівою рукою до себе на три стосики.

За мить довкола столу з’юрмилися всі дівчата, що слухали, як Єва, беручи до рук нову купку карт, казала:

— Що є зараз… любиш чепуритися…

— Це й без карт помітно, хіба ні?

— Прибрехати любиш.

— Знаєш що… з таким ворожінням! — пирхнула Каська й підвелася.

— Почекай! — вигукнула Єва. — Не перебивай мене, сиди мовчки!

— Вона справді вміє ворожити, — прошепотіла Кінга до Малгосі. — Я точно знаю. Ми з дитинства дружимо, і в неї завжди це виходило. Невідомо, звідки вона цього навчилася.

— Ти дуже самотня, але вдаєш, що в тебе купа знайомих. Любиш бути в центрі уваги. Чого не сподіваєшся… Хлопець, який тобі подобається, має на прикметі іншу. Не сподіваєшся… що вечірка, де ти будеш, вийде вдалою. Що трапиться… Спіткає тебе велика неприємність. У новому році станеш жертвою пліток і пересудів. Серце заспокоїть… якийсь подарунок, але не тобі він дістанеться. Отримає його дехто інший, із цього виникне непорозуміння й уся ця ситуація буде дуже кумедною.

— І мені, мені поворожи! — залунало звідусюди.

— Зараз… — промурмотіла Єва й додала вже голосніше: — Слухай, Касько, карти показують, що на жодну вечірку ти не збираєшся… — але Каська вже схопилася з місця, мов попечена.

— А от і ні, збираюся! І мені саме час іти, — буркнула вона і, схопивши торбинку, вибігла до передпокою. За мить почувся голос Малгосі:

— Тепер моя черга.

— Добре.

Каська почула, як зашурхотіли карти, а тоді Єва попрохала:

— Зніми.

— Так добре? — спитала Малгося.

— Нормально, — відповіла Єва й почала. — Чого не знаєш… Що ти дуже подобаєшся тому хлопцеві, котрий і тобі подобається. Чого не сподіваєшся… Що на Новий рік отримаєш подарунок, про який давно мрієш. Що буде…

Далі Каська не прислухалася. Відчинила двері й гукнула в глиб квартири:

— Па-па!

— Па-па! — відгукнувся хор дівчат.

* * *

Каська стояла на сходах і ковтала сльози.

«Яка ж я дурепа, — думала вона. — Євка мала рацію. Усе це ворожіння — правда. Я сюди приперлась, бо думала, що тут буде Кшисек, він обіцяв забігти… А він, певне, не прийде. І що я скажу вдома, як мені тепер повернутися?»

Каська розглядала хутряну облямівку свого зимового пальта. Сумочку, саме таку, про яку вона давно мріяла і яку мама купила їй на Різдво. Та аж ніяк не почувалася щасливою. Що з того, що вона вбрана краще за будь-яку дурну гуску в класі? Що з того, що вона вродливіша за них? Кшисек колись їй сказав, що вона гарна. А тепер ці дурепи, особливо Євка і ця Госька в окулярах, сидять там, а вона стоїть на сходах. Каська не втрималася й заридала так голосно, що не почула, як двері Євиної квартири відчинилися й вийшла Кінга.

— Що ти тут робиш? — вигукнула вона. — Дівчата! Ходіть сюди! Каська сидить тут і плаче.

— Не ображайся за це ворожіння, — мовила Єва. — Я все вигадала.

Каська сумовито похитала головою і втерла долонею очі, розмазавши при цьому макіяж, який коштував їй стількох зусиль.

— Ходіть грати в «Монополію», — запропонувала Малгося, відкриваючи в Євиній кімнаті коробку із грою.

За кілька хвилин усі сиділи навколо столу й грали. Ніхто й не помітив, як минула північ. Спохопилися тільки тоді, коли у двері постукали Євині батьки, які повернулися з гостини. Вони привітали всіх із Новим роком і пообіцяли в разі потреби провести дівчаток по черзі додому.

— Ти справді понавигадувала, коли ворожила Касьці? — спитала Кінга в Єви.

— Де там, ти що, мене не знаєш? — заперечила Єва.

— Тоді навіщо ти їй сказала, що це дурниці?

— А що мені залишалося? Ти ж сама бачила, як вона ревла.

* * *

Незважаючи на свої обіцянки, Мацек зі Кшисеком узагалі не потрапили на цю дівчачу вечірку. Знаючи, що там не буде Каміли, Кшисек втратив до цього будь-який інтерес, хоча й не зізнавався Мацекові. А Мацек… Ну не пертися ж самому. А то Малгося щось собі подумає… Е ні! Нізащо! Зрештою, він серйозний мужик, а не бабій, як Кшисек. Мацек глянув на всіяне зірками небо. Новий рік уже настав.

Костюмчик

— Це моя справа, що одягати! Ніхто не має права мене ображати! — вигукнула Каміла й вибігла із класу.

Усе почалося вранці, коли дівчина прийшла до школи в костюмчику, що складався із червоної шкіряної міні-спіднички й такої самої блузки з викотом. Костюмчик був просто клас! Тітка, яка жила в Лондоні, а до Польщі приїздила хіба що на свята, купила його для Каміли в одному з лондонських бутиків і подарувала їй на Різдво зі словами:

— Такого не матиме жодна із твоїх подружок.

— Івоно, ти із глузду з’їхала! Купувати такий одяг чотирнадцятирічній дівчинці?

Камілина мама завжди незадоволено сприймала подарунки, які її молодша сестра привозила своїй небозі. От і зараз вона несхвально похитала головою, розглядаючи куценьку спідничину й верхню частину з великим викотом. Проте Каміла вдячно усміхнулася до тітки, а тоді помчала приміряти обновку.

Крізь незачинені двері вона чула розмову мами й тітки.

— Івоно! Це костюм для дорослої жінки, а не для шмаркачки! Навіть такої розвиненої, як Каміла. Куди вона в цьому піде? До гімназії?

— Ну, звісно, ні! — заперечила тітка Івона. — Але можна на якусь вечірку до подружки. І взагалі, Галинко, не перебільшуй! Часи шкільної форми давно минули! Ми живемо у двадцять першому столітті. Не перетворюй Камілу на черницю.

— Але я хвилююся! Їй лише чотирнадцять, а вона виглядає на всі сімнадцять! Ти ж сама бачиш, яка в неї фігура. І ще це світле волосся…

Волосся в Каміли було майже біле. Саме це і ще світло-блакитні очі надавали її вроді неповторності. Проте, якщо цій красі віддавали належне хлопці, сама дівчина вважала, що її біле волосся — просто жахливе. І мріяла якогось дня прокинутися чорнявкою, як її подруга Малгося. Або принаймні темнішою блондинкою. Бо через надто світле волосся й худорляву постать Камілу прозвали «Лабораторним щуром». А зараз дівчина роздивлялася себе в дзеркалі. «Однокласниці точно позеленіють від заздрощів! — подумала вона. — Ну, і Кшисек із ІІІ-Б, можливо, нарешті зверне на мене увагу. А чому б мені й не піти в цьому до школи? Чого б і ні? Якби мама бачила, як одягається Каська, то по-іншому б усе сприймала. Каська ще й нігті фарбує. А у вересні прийшла на величезних підборах! У таких крутезних босоніжках! І сказала, що в неї це домашні капці. Гарні мені капці з підборами заввишки сім сантиметрів!»

Каська мала себе за шкільну модницю й цілковито вільну особу. Вона одягалася, як доросла, поводилася, зрештою, теж. Без будь-якого сорому говорила про секс: «Що ти взагалі знаєш, дитино! Ти ж іще навіть не цілувалася!» Хлопці, які бачили Каську вперше, захоплювалися нею. Але Кшисек давно до неї охолов. Про те, що він її не терпить, всі давно знали. Щось там начебто між ними й було, але що?

І от сьогодні, першого дня після свят, Каміла з’явилася в школі у своєму новенькому англійському костюмчику. У гардеробі дівчата вражено заніміли. Каміла відразу це помітила! Подружки обертали її, мов якийсь манекен, і лише Каська підійшла наче знехотя. Як завжди зверхньо, гордовито звеліла:

— Покажися, дитинко, — а тоді, оцінивши червоний костюм, сказала: — Цілком незлецьки, як на тебе.

Камілі аж мову відібрало. Знову ці під’юджування. Знову оце «дитинко»! Ох, ця Каська! Дорослою себе вважає! Але перш ніж Камілі спала на думку якась відповідь, за спиною пролунало в’їдливе:

— Атож… ти, певне, виглядала б краще…

Кшисек, побачивши Камілу, аж брови підняв, а тоді підморгнув до неї. Тоді глянув знущальним поглядом на Каську й кинув:

— Краще я вже помовчу!

— А що таке? Щось не подобається?

Той лише знизав плечима й подався геть.

На уроках учителі вдавали, що не бачать Камілиного костюма. А може, справді не звертали увагу? Заховавшись на останній парті в середньому ряду, дівчина досиділа аж до уроку польської мови в класної керівнички. І тут почалося! І все через якусь дурнувату записочку, яку прислали Малгосі. Хто це зробив? Дівчата не знали. Але її зміст викликав у подруг напад сміху. Та якщо Малгося хихотіла тихенько, то Каміла сміялася досить голосно. Тож пані Чайка підійшла до їхньої парти й запитала:

— І чого це тобі так весело?

А що Каміла не могла зупинитися, учителька прочитала записочку:

— Ось що так розвеселило нашу Камілу! «Якщо ти не проти сексу на великій перерві, посміхнися. Чекатиму в дівчачому туалеті. Леонардо ДіКапріо», — прочитала пані Чайка і не встигла закінчити, як клас вибухнув реготом. — Не знаю, що тут смішного, але зараз у нас урок польської…

І тут вона замовкла, бо вгледіла Камілин костюм.

— Як це ти вбрана? Ти ж у школі! — вигукнула вчителька. — Ви що, геть подуріли після свят? — звернулася вона до класу. — Передаєте одне одному якісь дурнуваті писульки. Я розумію, що у вас гормони грають, але ж треба розум мати. Добре, що зараз зима і цей одяг можна сховати під пальтом. Бо якби ти йшла отак улітку, то всі іномарки зупинялися б і водії питали: «Скільки?»

Клас завмер. Ці слова їх приголомшили. Усі жаліли Камілу, бо вважали, що пані Чайка перебільшує. З іншого боку, учителька мала рацію. Костюм аж ніяк не підходив для школи. Думку класної керівнички всі враховували, хоча її зауваження часто були неприємні. Могла сказати у вічі найболючішу правду. Але це було завжди справедливо. Траплялося, що, лаючи когось за жахливу поведінку, вчителька водночас ставила високу оцінку за відповідь.

Протягом цих кількох місяців учні встигли добре вивчити свою класну керівничку.

Каміла це добре розуміла, але, почувши останні слова й угледівши знущальний Касьчин погляд, не витримала:

— Це моя справа, що я одягаю! Ніхто не сміє мене ображати! — вигукнула дівчина й вибігла із класу.

Та щойно вона сіла на лавці під вікном шкільного коридору, як двері класу знову відчинилися і звідти вийшла Каська. Прямуючи до туалету, вона мов знехотя кинула:

— Ти навмисне прийшла так вичепурена, бо хочеш, щоб він звернув на тебе увагу?

Каміла не відгукнулася. Навіть не глянула на Каську, а сиділа, утупившись у підлогу. Каська стала поруч.

— Не вдавай, ніби не чуєш, — в’їдливо продовжувала вона. — Кшисек однаково на тебе й не гляне. Зрештою, ти сама бачила вранці в гардеробі.

— А звідки ти це знаєш?

Питання пролунало із глибини коридору, за Касьчиною спиною, і дівчина аж здригнулася. Голос був їй добре знайомий. Кшисек уже вдруге несподівано опинився зовсім поруч.

Мобілка

Про мобільник Малгося мріяла ще від канікул, відколи виявилося, що до літнього табору Каміла їде з новеньким телефоном. Але в таборі її мобільником вони користувалися удвох. По-справжньому думати про власну мобілку Малгося почала тоді, коли промочила ноги восени. Якби ж у неї був тоді телефон, можна було відразу подзвонити до тата або викликати таксі. А так довелося стояти з мокрими ногами на зупинці. Телефонна карточка закінчилася. Кіоску поруч теж не було, та й лило як з відра. На додачу мокрі ноги намуляло в черевиках. Після цього вона тиждень пролежала вдома із застудою. А коли на новорічній вечірці в Єви всі близько півночі окупували телефон і Малгосині батьки не дочекалися новорічних вітань від доньки, рішення було прийнято! Тато сказав, що купить Малгосі мобілку з карточкою. Їй купуватимуть найдешевшу карточку на місяць або найдорожчу — на три. Та про це Малгося довідалася, коли до них прийшли Камілині батьки, аби домовитися з її татом і мамою про зимові канікули. Вони хотіли, аби їхня донька зі своєю найкращою подругою поїхала з ними до Шклярської Поремби.[9] І коли дорослі з’ясовували, що Малгося повинна взяти з речей, скільки це коштуватиме, де вони мешкатимуть і харчуватимуться, Малгосин тато підійшов до свого письмового столу і з шухляди витягнув коробку з новеньким мобільним телефоном.

— Це тобі, Малгорела!

Тато завжди називав доньку Малгорелою, коли пишався нею або був чимось задоволений чи чомусь радів. А найбільшу втіху йому давало обдаровування одиначки.

— Пане Генрику! — утрутилася пані Галина, Камілина мама. — Мобільник — це зайві витрати! У нас із чоловіком є мобільні! І в Каміли теж, тож якщо ви захочете поговорити з донькою, достатньо буде…

Вона замовкла, вражена суворим поглядом власного чоловіка. Камілині батьки були набагато заможніші. І вочевидь це розуміли, якщо почали розмову про зайві витрати. Обоє працювали на телебаченні, мали два автомобілі, мешкали у великій квартирі, проте часом бували нестерпні. Особливо мама, яка постійно ставилася до Каміли, як до маленької.

Пан Генрик похитав головою, мовляв, розумію, але пояснив:

— Ви ж не будете скрізь ходити вчотирьох. Для вас теж буде краще, якщо матимете нагоду піти кудись самі. Тоді й ви зможете будь-коли поговорити з дівчатками, та й вони, якщо загубляться, теж швиденько знайдуться, маючи телефони.

Малгося скривилася. Вона ненавиділа, коли тато називав її «дівчинкою». Стільки разів доводила йому, що «дівчинка» має пелюшки, соску й брязкальце. З іншого боку, зараз їй було шкода батька, котрий всю отриману за проект премію розтринькав на різні подарунки для неї й мами. Півгодини тому матуся отримала посудомийну машину, про яку так давно мріяла! І от хтось намагається переконати його, що це зайві витрати! Аж ніяк! Шкода, що тато не купив їй цього мобільника на Різдво. Тоді й Новий рік виявився б цікавішим — можна було б висилати есемески[10]…

Уся ця розмова відбулася якраз учора. І тому сьогодні в Малгосиному рюкзаку лежав мобільник, хоча батьки зажадали, щоб донька не брала його до школи. Щойно вийшовши із квартири, Малгося відкрила рюкзак і… поклала мобілку до кишені пальта. В автобусі переглядала список номерів, у якому були хіба що їхній домашній, татів і мамин, та ще Камілин домашній, бо її мобільний треба було ще додати. Малгося рідко телефонувала до подруги, бо та не користувалася мобільником щодень, батьки їй заборонили. Зрештою, телефон було зареєстровано на маму, і коли приходив рахунок, Камілині батьки могли докладно відстежити, до кого й навіщо донька дзвонить.

У школі ще в гардеробі всі почали розглядати подарунок. Найголосніше коментувала, звісно, Каська, яка відразу заявила, що Малгосин мобільник — це «нічого особливого».

— І взагалі мобіла з карткою — то фігня, — Касьчин голос лунав на всю роздягалку. — Роумінгу немає, тобто за кордоном не працює, до того ж це взагалі не остання модель…

Цього Малгося вже не чула, бо до гардеробу саме зайшла Каміла.

— Ну, показуй це своє диво! — сказала вона подрузі. — Мама казала, що твій тато геть із глузду з’їхав і за останні гроші тобі купив… Ой! — перелякано замовкла вона й глянула на зашаріле обличчя Малгосі. — Я не хотіла тебе образити. Я так зовсім не думаю. Це моя мама. Ти ж бо знаєш, яка вона!

— Не такі вже й останні! — заперечила Малгося й розповіла про татову премію за проект і про мамину радість, бо більше не доведеться трудити руки, зате весь посуд за неї помиє машина. Малгося відразу записала мобільний подруги, а та лише зітхнула.

— Я тобі заздрю, — зізналася Каміла. — Ти свій можеш брати до школи, а я… У мене начебто є телефон, не з карткою, але щоразу, як треба подзвонити, доводиться йти до мами, щоб вона мені його дала! Так, наче він не моя власність. І мама весь час повторює: от коли зароблятимеш, тоді й розпоряджатимешся!

Камілині слова урвав Мацек. З усіх хлопців у класі він найбільше подобався дівчатам. Веселий, розумний, дотепний, а крім того начитаний, він був душею будь-якої компанії, хоча його досить легко було вивести з рівноваги, і це дехто з однокласників охоче використовував. Від Мацека дівчата й довідалися, що Кшисек, який доводився йому ріднею, розпитував про Камілу. Побачивши Малгосин телефон, Мацек негайно обмінявся з нею номерами.

— Ну, тепер ми в контакті!

Сказати щось іще не дозволив дзвоник. Усі сіли на свої місця. Того дня Малгосі здавалося, що уроки тривають без кінця. На польській мові її мобільник лежав у рюкзаку. Усім у класі було відомо, що хто-хто, а пані Чайка ненавидить усі ці сучасні «прибамбаси». Тим більше, що не всі мобілки мали польські літери. А це, за словами вчительки, спричиняє цілковиту відсутність поваги до рідної мови! І до того ж виникає купа непорозумінь! Авжеж, у класі добре пам’ятали сутичку Чорного Міхала з Мацеком через те, що Міхал не так зрозумів товаришеву есемеску. Тоді їх довелося розбороняти силоміць. Відтоді в Міхала не було мобільного. Мама відібрала його в сина через погану поведінку.

Окрім мобільних телефонів, учителька польської не любила ще кілька речей: фруктових «желейок», від вигляду яких її мало не нудило, пахучих жуйок, яких, на щастя, майже ніхто не купував. Проте в школі ще довго розповідали, як багато років тому котрась із учениць запхнула собі шматочки жуйки до носа, бо вдавала моржа. Учительці довелося вийти із класу. Таким чином мобілки й «желейки» на уроках польської були заборонені. Тож не дивно, що всі аж завмерли, коли посеред складних граматичних пояснень почувся рингтон есемески. Мелодія лунала з Малгосиного рюкзака.

— А це що таке? — розгнівалася вчителька. — Я стільки разів повторювала, що слід вимикати телефони на уроках! А найкраще взагалі не приносити їх до школи. Вам добре відомо, скільки зараз крадіжок! Малгожато! Будь ласка, витягни телефон і вимкни його, а тоді поклади в мене на столі. Поверну лише після уроків.

Коли Малгося постукала у двері вчительської, щоб забрати мобілку, їй довелося вислухати коротку лекцію на тему культури.

— Сьогодні, коли заходиш до банку чи на пошту, відразу бачиш напис: «Заборонено користуватися мобільними телефонами!» — говорила класна керівничка. — Існують навіть спеціальні правила для користувачів! Те, що ти їх не дотримуєшся, на жаль, погано свідчить про твою культуру…

Проте слова пані Чайки були для Малгосі неважливими. Їй кортіло прочитати перше повідомлення на своєму телефоні. Дівчина швидко прочитала: «(.) (.) Це цицьки щастя. Якщо хочеш мати вдалий секс у Новому році, надішли це повідомлення 5 особам». Відправником був, звичайно, Мацек. Малгося здогадалася не лише за підписом. З-поміж усіх її знайомих лише він міг таке утнути.

Розумники и незграби

Малгося аж нетямилася від люті. Як Каміла могла так учинити! Та ще й при всіх! Назвала її незграбою при Мацекові, Кшисеку й купі інших! Мацек сміявся, авжеж, вона по очах це бачила! Навіщо вони взагалі вирішили провести разом канікули в цьому місці? Ех… напевне, друзі однаково зустрілися б на якійсь із вуличок Шклярської Поремби. Про все це дівчина думала, повільно й доволі незграбно шкандибаючи до інструктора.

До містечка прибули декілька днів тому. Зустрілися ще на пероні перед від’їздом. Мацек приїхав з родичами, Кшисеком та Магдою. Його мама невідь-чому безмежно їм довіряла. Магда, щоправда, була вже студенткою, але хіба можна покладатися на Кшисека? Він-бо лише на два роки старший. І що з того? Камілині батьки взяли під опіку доньку з подругою.

Погода вже на початку виявилася несприятливою для прогулянок. Заметілі, хуртовини й мороз мінус 15 були просто жахливими! Особливо для містян. Вулички гірського містечка заполонили люди, які замість того, аби кататися на лижах, бігали від кафешки до бару або забігайлівки з гарячими стравами.

— З одного боку я радий, що відпочину від комп’ютерних ігор, але з іншого… — Кшисек на хвильку замовк, а тоді продовжив: — Якщо вже не можна кататися на лижах, бо оголосили про якийсь там рівень загрози сходження лавини, то бодай комп’ютер став би у пригоді. Бо скільки можна грати в шахи?

Усі зібралися в кімнаті за столиком. Кшисек скуйовдив своє волосся, яке стирчало навсібіч, мов дроти.

— У давнину грали годинами, — філософськи зауважив Мацек, дивлячись на шахівницю. Окрім шашок і гри в скребл та богл,[11] шахи були його улюбленою розвагою. На відміну від Кшисека, якому подобався спорт, Мацек полюбляв грати й читати.

— Радій, що Мацек узагалі привіз якісь ігри, — озвалася Магда. — Ти б тут нічого не дістав. Бо всі орієнтуються на туристів, а не різних там Каспарових чи інших геніїв.

— Помовч! Я взагалі зосередитися не можу, — Кшисек явно був роздратований. Та й не дивно. Його молодший на два роки родич уже вкотре перемагав! — Ех… нудьга, а не гра! — Кшисек відсунув шахівницю. — З мене годі! Шах, мат, дурня якась!

— У скребл ти теж програв, — зауважив Мацек.

— Бо мені не гралося!

— Яке там! Ти весь рік сидиш приклеєний до комп’ютера й бавишся в дурнуваті ігри. Зрозуміло, що від цього ти геть отупів.

— Дай мені спокій! — Кшисек махнув рукою. — Краще поклич отих своїх панянок. Бо тут від нудьги вмерти можна!

— О боги! Що я чую? Комп’ютерник з пораненим серцем зацікавився кралею з мого класу? — Мацек театрально здійняв руки. — Ти вже вилікувався від отруєння під назвою Катажина? Не боїшся, що твоя нова пасія виявиться черговою заразою? Тільки ще небезпечнішою. Каська була, так би мовити, звичайнісіньким «трояном», а раптом ця знищить файли бут-сектора?

— Слухай, я тобі зараз уріжу! Присягаюся, що зараз тобі заціджу, ти, шмаркачу язикатий! — Кшисек намагався вдавати розлюченого, але вираз Мацекового обличчя роззброїв його.

Хоч-не-хоч, він засміявся, бо Мацек, який був просто незрівнянним коміком, продовжував, звертаючись до Магди:

— Сестро! Диви-но! Кшисек приходить до лікаря: у мене мозок зависає, гігабайта не скачає.

Далі був довгий римований монолог, а брат дивився на Мацека зі співчуттям, змішаним, проте, із захопленням: «Які ж дурниці він меле. А зате як римує…»

— Ось вам мильна опера із Кшисеком, усім відомим ламером, у головній ролі! — завершив Мацек свою монодраму й театрально вклонився.

— І за ким же він так упадає? — поцікавилася Магда, щиро сміючись.

— Справжня блондинка, Ка… мі… мі… мі…

Кшисек не дозволив йому договорити, схопився зі стільця й затулив Мацекові рота одним-єдиним реченням:

— Побачимо, чи поводитимешся ти так само по-геройськи, коли настане час стати на лижі!

* * *

Розпогодилося лише за кілька днів. Відразу знадобилися мобілки. Мацек надіслав Малгосі есемеску: «О пані! Чи дозволиш ти моїм шляхетним очам вдивлятися у твої запітнілі на морозі окуляри?» Дівчина відповіла, аби ввечері вони із Кшисеком прийшли до них на базу. Хлопці так і зробили, і всі домовилися, що завтра підуть на лижі. Щоправда, Малгося й Мацек радили просто погуляти, та Кшисек із Камілою наполягли. Лижі та й годі!

Отож наступного дня хлопці подалися до одного із численних підйомників. Дівчата ще десь забарилися. Зате на невеличкому пагорбку утворилася ковзанка і чимало людей з’їжджало по ній просто в черевиках. Побачивши це, Кшисек зрадів:

— Ой, ну зовсім як у дитинстві біля школи! — вигукнув він і побіг до вузенької смужки льоду.

Мацек залишився стерегти лижі й чекати на дівчат, думаючи лише про одне: «Як уникнути катання на лижах?» — і навіть не помітив, як Кшисек із розгону в’їхав у юрбу сміхотливих підлітків. Коли він саме обтрушувався від снігу, надійшли дівчата. Попереду Каміла гордовито несла на плечі лижі, а Малгося ледь пленталася за подругою.

— Гарно ж ви тут розважаєтеся! — вигукнула Каміла, ховаючи під шапкою неслухняні пасма світлого волосся й із цікавістю позираючи на Кшисека.

— То що, спустимося? — ледь вимовив почервонілий від морозу й сорому, що його побачили за такою дитячою забавою, Кшисек.

— Я із задоволенням! — Каміла поправила рукавиці й почала пристібати лижі.

— А де Мацек? — тремтячим голосом запитала Малгося. Товариство найдотепнішого в класі товариша було б зараз дуже до речі. Утрьох підійшли до Мацека. Хлопець виглядав геть зніченим.

— Бідолашна Малгося благає, аби шляхетний лицар її розрадив! — пожартувала Каміла, наслідуючи Мацеків патетичний тон. Проте цього разу хлопець мовчав. Каміла не звернула на це уваги й звернулася до Малгосі: — Госю, тут без варіантів! Мусимо навчити тебе їздити на лижах, не можна все життя бути незграбою!

Будь-хто інший відчув би в її голосі щирість, та не Малгося. І вже точно не тоді, коли це стосувалося її вразливого місця, тобто спорту.

— А знаєте, що вона кричала нині уві сні? «Ой Боже, Боже, я ж уб’юся!»

Камілині кепкування викликали сміх не лише в Кшиштофа й Мацека, але й усіх довкола.

— Я тобі цього не подарую, — пообіцяла Малгося і, зціпивши зуби, почала пристібати черевики до лиж. «Пан чи пропав», — подумала дівчина, а тоді повільно, якось боком, попрямувала до інструктора, думаючи, які всі жорстокі і як вона всім утре носа.

Мацек заздро дивився на дівчину. Пристібнула лижі, немов то для неї звична справа. Ніби все життя тільки це й робила! А він? Хлопцеві було геть не до сміху. З острахом глянув на лижне причандалля, яке після довгих вагань узяв напрокат за Кшисековою порадою. Ех…

— Гей! Альберто Томба![12] — пролунав поруч голос товариша. — Йди на тренувальний майданчик з Малгоською, інакше до кінця життя тільки те й робитимеш, що ритимешся в книжках.

Ці слова примусили Малгосю глянути на Мацека, який невпевнено пересувався на своїх лижах.

— Мацеку, тобі теж так страшно? — тихо спитала Малгося.

Хлопець кивнув. Тепер він був уже не сам.

Слоник

Пакуночок, увіпхнутий до кишені рюкзака, Каміла помітила аж на великій перерві. Вона відразу здогадалася, що це «валентинка». Нетерпляче розірвала білий папір у червоні сердечка. Усередині лежав крихітний гіпсовий слоник на лижах. «Мабуть, це від Кшисека», — подумала дівчина. Каміла відчувала, що подобається хлопцеві. Зрештою, коли перемогла його у слаломі, то почула, що вона надзвичайна. Мабуть, то була-таки правда, бо коли вона здобула першість у лижних перегонах для туристів, її фото вмістили в газеті. Але як йому вдалося підкинути пакуночок? Хтось, певне, допоміг. Але хто? Каміла не бачила нині Кшисека в школі. Не розпитувати ж усіх підряд! Треба вдавати здивування. От-от, здивування. Вона, взагалі-то, справді здивована, хоч і припускає, хто це міг зробити. От лише… коли він підкинув їй цю «валентинку»? Малгося саме виходила із класу, але, може, щось-таки бачила? А поки що Каміла поставила слоника на парті. «Лише рік тому я ненавиділа це американське свято!» — подумала вона.

Малгося повернулася наприкінці перерви.

— Ой, який гарненький! Звідки він у тебе?

— У рюкзаку знайшла.

— У своєму?

— Та вже ж, що не в чужому! — трохи роздратовано відказала Каміла.

— Та я лише питаюся, бо раніше його не бачила.

— Не бачила, бо я його щойно знайшла.

— Звідки він узявся? — Малгося роздивлялася слоника, наче шукала на ньому відповіді.

— А знаєш, я вже думала, що це він тобі дав, аби ти мені поклала.

— Хто він?

— Кшисек.

— Я його нині не бачила, — похитала головою Малгося.

— І я ні, — мовила Каміла.

— Здається, ти до нього небайдужа, — Малгося посміхнулася й хотіла ще щось додати, але цієї миті пролунав дзвоник.

До класу увійшла решта учнів, а за ними — учителька англійської, Міледі. Каміла уважно придивлялася до кожного. Може, хтось із них поклав слоника до рюкзака на прохання Кшисека? Але обличчя однокласників були такими, як звичайно. Тоді Каміла подумала, що це міг зробити Мацек, бо ж він Кшисеків родич. Та навіть якщо це так, годі було про щось довідатися.

Почався урок, але Каміла не слухала. Розглядала слоника, наче це мало допомогти розгадати таємницю. Її задуму порушило англійське питання: — Що це таке?

Каміла підвела погляд. Міледі підбадьорливо посміхалася й чекала на відповідь.

— Я не знаю, — зізналася дівчина.

— Не знаєш? Я певна, що здогадуєшся! — Міледі продовжувала усміхатися. Учні знали, що вона завжди високо оцінювала участь у розмові на уроці. Вчителька постійно повторювала, що неможливо вивчити мову, якщо не почати думати й говорити англійською. Навіть, якщо помилятися на кожному кроці.

— Це «валентинка»! — пролунав голос Каськи в кінці класу. Вічно вона лізе в чужі справи. Крім того, їй вочевидь кортіло долучитися до розмови й виправити оцінку.

— Від кого? — поцікавилася Міледі.

Каміла стенула плечима. Вже збиралася сказати, що не знає, але тут знову почувся здушений від сміху Касьчин голос:

— Це їй Чорний Міхал подарував.

Усі зареготали. А Каміла подумала: «Звісно! Тепер я точно знаю, що це Кшисек. А тебе, жабо, аж скрутило від люті й ревнощів».

Двох Міхалів у класі прозвали Чорним і Білим через колір їхнього волосся. Вони й були різними так само, як їхні чуприни. Чорний Міхал був справжнім красенем. Але на цьому, як уважали дівчата, усе й закінчувалося. На початку навчального року всі вони на нього задивлялися. Та вже за тиждень жодна до нього навіть не озвалася б. Тупий. Зарозумілий. Злостивий. Таке розповідали подружки одна одній. Каміла навіть не глянула на Чорного Міхала. У класі продовжували реготати, а Каська плутано, зате по-англійському, пояснювала, що Каміла отримала такий подарунок через свій талант лижниці, який вразив усіх, особливо Міхала. Вирізане з газети фото Каміли на лижах вмістили в шкільній газетці й повісили в коридорі біля канцелярії.

Після уроку Каміла підійшла до Каськи.

— Ну й дурниці ти мелеш!

— Ти про що? — здавалося, Каська справді нічого не розуміла.

— То ти настільки ревнуєш до Кшисека, що верзеш казна-що?

— Я? До Кшисека? — Каська витріщила очі. — З тобою все гаразд? Та наші стосунки давно в минулому. Такому далекому, як, приміром, середньовіччя. Коли я з ним крутила, то ти ще ляльками Барбі бавилася.

І, сказавши це, вона презирливо відкопилила губи й вийшла із класу.

— Вона просто пихата хамка! Не може змиритися, що Кшисекові я подобаюся, і шиє мені цього байдужого, зарозумілого ідіота! — Каміла труснула головою, аж гривка впала їй на очі. Відгортаючи волосся із чола, дівчина позирнула на Малгосю, яка поглядом показала їй, що хтось стоїть у неї за спиною. Каміла озирнулася й побачила Чорного Міхала. Якусь мить обоє дивилися одне на одного, а тоді Каміла знизала плечима й відвернулася.

Кшисек так і не з’явився в школі до кінця уроків. Через це історія зі слоником зробилася ще більше таємничою. На додачу Малгося обережно розпитала Мацека й виявилося, що він не клав згорточка до Камілиного рюкзака. Тоді звідкіля він там узявся? Малгосю це не дуже цікавило. Вона захопилася розмовою з Мацеком і не звертала уваги на Камілу, яка в шкільній роздягалці вже вкотре розглядала гіпсового слоника-лижника.

— А що ти взяв у бібліотеці? «Гаррі Поттера»?

— Е-е-е, я вже давно це прочитав, крім того, у мене є власний, — відказав Мацек, застібаючи блискавку куртки. Усі вже давно вийшли. У гардеробі залишилися лише вони.

— Усі чотири томи? — спитала Малгося.

— А скільки ти б хотіла?

— Всі знають, що їх має бути сім… — задерикувато відказала Малгося, штовхнула двері, і всі троє вийшли зі школи.

— Ну, гаразд. Але ж перекладено чотири. А ти всі читала?

— Усі!

— Я тільки фільму ще не бачив.

— І я ні, — Малгося знічено замовкла. «Запропонувати йому?» — подумала дівчина.

Але перш ніж вона сама відповіла собі на це запитання, Мацек несподівано запитав:

— То, може, сходимо? — хлопець поглядав то на одну, то на другу дівчину. — Мрійнице! — гукнув він Камілі у вухо. — Я тебе про дещо питав. Підемо на «Поттера»? Чи ти до завтра збираєшся витріщатися на цього слона?

— Ідіть самі, я не піду, — відмовилася Каміла і, кинувши коротке «па-па», побігла через дорогу.

Озирнулася. Малгося з Мацеком залишилися далеко й домовлялися про похід у кіно. Вони не помітили, як Каміла щодуху кинулася за знайомою постаттю, що видніла вдалині.

«Вдам, що я його випадково зустріла», — подумала Каміла, наближаючись до Кшисека.

— Привіт. Тебе не було нині. Але я отримала, — Каміла захекалась і ледве говорила.

— Привіт, — усміхнувся Кшисек. — Я аналізи здавав. А… що ти отримала?

— Слоника!

Каміла швиденько витягла фігурку з кишені. Зупинилися біля кондитерської.

— Гарненький, правда?

— Чесно кажучи, так собі, — відказав Кшисек, обертаючи слоника в руках. — Але лижник класний. Зовсім як ти! Звідки він у тебе?

Дівчина заніміла. Ще хвилину тому вона була переконана, що це Кшисеків подарунок, а тепер стояла з гіпсовим слоником у руках і не знала, що відповісти. «Ну й дурепа ж я», — думала Каміла.

«Як Кшисек міг підкинути мені слоника, якщо його не було в школі? Йому б довелося дати пакуночок кому-небудь учора… Якщо це справді Міхал, то я, мабуть, зараз, розіб’ю цю… цю гіпсову кічуху!» Раптом слоник, якого вона досі тримала на парті й дбайливо ховала в кишені, перестав бути приємною несподіванкою.

— Ходи зі мною до кондитерської, — почула вона Кшисеків голос. — А цей слоник, напевне, «валентинка»? — сказав він радше ствердно, ніж запитально, а Каміла лише зітхнула. — Хто тобі дав?

— Пихатий, зарозумілий ідіот! — озвався хтось поруч.

Обоє із Кшисеком глянули туди. Чорний Міхал виходив з кондитерської із якимсь пакунком. Каміла почервоніла. Їй хотілося провалитися крізь землю. У вухах лунало останнє Міхалове слово — «ідіот». «А яка ж я дурепа!» — подумала Каміла і, вдаючи, мовби нічого не сталося, почала розглядати тістечка. Та почувалася вона страшенно ніяково.

Кіно

— Моя мама вже забронювала для нас квитки. Прийдемо по тебе, щоби у кіно бути за півгодини до сеансу, — сказав Мацек Малгосі. — Мама нас потім відвезе назад.

Сиділи в класі спиною до дверей, тому навіть не почули, коли за ними виникла Каська:

— До кіно йдете, малята?

Малгося змовницьки глянула на Камілу й зневажливо подивилася на Каську. Дівчата ненавиділи нахабний тон загальновизнаної красуні. А Каська… Ну що ж — лише через те, що її бюст був найбільшим у класі, вона ставилася до всіх зверхньо. Хлопці для неї взагалі не існували. Може, тому, щойно вона наблизилася, Мацек кинув: «Побалакаємо пізніше», — і вшився.

— Ну? — Каська штурхонула Малгосю. Судячи з тону, вона явно шукала приводу посваритися. — Глуха ти чи що? На що йдете?

— На «Поттера», — відповіла Малгося на відчіпного й відвернулася спиною.

— Отак удвох? Але чому на дитячий фільм? Ніяк не наважишся вибрати між Барбі й губною помадою? Таж цей Поттер — для малят. Моя менша сестра таке читає.

Малгося не відреагувала на жодну зачіпку, хоча Каська стриміла біля них ще кілька хвилин. Вона добряче її дістала, сказавши, що Мацекова мама, яка їх супроводжуватиме, узагалі там непотрібна, бо Малгося «бачила ліфчик хіба що на манекені». Навіть Кінга, вічна зубрилка, котра, як завжди, повторювала завдання, відірвалася від своїх зошитів і сказала:

— Касько, тобі давно лікуватися треба!

* * *

І подумати лише, що вчора той фільм, на який вони збиралися з Мацеком, почав небезпечно віддалятися. А все через те, що, коли Малгося повідомила вдома про завтрашнього «Гаррі Поттера й філософський камінь», у відповідь почула: «Звісно, підеш, але… не сьогодні».

— Може, завтра, — мовив тато й поринув у свої папери, розкладені на письмовому столі.

Але Мацек прийде по неї за дві години. Ех, гроші! У тата жодної копійки зайвої. Від самої думки, що треба подзвонити до Мацека, аби все пояснити, Малгосі стало зле. Знову розповідати комусь, що вдома насилу кінці з кінцями зводять? Але ж вона мусить якось усе це витлумачити Мацекові. Інакше він прийде з мамою… і що тоді? Буде соромно, коли вони вже тут довідаються, що в Малгосі немає грошей. А може, збрехати? Сказати, наприклад, що вона не зможе піти, бо в тітки іменини, а вона про це геть забула? Але в п’ятницю неодмінно… А може, Каміла щось придумає? І Малгося швиденько набрала знайомий номер.

— Алло, — Камілин голос у слухавці звучав як чужий.

— Каміло, це ти? — Малгося здивувалася, але замість відповіді почулося ридання. — Що сталося?

— Слон! Цей клятий гіпсовий слон!

— Розбився?

— Ні! На жаль, ні!

— Чому це «на жаль»?

— Бо цей слон… це Міхал! — заридала Каміла.

— Що Міхал? — перепитала Малгося, але в слухавці був лише плач. — Нічого не розумію! Поясни! Ну, і порадь, що мені сказати Мацекові? Я не можу піти до кіно, бо тато лише завтра дасть мені гроші.

Тремтячим голосом Каміла відповіла, що за кілька хвилин прийде й поклала слухавку. «У Ками свої проблеми, — міркувала Малгося, втупившись поглядом у порожнечу. — Цікаво, що там із тим слоном? Невже Каська мала рацію і це був Міхал? Він його підкинув?» Від роздумів її відволік телефонний дзвінок. Мацек! Малгося власним вухам не вірила, бо той вирішив перенести кіно на завтра.

— Завтра п’ятниця! — збуджено пояснював він. — А в п’ятницю є нічний, магічний сеанс. Опівночі! От тільки чи твої батьки тебе відпустять? Я передзвоню через кілька хвилин. Якщо вони заперечуватимуть, поясни, що моя мама нас привезе й забере.

Малгося геть зніяковіла. «Як же мені про це запитати?» Вона вже раз питалася батьків, чи можна їй піти з Мацеком до кіно. Тоді тато сказав: «Може, завтра» — й повернувся до роботи, а мама глянула на доньку поверх окулярів. Вона завжди так дивилася, коли розуміла, що Малгося перетворюється на жінку. Але дівчина сприймала цей погляд як докір: «Ти робиш щось погане!» Може, тому, що опісля її закидали купою питань? Цього разу доведеться пояснювати про Мацека. Що це той хлопець, з яким вона їздила на лижах. Той, що такий веселий.

— Мамо… — почала було Малгося й замовкла. «Може, краще не питатися мами? Може, тата?» — майнуло в голові. — Тату… — і знову замовкла. А якщо тато не дозволить?

І раптом водночас задзеленчав телефон і хтось подзвонив у двері.

— Ти відчини, а я візьму трубку, — почувся татів голос.

— Мене тато підкинув машиною, — озвалася Каміла з-за дверей.

Телефонувала Мацекова мама. Малгося зрозуміла це зі змісту розмови й через те, як тато змінювався на виду. Зрештою, він погодився. Щойно поклав трубку, як Малгося з радісним вигуком кинулася йому на шию. Навіть Каміла, яка прийшла з похоронним настроєм, засміялася, побачивши, як подруга повисла на татовій шиї. А той лише коротко кинув:

— Припини вдавати, наче ти краватка. А завтра поводься пристойно. Щоб мені не довелося за тебе червоніти!

Ох, цей тато! Завжди такий принциповий.

— Гадаєш, Міхал закохався? — спитала Каміла в подруги. Дівчата сиділи в Малгосиній тісній кімнатці.

— Не знаю, — відповіла та.

— Він мені не подобається, — зітхнула Каміла. Вона більше не плакала, але обличчя її було сумне. — Міхал страшенно мене дратує! А взагалі біс із ним, але із Кшисеком вийшло, ніби я думала, що слоник — то подарунок від нього.

— Ти ж справді так думала.

— Але коли це не від нього, було б краще, щоби він не думав, ніби я думала…

— Думала, думала… А що в цьому поганого? Слоник був на лижах? А з ким ти на лижах каталася? Із Кшисеком. Ти мала підставу думати, що це його подарунок. Постався до цього з гумором, та й годі.

— А й справді, — Каміла вдячно глянула на подругу. Уперше здоровий глузд виявила не вона, а Малгося. А все через те, що справа з кіно так гарно владналася!

* * *

У п’ятницю ввечері Малгося й Мацек були в кінотеатрі за півгодини до сеансу. Мацекова мама залишила їх біля каси, де на них чекали заброньовані по телефону квитки. І що робити цілих півгодини? Вони купили поп-корн і кока-колу, сіли за столиком у буфеті.

— Цікаво, як виглядатиме Мелфой, — першою озвалася Малгося.

— А ти анонси бачила? — спитав Мацек, напхавши рота поп-корном.

— Ні, жодного.

— А фотки в газетах?

— Щось не пригадую, аби на них був Мелфой.

— Може, й добре… — хлопець раптово замовк. — Чого ти так роззираєшся? Когось шукаєш?

— Просто дивлюся. Каська кепкувала, мовляв, це дитячий фільм, але дітей прийшло якраз небагато.

— А ти переймаєшся Каською?

— Ні, просто… — Малгося знизала плечима. — Просто вона мене дратує. Ці її кпини… — вона раптово замовкла. Не казати ж Мацекові, що йдеться про дурнуваті жартики про ліфчик. На мить запала мовчанка.

— Ходи, займемо гарні місця, — сказав Мацек, збираючи речі зі столу.

Через дві години вони вийшли, жваво обговорюючи побачене. Фільм сподобався обом. Щоправда, Малгося вважала, наче матч у квідич тривав задовго, ну, і не завжди фільм збігався із книжкою, але настрій твору передано вдало.

— От тільки чому пароль у Грифіндорі був інший? У книжці було «свиняче рило», і мене це завжди смішило, а тут щось таке безглузде, — розповідав Мацек, коли вони сідали до авто. — Уявляєш, ми вдома так видурнялися? Пригадуєш, мамо? Коли дзеленчав домофон, ми питали пароль, а відповідь мала бути «свиняче рило». Та якось я подумав, що то мій вітчим, і кажу в домофон: «Пароль!», а звідти: «Відчини!», то я й бовкнув: «А свиняче рило де?» Виявилося, що то був листоноша.

— Оце-то так! — раптом перебила його Малгося й аж рота роззявила від здивування.

— Що таке?

У дверях кінотеатру стояла Каська, тримаючи за комір куртки восьмирічну дівчинку.

— Це її сестра, — пояснив Мацек.

— Чудова парочка для походу до кіно, — зауважила Малгося не без іронії.

— Ця мала, певне, «дуже доросла, а ліфчик бачить не лише на манекені», — докинув Мацек, передражнюючи Каську так вдало, що Малгося вибухнула сміхом.

Краще бути рудою

Каміла з Малгосею стояли в черзі в шкільній їдальні.

— Як справи, альбіноско? — почувся біля самого вуха Касьчин голос. Каська примостилася у хвості черги. Відколи вона помітила, що будь-який натяк про білий колір волосся викликає в Каміли бурю емоцій, то не зверталася до однокласниці інакше, ніж «альбіноска». Каміла й цього разу намагалася вдавати глуху, але… чула все аж надто добре! Каська відразу це помітила, тому стояла в черзі страшенно задоволена собою. Каміла похнюпила голову, щоб приховати сльози, які бриніли в очах.

— Не варто плакати через Каську, — намагалася втішити подругу Малгося й поплескала Камілу по спині. — Пам’ятаєш, як вона із самого початку прозивала мене «коброю» через мої окуляри? У неї, певне, якісь проблеми.

Підійшов Мацек:

— Вітаю, шляхетні пані, чи не займете чергу вашому покірному слузі? Благаю! Змилуйтеся над голодним, о білолиці!

— Точніше білоголові, Мацеку! — почувся в кінці черги в’їдливий Касьчин голос.

— Самі собі обідайте! — вигукнула Каміла й вибігла з їдальні. Мацек із Малгосею безпорадно стояли біля віконечка, яке саме відчинилося. Куховарка визирнула й, усміхаючись, попросила талони на обід.

— Що це з нею таке? — запитав Мацек. Малгося зробила промовистий жест, показуючи на голову.

— Німб? — не зрозумів Мацек, придивляючись, як Малгося робить рукою коло над головою.

— Не німб, дурнику, а волосся! — засміялася дівчина.

— То й що?

— Ех… — Малгося нетерпляче махнула рукою і взяла тарілку із супом. — Можна, ми візьмемо для подруги? — запитала вона куховарку. — А талон зараз принесемо.

— То, може, я піду по Камілу? — запропонував Мацек.

— Краще я це зроблю, — заперечила Малгося, але цієї хвилини Каміла сама підійшла до столу.

— Пробачте, — мовила вона й почала їсти суп. Кілька хвилин панувала мовчанка.

— Я не мав на увазі нічого поганого, — почав виправдовуватися Мацек, але Каміла лише коротко кинула:

— Я знаю.

Знову замовкли. І лише коли всі доїдали другу страву, Мацек насмілився озватися:

— Чи не облишить шляхетна панна свій гнів на мене?

— Чи не облишиш ти нарешті кепкувати з панни? — буркнула Каміла, і за мить додала: — Шляхетний лицарю.

І всі троє розреготалися.

* * *

— Ти ж знаєш, Каміло, який Мацек… Він кучеряво висловлюється й весь час вдає блазня, але він не хотів тебе образити…

Дівчата стояли в туалеті перед дзеркалом, що висіло над умивальником, і поправляли зачіски. Каміла подивилася на своє відображення. Зітхнула. Здавалося, вона геть не сприймає слів подруги.

— Госю, ти навіть не уявляєш, як мені б хотілося бути… ну, приміром, рудою!

— Теж мені проблема! Волосся завжди можна пофарбувати.

— Ти не розумієш, що кажеш! Мені б мама таке влаштувала! Вона вважає, що в мене волосся чудового кольору, «такого оригінального й неповторного». Красно дякую за таку оригінальність!

— Але хлопці теж такої думки. Ти сама чула, як Міхал…

— Не будь злючкою!

— А от і ні! Тобі Міхал не подобається, але він вважає, що в тебе найгарніше волосся на світі.

— Начхати мені, що він думає про моє волосся!

* * *

Коли після уроків усі одягалися в гардеробі, Каська, випнувши гордовито груди, мовби знехотя, кинула:

— В одного чувака, з яким я колись зустрічалася, був щур-альбінос. У щура були червоні очиці…

— Облиш, Касько!

Чорний Міхал зазвичай був такий в’їдливий, проте віддавна цікавився Камілою, тому спробував залагодити неприємну ситуацію.

— Ой, дивіться лишень! Захисник знайшовся! Тягне чорне до білого! Виходить, таки правда, що протилежності притягують одне одного.

Міхал замовк. Малгося глянула на Камілу. Підборіддя в дівчини тремтіло, ще мить — і вона вибухне плачем. Бажаючи врятувати подругу від подальших глузувань, Малгося вигукнула:

— Касько, а тому чувакові, з яким ти шури-мури крутила, скільки років було? Вісім? Може, він узагалі був жіночої статі? І ви собі пішли на побачення до кіно? На «Гаррі Поттера», приміром? Минулої суботи, га?

Мацек захихотів:

— І ліфчик у нього був?

До гардеробу вбігла Єва, відома тим, що знала сотні анекдотів.

— Про що це ви? — поцікавилася вона.

— А, нічого особливого, — пояснила Малгося. — Просто Касьці здається, що вона дуже доросла й розумна. Коли ми нещодавно пішли з Мацеком до кіно на «Гаррі Поттера», вона з нас сміялася, буцім це фільм для дітлахів. А ми її, між іншим, бачили в кіно, причому на цьому сеансі. На додачу вона була з якоюсь дитиною…

— Може, із власною! — засміялася Єва. — Чули цей анекдот? «Мамо, можна мені піти на дискотеку?» — «Ні, доню, я у твоєму віці…» — «Знаю, знаю, ти сиділа вдома, бо я вже мала два роки».

Усі зареготали. Тільки Камілі було не до сміху. Дівчина крадькома витирала заплакане обличчя. Зате Каська вийшла з гардеробу, гучно захряснувши двері. Вона справді розлютилася. «Ненавиджу цю Євку, — думала вона. — Весь час анекдоти розказує. Цей Мацек регоче. Каміла з Малгоською ходять разом, як папужки-нерозлучниці. Та ще й Кшисек зацікавився цією альбіноскою! Певне, що альбіноска, бо як іще назвати цю… дівулю з білим волоссям? О, ще й Кшисек іде!»

Кшисек справді прямував до гардеробу, де Мацек, Малгося й Каміла саме перевзувалися. Проходячи повз Каську, він кивнув, але не зупинився.

— Мацеку! — гукнув він з порога. — Мама прохала, щоб ти відразу після уроків зайшов до нас.

— Ой! Справді! Всі йдуть нині до бабусі! Точно!

І раптом Кшисек глянув на почервоніле Камілине обличчя.

— Що трапилося?

Присутні знизали плечима, зате Каська з віддалі озвалася:

— Тонкосльоза альбіноска страждає через своє волосся!

Зробилося тихо. Міхал дивився на Камілу, але та старанно уникала його погляду. Міхал у відчаї схопив рюкзак і вийшов. Малгося, Каміла, Мацек і Кшисек виходили разом.

— Що сталося? — нетерпляче допитувався Кшисек.

Малгося й Мацек вичікувально дивилися на Камілу.

Вони хотіли, щоб дівчина сама про все розповіла, але та мовчала.

— Ти ж не хочеш сказати, що переймаєшся якимись дурницями!

— Це не дурниці! Ти не уявляєш собі, як воно, коли в тебе біле волосся! У молодших класах я весь час мріяла прокинутися, приміром, брюнеткою. З мамою постійно воювала. Хотіла пофарбуватися, але мама заборонила. Мовляв, у мене такий гарний колір волосся. Ніякий він не гарний! — Каміла аж ногою тупнула. — У мене взагалі виникає бажання зголити ці ненависні патли аж до самої шкіри!

Ковтаючи сльози, Каміла розповіла, що коли мала сім років, одна з учительок у школі пояснила дітям, що таке біле волосся, як у Каміли, буває через брак пігменту. Дітлахи почули «рак пігменту» й почали переконувати Камілу, що вона невдовзі помре. Ця сама вчителька розповідала про лабораторних щурів, у яких червоні очка й біла шерсть. І хоча очі в Каміли були нормальні, протягом кількох років її прозивали «лабораторним щуром».

— І ти образилася на мене за ту «білолицю»? Не розумію, — озвався Мацек. — Я б на твоєму місці постійно при Касьці лише так себе й називав!

— А по телефону казати, що дзвонить альбіноска, — докинув Кшисек. — Хіба це проблема?

— Волосся можна пофарбувати, — Малгося поплескала подругу по плечу. — Мине кілька років, і батьки не зможуть тобі нічого заборонити.

— Але мені б не хотілося, щоб у тебе було інше волосся, — тихо мовив Кшисек. — У всіх воно звичайне. А з таким ти єдина й неповторна в усій школі!

Брелочок

«А все через Кінгу! Це вона запровадила моду на ці кляті брелочки!» — ридала вдома Малгося, хапаючи ротом повітря, бо спазматичний плач не давав навіть дихнути. Зачинившись у своїй кімнатці, вона знай схлипувала. «Це так несправедливо! — гупала в голові одна-єдина думка. — Я б зроду нічого такого не зробила!»

Кілька тижнів тому в класі поширилася мода на брелочки-звірятка. Дівчата чіпляли їх до ключів, рюкзаків, гаманців і взагалі де лише можна. Усе почалося з Кінги, найкращої учениці в класі. Вона обожнювала тварин, але заздалегідь було відомо, що їй не судилося стати ветеринаром, чи зоологом, чи зоотехніком. Ніколи! Алергія на шерсть не дозволяла їй завести навіть безневинного хом’ячка. А вона так мріяла про власну тваринку! Тому й оточила себе плюшевими звірятами. Кінга носила рюкзак у формі собачки, гаманець у вигляді котячої голівки, а якогось дня принесла до класу мишку-брелочок. І всім дівчатам це страшенно сподобалося. Крім того, Єва стверджувала, що тварини приносять щастя. І не лише слоники можуть стати амулетом. Так почалася приголомшлива кар’єра плюшевих брелочків у класі пані Чайки. Звісно, їх носили всі дівчата, крім Каськи, яка відразу розкритикувала звірят як дитячу цяцьку, хоча після уроків сама носила торбинку-собачку, таку саму, як у Кінги. Але Каська будь-що прагнула виглядати дорослою. Не було брелочка й у Малгосі. Плюшеве диво коштувало 30 злотих. Неймовірна сума! Місяць тому (якраз після пригоди з «Гаррі Поттером») тато вирішив давати доньці кишенькові — 30 злотих на місяць, цього могло вистачити на два квитки до кіно. Якщо вона купить собі брелочок, нічого не залишиться. Просити в батьків — марна справа, однаково відомо, що вони скажуть. Малгося заздро дивилася на звіряток, що прикрашали рюкзаки й торбинки її однокласниць: песиків, котиків, слоників, жираф, бегемотиків та мишок. Їй було прикро й самотньо, бо навіть Каміла виявилася піддатливою на цю брелочкоманію й почепила на рюкзак овечку. Назвала її Галушкою й часто садовила на парту під час уроків. Але сьогодні овечка зникла.

— Не бачила моєї Галушки? — спитала Каміла на великій перерві.

— Ні, — похитала головою Малгося, читаючи книжку.

Каміла витрусила все з рюкзака, пошукала на підлозі під партою. Усе дарма. Овечки Галушки не було ніде. Малгося відволіклася від книжки.

— Знаєш що? Ходімо до нашої технічки, може, вона щось знає.

Але технічка не лише не бачила овечки. А ще й нагримала на дівчат, мовляв, розтринькують гроші на дурниці, не заощаджують, а батьки заробляють на їхні цяцьки. Куди ж поділася Галушка? До кінця перерви Каміла ледь не плакала. Не могла зосередитися на математиці. Малгося її втішала:

— Знайдеться!

Каміла заперечно похитала головою. Вона в цьому дуже сумнівалася. І раптом… хтось передав їй записочку. Каміла розгорнула аркушика і з якимсь дивним виразом обличчя нахилилася до Малгосі.

— А може, її вкрали? — прошепотіла вона.

— Та навіщо комусь красти брелочок? — так само пошепки здивувалася Малгося.

— Бо свого немає, — відповіла Каміла, переписуючи з дошки завдання про трикутники.

— Дурний жарт, — знизала плечима Малгося. — Адже в цілому класі брелочка немає лише в мене… — почала вона й замовкла, глянувши на Камілу. В очах подруги видніла недовіра, суцільні сумніви.

— Он як! — розгнівалася вона й вигукнула так голосно, що математичка суворо глянула в її бік. — Що ж, будь ласка, можеш зазирнути до мого рюкзака!

Малгося відкрила рюкзак, а там, із самого верху лежала… овечка Галушка! Дівчина аж заніміла. Вона витягла плюшеве звірятко, швидко згорнула книжки до торби й вибігла з класу, не зважаючи на сердите зауваження вчительки:

— Що це таке! Негайно поверніться на місце, бо поставлю незадовільно з поведінки!

Малгося притьма збігла до гардеробу. Технічка не хотіла віддати їй куртку, бо ж уроки йдуть, але схвильовану дівчину це не зупинило. Врешті, надворі весна! І вона вибігла зі школи. Охоронець намагався її зупинити, але де там! Образа через овечку Галушку була надто відчутною, щоб звертати увагу на математичку, технічку чи охоронця! Їй хотілося одного — якомога швидше покинути школу.

Удома дівчина теж не могла заспокоїтися й весь час схлипувала. Нарешті прийшов тато. Заплакана Малгося тремтячим голосом розповіла, що трапилося. Про всю цю історію із брелочками, Галушку й Камілині підозри. Тато порадив заспокоїтися, а тоді спитав:

— А чому раптом Каміла сказала, що хтось міг украсти цей брелок?

— Не знаю!

— І тобі не спало на думку?

— Ні.

— Отак ні сіло, ні впало…

— Вона отримала якусь записочку…

— Малгосю, ну ти й дитина!

— Дитина, дитина… Завжди ти так.

— Ой, — тато наказав доньці заспокоїтися. — Хтось їй щось написав. А що саме? Певне, що ця дурна овечка у твоїй торбині. І взагалі ви із цими брелочками поводитеся, наче діти, але зараз я про інше. Між іншим, звідки цей хтось усе це знав? Бо він сам туди поклав овечку. Треба глянути на записку. Тоді про все й довідаєшся… А Каміла теж дурна! Отак перейматися якоюсь анонімкою. Дорослі не сприймають серйозно листів з підписом «доброзичливець». Адже якби ти першою без цієї історії із записочкою зазирнула до рюкзака, то сама б їй брелок віддала…

— Так! Але що з того! Я не зазирнула першою! Першою прийшла ця клята записка! І взагалі ти нічого не розумієш, тату! Справа не в тому, звідки в моєму рюкзаку взявся цей брелочок, а в тому, що Каміла повірила, наче я можу його вкрасти! Повірила тільки через те, що в мене вічно немає грошей. Що я не можу собі дозволити!

— Малгожато! — татів голос зробився суворим. Коли він уже звертався до неї «Малгожато», це означало, що вона в чомусь провинилася. — Якби людей оцінювали за кількістю грошей…

— Знаю, знаю… — татові погляди Малгосі були давно відомі. Проте в усьому класі тільки в неї не було брелочка. І ще в Каськи! Раптом Малгосі сяйнула думка: «Невже це Каська все підлаштувала? Але навіщо? І яке це мало значення, коли виявилося, що Каміла повірила, ніби я можу щось у неї вкрасти?»

— Малгорела! — тато штурхнув доньку ліктем і змовницьки підморгнув. — Нехай Каміла охолоне. Справжня дружба іноді пізнається саме в таких ситуаціях. Твоя подруга вчинила це під впливом емоцій, зопалу. Розумієш? Вона все вдома обміркує, а тоді прийде або подзвонить…

І неначе підтверджуючи татові слова, у коридорі залунав дзвоник. За дверима стояли Каміла, Кінга й Мацек з Малгосиною курткою в руках.

Каміла нічого не сказала, лише, схлипнувши, обняла подругу. Друзі пішли до Малгосиної кімнатки. Першим озвався Мацек, і Малгося лише зараз помітила, що в нього підбите око й на лобі ґуля.

— Мабуть, тобі цікаво, що трапилося? — мовив Мацек, відповідаючи на німе запитання. — А те, що мені довелося як слід провчити Чорного Міхала!

— Історія з Галушкою — це його рук справа, — пояснила Кінга. — Він закоханий у Камілу й хотів, аби вона звернула на нього увагу. От і вирішив, що коли він вас посварить, то в нього з’явиться шанс.

— Малгосю, — попрохала Каміла, — пробач, що я бодай на мить могла повірити, ніби це ти. Мене ця записка геть спантеличила. І взагалі… цей брелочок… такі дурниці. Він не вартий, аби через нього отак сваритися. А на цього дебіла Міхала я й не гляну. Завтра принесу до школи його слоника й на голові йому розіб’ю!

— А в мене для тебе щось є, — весело озвалася Кінга й витягла з кишені куртки маленький згорточок. — Це не від мене, — попередила вона. — А від кого — не скажу!

— Малгорело! Якщо тобі так кортить мати брелочок, то я тобі трохи підкину, а решту зароби, — почувся голос тата. — Збери макулатуру й віднеси до пункту скупки, поздавай пляшки до крамниці… Ну, і пропозиція пані Анни досі в силі, ти можеш вигулювати її собаку. За кожну прогулянку два злотих.

— Гроші я радо зароблю, — відповіла Малгося. — Але брелочка не купуватиму! — вона всміхнулася й показала те, що було в згорточку. На долоні лежав плюшевий брелочок, мавпочка. Цікаво, хто їй його подарував?

Плітки

«Як легко скривдити людину», — думала Малгося, обгортаючи папером вже сорок п’яту за сьогодні книжку. Вона вже кілька годин сиділа в бібліотеці. Сама зголосилася допомогти бібліотекарці. Після цієї історії з брелочком, коли Малгося, незважаючи на протести математички, вибігла із класу, тато поспілкувався із класною керівничкою. Вислухавши пояснення батька й доньки, пані Чайка вирішила порозмовляти з учителькою математики й скасувати незадовільну оцінку з поведінки. Але Малгосин тато заперечив:

— Малгося погано вчинила, коли пішла зі школи. Нехай якось це відпрацює.

— Нині уроки закінчуються о першій. Може, я до третьої попрацюю в бібліотеці? — несміливо запропонувала Малгося. Їй було трохи лячно, бо вчителька могла сказати, що праця в бібліотеці для учениці, котра читає найбільше в класі, аж ніяк не є покаранням. Та виявилося, що це не так. Пані Чайка вирішила, що це хороша ідея. Але сказала також, що в бібліотеці працюватимуть також Міхал із Мацеком. І не лише нині, а протягом тижня. Почувши це, хлопці скривилися: їм доведеться перебувати разом після уроків. Міхал навіть заявив, що воліє погану оцінку з поведінки, ніж роботу пліч-о-пліч з Мацеком у бібліотеці. Мацек лише плечима знизав.

— А ти як уважаєш? — поцікавилася пані Чайка.

— Мені корона з голови не впаде, якщо з ним попрацюю. Але може, це тому, що моя корона міцно сидить. Крім того, я дотримуюся Сократового принципу. Коли мене стусає віслюк, я не реагую, бо віслюк віслюком і залишиться й нічого тут не вдієш.

Міхал хотів уже щось сказати, але тоді вчителька нагадала про твір на вільну тему: «Найбільша проблема мого класу», — і вся трійця пішла собі.

Малгося й Мацек думали, що їм трьом доведеться обгортати книжки. Але бібліотекарка доручила цю працю Малгосі, а хлопцям наказала пилососити книжкові полиці.

— Почнете згори, від цього стелажа, а як закінчите, то візьметеся за інші, — мовила вона, показуючи на найдальші полиці.

Міхал зітхнув. Нічого не вдієш, мусить працювати з Мацеком. Ще, чого доброго, доведеться з ним словом перекинутися. Малгося в іншому кутку читального залу отримала у своє розпорядження весь стіл. Робота точилася спокійно. Окрім коротких наказів: «тримай», «подай», «візьми», хлопці не спілкувалися. Малгося іноді заглиблювалася в книжку, котру саме обгортала. Відкривала на довільній сторінці, читала якийсь абзац, і якщо це її зацікавлювало, не могла відірватися. На жаль, таким чином протягом години Малгося обгорнула лише п’ять книжок. Бібліотекарка сміялася. Вона любила дівчину, яка була її постійною читачкою.

Прибираючи, Міхал із Мацеком поступово наближалися до читальної зали. За одним зі столиків сиділи дівчата із третього класу. Їхніх облич хлопці не бачили, бо заважав стелаж. Бачити не бачили, зате дещо почули. Спершу дівчата обговорювали випускні іспити, а потім розмова перейшла на якусь дівчину з першого класу. Хлопці нашорошили вуха.

— Кажуть, Кшисек із нею зустрічався, — повідомила перша.

— Наш Кшисек? — спитала інша.

— Наш, наш, — передражнив третій голос. — Так само наш, як і ваш. Це вона з першого!

— Атож! — знову почувся голос першої дівчини. — Кажуть, вони зустрічалися ще до того, як вона прийшла до нашої гімназії.

— Тобто ще в шостому класі школи? — здивувалася друга.

— Звісно, бо по ній не скажеш, скільки їй років. У неї бюст, мов у Памели Андерсон перед операцією з видалення силікону!

І дівчата захихотіли. А за мить хлопці почули продовження:

— І що між ними було? — спитала друга.

— Кажуть, вона його зрадила, — майже прошепотіла перша дівчина, тому хлопці насилу почули.

— Зрадила? Тобто як це? Цілувалася з іншим?

— Цілувалася? Гадаєш, вона з тих, котрі тільки цілуються? Хіба ти сама не цілувалася?

— Цілувалася чи ні, то не твоя собача справа! — дівчина підвищила голос, і бібліотекарка суворо зауважила:

— Тихо! Ви в бібліотеці!

Якусь мить панувала тиша. Мацек підійшов до Малгосі й штурхнув її в плече. Пошепки переказав розмову третьокласниць. Дівчина підвелася й стала з Мацеком за стелажем.

— Цікава розмова, — мовив Міхал до Малгосі.

Але перш ніж та щось відповіла, з-за стелажів почувся голос:

— То в чому полягала ця зрада?

— Не знаю, але він говорить про неї погане.

— Оце-то так! — зойкнула інша. — То вона йому справді далася взнаки! І вона ходить до нашої гімназії?

— Так. Але він зараз бігає за іншою. Теж із першого класу.

І ця її попередниця дико ревнує!

— Котра з них? Та, за якою він зараз упадає, чи та, що він з нею зустрічався?

І цієї миті задзвенів дзвоник.

Двері бібліотеки відчинилися, й увійшла Єва. Запитала про щось бібліотекарку й рушила до стелажа, біля якого стояла Малгося із хлопцями.

— Мацеку, хочеш, анекдот розкажу? Вмерти можна зо сміху!

— Давай! — Мацек був навіть вдячний Єві, що вона прийшла. Бо це могло відвернути Міхалову увагу від підслуханої розмови.

— Обікрали іглу.[13] Приїжджає ескімоська поліція й питає господаря: «Що ви робили вночі з 15 жовтня на 30 березня?»

Усі засміялися.

Мацек підійшов до столика, де Малгося обгортала книжки.

— Гадаєш, це справді про Каську? — спитав Мацек.

— Н-не знаю, — невпевнено відповіла Малгося. — Але давай нікому про це не говорити, добре?

— Окей, — погодився Мацек і повернувся до стелажів, книжок, двох ганчірок та Міхала. Він і гадки не мав, що Міхал уже встиг про все розповісти Єві.

* * *

Наступного дня вже перед початком уроків у класі гуло від розмов на тему «поганої Касьчиної поведінки». Однокласники раз у раз повторювали слово «гуляща». Нарешті ці слова почула Малгося, а їй розповіла Каміла.

— Звідки ти це знаєш? — спитала Малгося подругу.

— Мені сказала Наталія. А вона у свою чергу чула це від Зосі, а їй розповіла Єва, — збуджено повідомила Каміла. — А Єві розказав Міхал, котрий на власні вуха чув, як про це говорили дівчата із третього класу.

— Каміло, — невпевнено почала Малгося. — Я теж була в бібліотеці. І так само чула цю розмову. Там жодного разу не згадувалося ім’я дівчини. Взагалі ані слова не було про те, що ти мені щойно розповіла. Лише ім’я хлопця називали, Кшисек.

Каміла вражено сіла поруч зі стільцем. Глянула відсутнім поглядом на однокласників, які, вгледівши Камілу, котра потирала забиту п’яту точку, вибухнули голосним сміхом. Помітила Каську, яка зіщулилася в себе за партою, а тоді схопилася з місця й вибігла із класу. За нею подалася Кінга. Проходячи повз Малгосю, кинула:

— Малгосько, ходи зі мною!

Каміла теж рушила до дверей, але Кінга гукнула:

— Ні, тільки Малгоська!

Біля дверей туалету Кінга встигла прошепотіти Малгосі:

— Той брелочок подарувала тобі Каська. Не така вона вже й погана.

Малгося аж очі витріщила від подиву. Вона швидше сподівалася б такого від Зосі чи Ганки, аніж від Каськи. Ти ба! Каська стояла біля умивальника й ревла. Сльози струменіли по щоках. Малгося підійшла й хотіла обняти її, але Каська вирвалася й втекла до кабінки.

— Касько! — вигукнула Малгося. — Я всім скажу, що це неправда, бо я чула цю розмову в бібліотеці. Ніхто не називав твого імені!

Але Каська мовчала. З кабінки чулися схлипування. І лише за кілька хвилин прошепотіла:

— Йдіть по Чайку…

Малгося помчала по класну керівничку й дорогою розповіла їй, що сталося. Того дня Каську відпустили додому, а учні відбули розмову з учителькою.

— Позичаєш Ковальському злотого, — говорила пані Чайка на скликаній виховній годині. — Хтось каже, що це ти позичив злотого в Ковальського, ще хтось — що десять злотих, інший — що сто. Поступово сума зростає й сягає мільйона. Нарешті позичка перетворюється на крадіжку, а потому на грабунок. Нарешті ти дізнаєшся, що вбив Ковальського через мільйон злотих. А ти лише позичив йому злотого! Ніколи про це не забувайте. Пліткам вірити не можна. Як і поширювати їх. А коли йдеться про Каську, то самі подумайте, як перепросити її за заподіяну кривду.

І зараз, обгортаючи в бібліотеці чергову книжку, Малгося пригадала собі вчорашні події. Вона вже знала, про що писатиме у творі «Найбільше лихо мого класу». «А Мацеків твір розповідатиме, певне, про бійку», — подумала вона, бо через усю цю історію із плітками Мацек знову відлупцював Міхала. На щастя, цього разу поза межами школи.

Вечірка

Після історії з Каською Камілі було ніяково. Вона намагалася переконати себе, що в усьому винна Євка, яка принесла новину до класу, або Міхал, котрий Євці про це розповів, але… сумління її мучило. Та втраченого не повернеш. Нічого не поробиш. Чутка поширилася, наробила кривди, а тепер треба все це виправляти. Але як? Ну, не буде ж вона піддобрюватися до Каськи! Може, влаштувати вечірку? Для всього класу! Ех, мама нізащо не погодиться. Про все це Каміла думала на географії замість того, щоб дивитися на мапу, що висіла посеред дошки. Від задуми її відволікла Малгося.

— Дракула влаштовує вечірку, — прошепотіла вона.

— У себе? — здивувалася Каміла. — Це ж далеко!

— Та ні, якщо сісти на експрес, можна доїхати за двадцять хвилин.

— А з якої радості він це вирішив? І звідки ти про це знаєш?

Але відповісти Малгося не встигла. Географ зупинився біля них і суворо глянув на обох дівчат.

* * *

Усе з’ясувалося на перерві. Макс, якого через нерівні зуби прозвали Дракулою, справді влаштовував збіговисько й хотів, аби прийшли всі. Батьки розбудували дім на околиці міста, і Макс, який досі ділив кімнату зі старшою сестрою, отримав у своє розпорядження весь поверх із двома кімнатами, кухнею та ванною. А все завдяки тому, що його тато був відомим актором і за останню роль отримав якусь премію. На початку навчального року, коли всі знайомилися, дехто відразу проігнорував хлопця, мовляв, він неодмінно гнутиме кирпу. Зате інші потоваришували з Максом, аби могли потім похвалитися: «Тато мого друга — актор». І лише дехто, зокрема Мацек і Малгося, поставилися до цього спокійно. Актор — це професія та й годі. Макс виявився цілком нормальним, але тримався трохи осторонь. Він вочевидь хотів якось виділитися, і от зробив те, чого досі ніхто не влаштовував — запросив усіх до себе на вечірку!

Каміла спершу сподівалася запросити Кшисека, а потім вона пригадала, що там буде й ця жахлива Каська, і геть розгубилася.

Вона звірилася Малгосі, а та засміялася:

— Якщо Кшисек до тебе небайдужий, то йому й десять Касьок не завадять.

Але як їй запросити Кшисека? Підійти до нього? Отак запросто? На перерві? А якщо він відмовиться? У нього невдовзі випускні іспити, потім ліцей… Може, він більше не захоплюватиметься білявою Камілою. А якщо відмовить… Малгося немов прочитала її думки. Підійшла до Мацека, прошепотіла йому щось на вухо. Мацек вийшов із класу, а за кілька хвилин повернувся в супроводі Кшисека. Підійшовши до Каміли й Малгосі, він звернувся до них:

— Шляхетні пані! Аби ваша мандрівка до далекого замку, де оселився жахливий лорд Максиміліан Дракула, була безпечною, я привів із собою лицаря Кшиштофа, який охоронятиме вашу честь! Він захищатиме вас і в замку й не допустить, щоб кровожерна тварюка, лорд Дракула, виссав кров із ваших тендітних, біленьких шийок!

— Гей, Мацеку! Навіщо ти це зробив? — вигукнув Макс з удаваним обуренням і вишкірив свої кривуваті зуби, вдаючи справжнього Дракулу. — А я вже сподівався, що мені вдасться продовжити своє нікчемне життя, напившись дівочої крові.

* * *

Вечірка мала відбутися в найближчу суботу. Кожен отримав накреслений план, як дістатися від зупинки до Максового дому, та розклад нічних автобусів. Малгося прийшла з Камілою, Мацеком та Кшисеком. Вона вперше опинилася в такому заможному домі. І хоча Малгося й була найскромнішою в класі, та лише вона принесла Максові подарунок — глиняний свічник. Зробити це їй порадила мама, коли донька вдома розповіла, з якої нагоди однокласник улаштовує вечірку.

— Коли йдуть до нового помешкання — це новосілля, а на нього треба принести подарунок. Такий, щоб згодився в новому домі, — і мама вийняла із шафи свічника. — Ось, тримай! Не можна йти з порожніми руками.

Свічник відразу сподобався Максовим батькам. Його мати сказала:

— Якщо ти отримав подарунок на новосілля, то став дорослим. Доведеться тобі самому подбати про своїх гостей. Ми залишимося тільки на хвилинку.

Вбрання дівчат нагадувало демонстрацію нових моделей. Кінга прийшла в довгій сукні, Анка в міні-спідничці, а Єва — в обтислих брюках. Камілин червоний костюмчик уже нікого не вражав, як раніше, але Каська привітала її словами:

— Бачу, дитинко, ти запам’ятала мої слова, що цілком непогано в ньому виглядаєш. Будуть з тебе люди! Може, і жінкою станеш?

— Ой, краще б ти мовчала, бо аж вуха в’януть, — буркнула Каміла, подумавши, що все стало знову, як раніше.

І справді, Каська й далі була тією самою противною Каською. На жаль, на вечірку прийшов і Чорний Міхал. Каміла весь час відчувала на собі його погляд. Щойно заходила до кімнати, як він виростав поруч, мов тінь. Декілька разів підходив до дівчини, певне, щоб запросити потанцювати, але Каміла відразу швидко зникала. Мацек із Кшисеком, Білим Міхалом та ще кількома хлопцями окупували Максів музичний центр.

Танцювали в одній з кімнат. Максові батьки принесли балон з гелієм і наповнили ним кілька кульок, які відразу майнули вгору. Батько показав, як можна змінити голос, якщо вдихнути трохи гелію. Хлопці, які щодень говорили грубими голосами, запищали, і це розсмішило всіх. А потім батьки сказали, що вони тут у гостях, і спустилися вниз, а в Максових володіннях залишився тільки I-А.

— Ти, певне, діджеєм будеш, — звернувся Мацек до Кшисека, коли той укотре увімкнув якийсь диск і через кілька тактів вирішив поставити інший.

Дівчата, яким кортіло танцювати, вмирали від нетерплячки. Особливо Кінга, яка обожнювала танцювати, та ще Анка, яка виступала в танцювальному ансамблі. Макс показував хлопцям свій комп’ютер. Дівчата, які не танцювали, стояли на терасі й розглядали садок, гордість Максової мами. І лише Чорний Міхал тинявся сам-один.

— Шановні пані й панове! — пролунав голос Мацека, який цього разу вдавав діджея-репера. — Я Мацек з першого «А», забава в нас іще та!

— Тупі в тебе віршики, — сказав Чорний Міхал.

— То вигадай кращі, — знизав плечима Мацек.

— Не переймайся ти ним! — Касьці вочевидь хотілося, аби її прийняли до компанії, але дівчата не звертали на неї жодної уваги.

— Максе, а сік ще залишився? — запитав Чорний Міхал.

Макс, який пояснював дівчатам принцип дії чогось там у ванній, мимохідь сказав:

— Якщо тут немає, то спустися вниз до батьків на кухню й там візьми. Вони покажуть де. А якщо їх немає, то сам пошукай. У холодильнику точно щось знайдеться. Або в комірчині поряд із холодильником. Може, на столі…

У Максовій кухні, де, як він сам висловився, ще ніхто нічого не готував, то й запасів не було, дівчата заходилися ворожити. Євка розкладала карти таро на кухонному столі.

— Дурня та й годі, — зауважила Наталія.

— Не така вже й дурня, — заперечила Малгося, зазирнувши на хвильку. — На Новий рік Євка наворожила мені подарунок, і я отримала мобільник.

— Навіть, якщо це й дурниці, можна побавитися! — примирливо мовила Єва.

— Макс усе-таки класний! — озвалася Кінга. — Я боялася, що він буде задавакою, бо в нього бабки й хата суперова і батьки такі відомі, ну, і взагалі, — вона обвела рукою довкола себе. — Але він цілком нормальний.

— Нормальний? — у дверях стояв, ледь заточуючись, Чорний Міхал. — Він же Драку-ку-кула, — сказавши це, Міхал відригнув, і на нього напала гикавка.

Дівчата повитріщали очі, а хлопці завмерли. Найстарший, Кшисек, підійшов до Міхала й понюхав повітря.

— Пивом пахне! — вигукнув він, а тоді покликав: — Максе!

— То й що з того, що… гик!.. пиво?

Усі заніміли. Макс пригадав собі, що сам відправив Міхала вниз до кухні батьків по сік. Замість соку Міхал явно випив щось інше. Каміла співчутливо дивилася на Міхала, і це роздратувало хлопця, бо він вигукнув, голосно гикнувши:

— А ти… гик! Чого витріщаєшся? Гик! Уникала… гик! Уникала мене, а тепер… гик!.. витріщаєшся!

Ніхто не знав, що робити. І раптом Мацекові сяйнуло. Він зателефонував мамі, яка за чверть години приїхала машиною. Міхала посадили до авто, аби Максові батьки ні про що не довідалися. Макс хвилювався, що батько лаятиме його. Не тому, що зникли три пляшки пива, а через те, що він не приділив уваги гостям. Дорогою на Міхала напала ще гірша гикавка, тож Малгося, Мацек та його мама непокоїлися, аби все добре скінчилося. Але в понеділок сталося непередбачуване. До школи прийшла Міхалова мати, пошепотілася про щось із пані Чайкою, а та наказала негайно дістати щоденники й записати про батьківські збори в середу. Поїздка до Біловежі повисла на волоску…

Пилосос на екскурсії

Батьківських зборів, так несподівано скликаних перед поїздкою до Біловежі, усі чекали з острахом. А раптом екскурсію скасують? Макс нервувався найдужче. І справа була навіть не в Біловежі. Він розумів, що нікуди не поїде, коли з’ясується, що Міхал напився в нього вдома. Що робити?

— Скажи їм, що Міхал приніс пиво із собою, — порадила Кінга.

— Ти що, дурна? — обурилася Єва. — Це ще гірше!

— То що тоді робити?

— Може, скажи, що це сталося випадково, — мовила Єва. — Побачив пиво на кухні Максових батьків і випив.

— А не краще буде, якщо Макс перед зборами просто розкаже батькам, як усе було? — запитав Мацек.

— Тоді вони лаятимуть мене, бо я їм раніше цього не розповів, — озвався Макс, який досі мовчав.

— Та однаково лаятимуть, — запевнив Мацек. — Але краще, коли вони довідаються від тебе, чого їм очікувати на зборах.

Усі замовкли. З Мацековою порадою важко було не погодитися. Після зборів батьки дізнаються, що сталося вдома в Макса. І що далі? Тому Макс вирішив зробити так, як порадив йому товариш.

Як же він здивувався, коли батьки, почувши розповідь про п’яного Міхала, відреагували голосним сміхом! А тато взагалі сказав, що коли ходив до школи, то ще й не таке виробляв. Колись вони з однокласниками поцупили із шафи вчителя пляшку з горілкою й пневматичну гвинтівку, а потім провели день у відділку. Учитель забирав їх звідти, щоб не довідалися батьки й не було розголосу. Тоді вони мали по 16 років.

Отож на думку Максового тата виходило, що три пива на вечірці — це дрібничка порівняно із пляшкою горілки й вогнепальною зброєю під час уроків!

* * *

Збори обіцяли бути бурхливими. Міхалова мама ще в коридорі метала блискавки в бік батьків Макса.

На зборах пані Чайка почала обговорення екскурсії до Біловежі. Про випадок із пивом згадала побіжно, зауваживши:

— Оскільки нещодавно в нас стався прикрий інцидент, коли учень нашого класу вживав алкоголь, та ще й у великій кількості, — тут пані Чайка промовисто глянула на Міхалову маму, — я заздалегідь попереджаю, що будь-які спроби купувати собі під час екскурсії пиво, вино чи інші алкогольні напої, матимуть жахливі наслідки, — тут вона знову замовкла й глянула на присутніх. — Зазвичай я говорю такі речі старшокласникам, а не учням першого класу! Але нещодавня історія примусила мене сказати це зараз. Перед першою класною поїздкою…

І раптом з місця схопилася Міхалова мама.

— Мене це обурює! — вигукнула вона. — Мій син повернувся додому п’яний, а ви легковажите! Слід покарати…

— Кого? — запитала пані Чайка. — Адже це сталося не в школі, а після уроків. А в цей час за дітей відповідають батьки.

— Тоді де були батьки цього Макса? — продовжувала наполягати Міхалова мати.

Цієї миті пролунав спокійний голос мами Мацека:

— Звичайно, не можна не помічати таких речей, але це ви повинні порозмовляти з дитиною на цю тему. А не звинувачувати школу й батьків Макса. Чомусь більше ніхто не тільки не напився на цій вечірці, а навіть не куштував алкоголю.

У класі зробилося тихо.

— Ви мені обіцяли, що поговорите про те, що сталося… — прошепотіла Міхалова мама.

— А хіба я не намагаюся це робити? — пані Чайка вочевидь втрачала терпець.

— Але не так, як вам цього хотілося, — озвався Максів тато. — Ви, мабуть, вимагали, аби нас тут всі засудили.

— А хіба це не ваша провина? Тримати вдома пиво! — крикнула до нього Міхалова мати.

— Ви тямите, що кажете? — озвався мовчазний досі тато Кінги.

— Заспокойтеся! — зажадала пані Чайка. — Ми не займатимемося тут тим, що сталося, бо це трапилося поза школою! А тут, — учителька наголосила на останньому слові, — ми говоримо про те, що може статися! На нас чекає екскурсія. І тут мені потрібна ваша допомога.

* * *

Їдемо! Усі! Автобус прибув до школи точно у вказаний час. Матеуш уже за годину з’їв усе, що дала йому на дорогу мама. Потому рушив розпитувати товаришів, хто на що багатий.

— У кого є щось їстівне? — почувся його голос, який перекрикував двигун і звук телевізора.

Дівчата простягали йому свої бутерброди, прянички й чіпси.

— Знаєш що, Матеушу? — озвалася Каська, ляснувши хлопця по плечу.

— Що таке?

— Ти справжній… пилосос!

Усі вибухнули сміхом. Пилосос! Клас!

Доїхали швидко. У кімнатах розпакували речі, переодяглися, повитягали фотоапарати й подалися до гіда, який мав показати їм заповідник. У Каміли був найкращий апарат. Саме вона відповідала за фотографії для класної газети. Вона клацнула Малгосю на тлі вольєра з лосем, Мацека біля клітки з дикими кабанами, Каську, Кінгу й Ганку біля вольєра із птахами. І пані Чайку, яка, задивившись на зубра, уважно слухає розповідь гіда. Потім усі вийшли на подвір’я перед музеєм, де стояли ятки із сувенірами.

Усі з’юрмилися біля столів, заповнених фігурками оленів, зубрів, лосів, термометрами, прикрашеними мохом та штучними грибами.

— А я купив ложку! Дерев’яну! — вигукував Матеуш. — Удома поглинатиму нею супербігос,[14] який мені приготує бабця! Оце буде ложка саме для нього!

На базу повернулися перед обідом. На жаль, Матеуш не зміг скористатися новою ложкою, бо порції виявилися занадто малі. А ввечері на всіх чекало вогнище.

— Усі, в кого є «Off» чи інший засіб від комах, повинні побризкатися, бо ввечері кусатимуть комарі, — порадила пані Чайка й подалася до своєї кімнати.

Перевдяганню перед вогнищем, здавалося, не буде кінця.

— Касько! Навіщо ти фарбуєшся помадою, ти ж зараз їстимеш ковбаски просто із шампура! — вигукнула пані Чайка, заставши Каську в душовій за макіяжем. — Здуріти з тобою можна! У міні-спідниці на вогнище! Негайно переодягатися! Там комарі, грязюка, і взагалі це не місце, куди так ото вичепурюються!

Матеуш сам з’їв чотири ковбаски, хоча було по одній на душу. Але… хіба ж він не пилосос? Стільки ковбасок залишилося недоїденими! На загальну втіху, хлопець позабирав собі рештки їжі на ніч.

Після повернення на базу й відбою почався галас і біганина. Усі гасали одне за одним, підглядали в замкову шпарину й чудово розважалися, доки Міхалові, який підглядав за Камілою, не набили клямкою ґулю на лобі, а Агнешці, котра підслуховувала хлопців, не зацідили дверима у вухо. Нарешті все затихло.

Матеуш ліг до ліжка з… ложкою, чим неабияк розсмішив своїх друзів.

— Слухай, ти часом не кухарем збираєшся стати? — поцікавився Мацек.

— Умгу, — відказав Матеуш, запихаючись принесеними з вогнища залишками ковбасок.

Міхал із Патриком почали суперечку, кому з них спати нагорі, а кому внизу двоповерхового ліжка. Матеушеві прохання — мовляв, він хоче спокійно перетравити спожите — не подіяли, і раптом хлопець відчув, як на голові в нього опинилися шкарпетки, що ними хлопці жбурляли один в одного.

Завтра на них чекали відвідини музею, оглядова вежа, а по обіді мали повертатися додому. Прокинулися на диво легко. Усі, мов від доторку чарівної палички, встали о шостій. Тільки Матеуш мав паскудний настрій, бо не міг знайти жодної пари шкарпеток, ані чистих, ані брудних. Шкарпетки зникли, мов крізь землю провалилися. Довелося вчительці позичити йому свої.

Відвідини музею, обід та збори минули спокійно. Матеуш нагромадив собі купу їжі під час обіду. Крім того, зазирнув до крамнички біля бази й купив пончиків на дорогу.

Коли автобус рушив, щоб до восьмої бути вдома, Матеуш наминав уже третього пончика.

Десь через годину після від’їзду хтось торкнув пані Чайку за плече. Учителька, яка куняла на передньому сидінні, схопилася. То був Мацек.

— Пані вчителько, — сказав він. — Пилососові недобре.

— Що трапилося? — учителька протерла очі, бо їй здалося, що вона не дочула.

— Матеушеві зле, йому болить живіт, — повторив Мацек. — Він весь час поглинав усе, що міг, і тепер його нудить.

Автобус зупинили. Хлопцеві було страх як погано. Пані Чайка бігала по воду, обмивала йому обличчя, Матеуш був весь зелений на виду. Мацек співав складену щойно пісеньку про пилосос, який отруївся ковбасою, а водій побіг на найближчу автозаправку по несолодкий чай та активоване вугілля. Зрештою, це була єдина неприємна пригода. Після повернення класна керівничка вирішила, що іспит склали всі, і їм можна їхати до літнього табору. Якщо не під час цих канікул, то на наступних неодмінно.

— Але Матеушеві доведеться дотримуватися дієти! — весело додала вона. Спустошуй собі на здоров’я холодильник удома!

Матеуш похнюпився.

— Воно б усе нічого, — сумно озвався він. — Та уявляєте, я в цій клятій Біловежі забув свою ложку!

Кемпінг

Камілі не хотілося їхати на море.

— То й що з того, що до Хорватії? — запитала вона маму. — Коли в мене там друзів не буде!

— Хтось та й трапиться… — мама прасувала одяг і складала його до шафи. Вона відчувала, що Каміла хотіла б, аби Малгося теж поїхала з ними. Місце в машині знайшлося б, але… у батьків її подруги не було грошей на таку поїздку, і вони б ніколи не погодилися, щоб їхня донька скористалася чиєюсь ласкою. — Приїдуть Маєвські із сином, — повідомила мама й додала, наче Каміла не знала: — Він твого віку.

— Ой леле! Та вже краще вмерти, — зойкнула дівчина, а тоді буркнула: — Шкода, що в мене немає сестри! — І зачинилася у своїй кімнаті.

— Зате в тебе є брат! — гукнула навздогін мама.

— Ага, молодший на десять років, ідеальна компанія! — відповіла Каміла й увімкнула музику. Нічого не вдієш, доведеться їхати. З Малгосею домовилися надсилати одна одній есемески, бо так дешевше, та листівки, бо вони гарні, ну, і розлогі листи, бо так можна поговорити. А Маєвський? Суцільний жах! Каміла ненавиділа цього Олека. Вона знала його ще з дитинства. Щоправда, востаннє бачила хлопця, коли обом було по вісім років, але добре запам’ятала нахабу. Цей малий негідник блискавично перевтілювався! Коли поблизу були батьки, він хизувався своїми знаннями про автомобілі, тварин і з математики, на що мама потім казала: «Олек такий молодчина, а ти от знову написала „хліп“». Та варто було батькам зникнути з поля зору, як цей геній підсмикував їй сукенку палицею, тягав за коси й постійно звертався до неї, вдаючи господаря собаки: «Сидіти!» або «Голос!» Ой, таке товариство — це зіпсовані канікули.

Хорватія зустріла їх сонцем, рибою, фруктами й великим кемпінгом, де аж роїлося від туристів. От лише ровесників кіт наплакав. Переважали родини з маленькими дітьми та студенти.

— Нудьга неймовірна! — зойкнула Каміла, роззираючись довкола.

— Нічого, не нудьгуватимеш, — заперечив тато. — Зараз зателефоную до Збишека й довідаюся, у якій частині кемпінгу вони зупинилися.

— Знаєш що, тату? — Каміла схопилася з місця, перелякавшись близької перспективи зустрічі з Маєвськими та їхнім тупим синочком. — Я краще піду на пляж, а побачимося згодом, гаразд? Я ще встигну привітатися…

— Ні-ні! — заявила мама. — Привітаєшся, бо мусиш знати, де вони оселилися, і лише потім підеш на пляж. Зрештою, може, Олек теж піде з тобою? У м’яча пограєте абощо.

* * *

Маєвські отаборилися недалеко, всього за кількадесят метрів. На Камілине щастя, Олека з ними не було. Дві години тому він подався плавати.

— Олесь чудовий плавець, — похвалилася пані Ірена, як завжди, захоплюючись своїм синком. Тоді вона довго розповідала про його успіхи в секції дзюдо. Поруч сиділа, набурмосившись, шестирічна Мальвіна.

— Мальвінко, привітайся з гостями, — звернувся до неї пан Збишек, витягаючи пиво з туристичного холодильника.

Але Мальвіна й словом не озвалася.

Виявилося, мама не дозволила їй нафарбувати нігті на ногах, і дівчинка заявила, що мовчатиме до самого обіду. Ротик її нагадував тоненьку рисочку. Але тут перед нею несподівано зупинився Куба й запитав:

— Покемонів маєш?

Мальвіна мовчала.

— А в мене є фігурка Мев-два…

Тиша.

— У мене ще й покедекс є!

— Покажи… — озвався тихенький голосок, який свідчив, що Мальвінина сердитість минулася.

— Чого ти так стоїш, Камілонько? — спитала пані Ірена. — Іди на пляж. Напевне зустрінеш там Олека. Щоправда, ти його давно не бачила, але впізнаєш. Він анітрохи не змінився.

Каміла кивнула й рушила в бік пляжу. Поправила хустку, під якою ховала волосся. Щойно діставшись пляжу й зануривши ноги в тепле море, побачила, що хтось махає до неї рукою. Високий, спортивної статури хлопець…

«О Боже, це Олек!» — подумала вона і, не замислюючись, що робить, бігцем подалася по воді у протилежний бік. За мить озирнулася, аби глянути, чи цей псих її не переслідує, і… зіштовхнулася з кимсь.

— З тобою все гаразд? — поцікавився англійською стрункий хлопець. Каміла мовчала, трохи здивована питанням, але зрештою подумала, що це Хорватія… Купа туристів.

— Так, — відповіла вона, подумавши, що це гарна нагода поговорити англійською. — А з тобою?

— Все нормально, — відповів хлопець, і обоє знову замовкли. — А чому ти так бігла?

— Утікала від одного типа, бо не хочу з ним зустрічатися…

Каміла довідалася, що його батьки теж примусили сюди їхати. Хлопця звали Алексом. Невдовзі вони вже гомоніли про все на світі, про те, що обом подобається чи не подобається. Так непомітно минув полудень. Каміла пишалася своїм знанням англійської. Хоча їй іноді бракувало слів, бо з дядьком Х’ю вона спілкувалася на інші теми, аніж із ровесниками, та помаленьку дівчина розговорилася з Алексом. Минулорічна поїздка до тітки стала в пригоді! Час було повертатися, і виявилося, що новий знайомий живе там, де й вона, тому вони пішли разом. Дорогою домовилися, що спершу дійдуть до місця, де він зупинився, щоб вона побачила, де це, а потім до неї, аби потім відшукати одне одного в цьому мурашнику. Пообіцяли одне одному піти ввечері на пляж. Камілі дуже сподобався Алекс. Веселий, дотепний, розумний…

Коли наблизилися до наметів та причепів, Каміла зраділа, бо виявилося, що вони мешкають близько одне від одного. Та перш ніж вона поділилася своїм спостереженням із Алексом, перед ними, мов з-під землі, виросли Олекові батьки. Пан Збишек привітав їх і з усмішкою сказав:

— Ну, бачу, наші діти знайшли одне одного в цьому натовпі.

Обоє зупинилися як укопані.

— Твої батьки, Камілонько, пішли до себе, — сказала пані Ірена. — Мальвіна теж у них, бо вони з Кубою граються в покемонів. Ти, Олеку, можеш теж до них приєднатися, бо ми сьогодні обідаємо разом.

Каміла глянула спершу на батьків Олека, потім на Алекса-Олека. «А й справді, — подумала вона. — Я ж бо теж відрекомендувалася як Кама».

* * *

За обідом усі мало не до сліз реготали з розповіді про знайомство на пляжі. Камілина мама ніяк не могла збагнути одного.

— Як це жодне з вас не спитало, звідки ви?

Та на це запитання не могли відповісти ані Олек, ані Каміла.

Коли ввечері обоє подалися на пляж помилуватися заходом сонця, Олек сказав:

— Якби не твоя хустка на голові, я відразу впізнав би твоє волосся. Зрештою, не на кожній голові таке побачиш.

— І що б ти зробив? Утік?

Олек знизав плечима й відповів по-англійськи:

— Не знаю.

Недомовки

— Каміло! — мама стояла у дверях і стурбовано дивилася на доньку, яка вклеювала до альбому фото з Хорватії. Ось вона й Олек в аквалангах. Ось будують з дітлахами замок із піску. Тут серфінгують. — Каміло… Малгося дзвонить. Не підійдеш до телефону?

Каміла спершу не могла дочекатися зустрічі з Малгосею, але… все якось відкладала. Від повернення з Хорватії минуло три дні, а Каміла так і не зателефонувала до подруги. Чому? З одного боку, вона раділа, що нарешті зможе розповісти Малгосі про все: про Хорватію, про уроки підводного плавання, мушельки і… про Олека. Та з іншого боку… Дівчина розуміла, що доведеться з’ясувати все із Кшисеком. Каміла сама дивувалася, бо за весь час навіть не згадала про нього. Узагалі забула! Навіть листівки з Хорватії йому не надіслала. Ба більше! Олекові вона про нього й слівцем не похопилася. Наче Кшисек не існував. Вона говорила з Олеком про силу-силенну справ, але аж ніяк не про те, що понад півроку вона лише про Кшисека й думала. І що тепер? Малгося зустрічається з Мацеком, а як же Кшисек? Адже він Мацеків родич… Може, Мацек наговорить Малгосі про неї й вони перестануть бути подругами? І хоча Каміла не могла собі уявити, щоб Мацек, який жартома називав її «білолицьою» й звертався словами «О пані», почав снувати інтриги, але зрештою йдеться про його родича…

Камілині думки обірвав телефонний дзвінок. Дівчина боязко підняла слухавку.

— Куди ти зникла? — радісно защебетала Малгося. — Приходь до мене. Маю стільки новин!

— Добре, — ледве відказала Каміла.

— Щось трапилося?

— Ні. Тобто так. Тобто… Ні. Нічого не сталося, але… — Каміла геть заплуталася. — Розповім, коли прийду. По обіді, окей?

«Ми все-таки подруги», — подумала Каміла, поклавши трубку. А вибір друзів треба поважати. Тепер для неї важливий тільки Олек!

* * *

— Ну, як ти з’їздила? — запитала Малгося, обнімаючи подругу й розгортаючи отриманий подарунок — ганчір’яну торбинку, яка мінилася всіма барвами веселки.

— Я не знала, що для тебе вибрати, — пояснила Каміла, доки Малгося захоплено роздивлялася дарунок, який їй страшенно подобався. Саме для побачень із Мацеком. Щоправда, той ніколи не говорив про свої почуття, але… під час канікул вони вже стільки разів ходили до кіно. Нещодавно дивилися «Людину-павука», трохи раніше — «Війну клонів». Невдовзі знову на щось підуть. Але що буде з Камілою? Вона з Мацеком, а Каміла?

Дівчата мовчки сиділи в Малгосиній кімнаті. Нарешті Малгося порушила тишу.

— Ну, розповідай!

— Не знаю, чи ти мене зрозумієш…

— Що? Та кажи вже!

— Я закохалася, — тихенько мовила Каміла, і обидві замовкли.

— Не новина…

— Він також мене кохає.

— Ти впевнена? — озвалася Малгося, не дивлячись на подругу. — Він тобі казав?

— Ні, але я це відчуваю, — Каміла замріяно дивилася у вікно. — Просто знаю та й годі. Знаєш… я така щаслива.

Запала мовчанка. Малгося втупилася в торбинку, а Каміла — у вікно.

Нарешті Малгося тихо запитала:

— А коли виявиться, що ти помиляєшся?

— Не знаю, — зітхнула Каміла. — Іноді я й сама цього боюся. Розумієш… усе, мов уві сні. Не хочеться прокидатися…

У цю мить задзеленчав телефон.

— Вона вже прийшла? — у слухавці почувся голос Мацека.

— Так, — відказала Малгося.

— Я зрозумів, що ти їй ще нічого не розповіла.

— Ні, не можу їй цього сказати.

— Чому?

— Якби ти був тут і чув те, що я, то зрозумів би.

— Тоді я зараз прийду й сам скажу.

Малгося поклала трубку й спохмурніла. Каміла продовжувала дивитися у вікно. Як розповісти подрузі про те, що сталося? Тим більше, що вона така сповнена надій? Та ще й стверджує, наче щаслива! Бідолашка! Не відає, яке розчарування чекає на неї за кілька хвилин. Невеселі думки відігнала сама Каміла.

— Малгосечко, може, ти на мене сердишся?

— За віщо?

— Ну… що вже не буде, як раніше.

— Це ж не твоя провина, — заперечила Малгося й відвернулася. Зняла окуляри й почала протирати їх носовичком. Мало не плакала.

— Я знаю, що не моя, — полегшено озвалася Каміла. — Мені так шкода, що ми більше не гулятимемо разом учотирьох, але, може, все-таки… — з надією спитала вона Малгосю. Зрештою, дружба передбачає повагу до вибору друзів.

— Ні, — іще сумніше мовила Малгося.

— А може, тобі ще й сподобається?

— Навіть якщо так, то я ж твоя подруга, — Малгося наголосила на слові «твоя».

— Нічого не розумію… — почала було Каміла, та в цю мить прийшов Мацек.

— Ти ще не казала? — спитав він, уникаючи дивитися на Камілу.

— Не змогла.

— Ой леле! — зойкнув Мацек і, глянувши в Камілине обличчя, насилу промовив: — Пробач мені. Це мій родич, і я почуваюся винним… Не знаю, як тобі це сказати… — Мацек затинався, а Каміла здивовано дивилася на нього. Красномовний Мацек не знає, що сказати! Але чому? Це їй незручно, бо вона… Хвилиночку. А в чому, власне, справа?

— Мацеку, — Каміла підійшла ближче й зазирнула хлопцеві в очі. — Про що йдеться?

— Кшисек їздив у табір яхтсменів і повернувся закоханий у якусь там Аню, — проказав Мацек і відвернувся.

На мить запанувала тиша. Але Мацек із Малгосею навіть не підозрювали, що Камілі гора впала з пліч. Мабуть, усім було б легше, якби не всі ці недомовки. Лише зараз вона змогла спокійно розповісти друзям про свої канікули в Хорватії й Олека, якого вона в дитинстві так ненавиділа.

Дешевий блазень

Новий навчальний рік приніс невеселу новину. Макс, якого прозивали Дракулою, перевівся до іншої гімназії. Усе через те, що їздити до школи було задалеко. На прощання Макс організував вечірку, на яку запросив однокласників з обох гімназій. Малгося із Мацеком відразу домовилися поїхати разом. Каміла хотіла приїхати з Олеком, але Макс попрохав, щоб це була інтеграційна вечірка двох його класів, старого й нового. Ось так у нього вдома на околиці міста зібралися Максові колишні й нові однокласники.

З нових на місці вже були Томек і Рафал, двоє нерозлучних друзів. Несміливий і страшенно худий і високий Томек був тінню Рафала, а впевнений у собі Рафал носив довге волосся й грав у власному музичному гурті. У нього була своя гітара, на якій він міг зіграти хіти «Нірвани», «Металіки» чи «Асід Дрінкерз». Тому його із самого початку оточили дівчата з обох класів. Найбільше підморгувала йому Каська. Може, тому, що Рафал нагадував молодого Майкла Джексона? Щоправда, вже після численних операцій, та все ж молодого!

— Класно граєш, — похвалила його Каська, бажаючи привернути до себе увагу.

— Знаю, — самовпевнено відказав Рафал, і ця пихатість Каську дуже спантеличила. За мить він уже грав «Enter Sandman» «Металіки» й зневажливо, навіть знущально запитав у дівчини:

— Ну, як? Подобається, фанко?

— Супер, — пролебеділа Каська, втішена, що Рафал нарешті звернув на неї увагу. Та більше той не озивався, а продовжував грати, бо решта дівчат вигукувала чимраз нові назви пісень. Рафал грав так, ніби його гітара була зачарована. Чорний Міхал зневажливо дивився на Камілу, яка задивилася на музиканта. Але талант у хлопця був, нічого не скажеш!

— Білявочка теж фанатіє? — поцікавився Рафал, підморгуючи Камілі, яка відразу почервоніла від гніву.

— Я тобі покажу білявочку! Дурень! — вигукнула вона й побігла геть, звузивши, таким чином, коло Рафалових шанувальниць.

— Білявочка! Знайшов білявочку! — схлипувала вона у ванній, і сльози капали на умивальник. Це вперше поруч у таку хвилину не було Малгосі. Подруга задивилася на Рафала з гітарою й навіть не помітила, що Каміла розплакалася.

— Каміло! — почувся за дверима голос Чорного Міхала. — Не плач!

— Може, відчепишся? — крізь сльози буркнула Каміла.

— А може, ти не перейматимешся такими дурницями? Адже в тебе найкращий колір волосся, який лише можна уявити.

— У тебе що, інших проблем немає? — запитала Каміла, хоча комплімент Чорного Міхала покращив їй настрій. Дівчині навіть захотілося сказати йому щось приємне, але коли вона вийшла з ванної, його й слід захолов. Зате з’явилася Малгося.

— Ти повинна це послухати, — зашепотіла вона й потягла подругу за руку. — Я для тебе замовила!

І перш ніж Каміла встигла заперечити, вона знову опинилася серед дівчат, які щільно оточили Рафала. Той грав «Maybe», найбільший хіт гурту «Брейнсторм».

— Ну що, дівчата? Правда, я нічого? — спитав він, закінчивши грати.

Дівчата не відповіли, лише перезирнулися й подумали: «Ну й зарозумілий же тип!»

— Шкода, що Мацек не вміє грати, — прошепотіла Малгося на вухо Камілі.

Рафал явно це почув, бо знову запитав:

— Ну, що цього разу замовляють мої фанки?

— А ти, у біса, що таке? Зірка? — спитав раптом Мацек, який раптом захвилювався, що поміж Рафалових шанувальниць опинилася Малгося.

— А ти, у біса, що, заздриш? — Рафал вочевидь шукав зачіпки, бо передражнив навіть Мацекову інтонацію, але той лише знизав плечима й пішов геть.

І раптом Рафал гукнув навздогін:

— Заздриш, бо на тебе запала хіба що оця худа, чорна окулярниця, — і кивнув на Малгосю. — Правда, фанко? — і підморгнув Касьці, яка відразу щасливо заусміхалася.

Зробилося тихо. Мацек глянув Рафалові в очі й чітко проказав:

— Блазень дешевий!

Присутні зареготали. І лише Каська, яка не відводила очей від Рафала, прошепотіла:

— Не зважай на Мацека!

— Та пішла ти! — процідив Рафал і підвівшись, подався до Максової спальні.

Каська побігла слідом. Дешевий блазень явно подобався Касьці, бо вона не зважала, що говорять про нього дівчата, а подалася за ним до спальні.

— Я тобі нічого не пропонуватиму, — заявив Рафал Касьці, коли двері за ними зачинилися. — Запропонуй щось сама.

— Поцілуй мене, — сказала Каська, витріщивши очі.

— Ні, — швидко заперечив Рафал і страшенно серйозно додав: — У мене жахливий нежить.

— У мене теж нежить, — відповіла Каська.

— Тим більше не хочу, ще соплі ковтатиму.

І в цю мить із шафи почувся спершу якийсь шурхіт, а тоді вигук. Каська перелякано здригнулася. І раптом почувся регіт. Із шафи виліз Томек, Рафалів вічний супутник.

Це був їхній старий жарт. Рафал прохав Томека заховатися в шафі, щоб показати йому чергову дурепу. Зараз «зірковий хлопчик» подався до друзів і розповів усім, що Каська безнадійна ідіотка.

Дівчина, звичайно, цього не чула, бо продовжувала сидіти на Максовому ліжку, не розуміючи, що відбувається.

А у вітальні Рафал голосно розповідав усім про те, що сталося в спальні. Присутні реготали. І лише із класу пані Чайки ніхто не засміявся. Єва підійшла до Макса й прошепотіла:

— Нічого не скажеш, гарний у тебе новий однокласник. Справді дешевий блазень!

Напад

— Малгосю! — почувся Мацеків голос, і дівчина озирнулася. Хлопець біг за нею коридором. — Вшануєш мене, Білого Міхала й Алекса грою в скребл у п’ятницю по обіді? — спитав він своїм звичним жартівливим тоном.

— Де?

— У центрі є така кав’ярня, де грають у різні ігри. Якщо набридне скребл, можна пограти вчотирьох у кросвордні пазли чи богл. У них все є!

— Я б пішла, але в скребл ніколи не грала.

— Якщо хочеш, я можу з тобою зіграти декілька разів, у мене є власна гра.

— А коли?

— Та хоч би й нині!

— Сьогодні в мене французька в Палаці культури.

— Тоді після французької, — наполягав Мацек. — А скребл я принесу із собою.

Так вони й домовилися. Малгося багато чула про цю гру, але, на відміну від Мацека, який часто грав у скребл із батьками, не мала жодного досвіду й боялася, що відразу програє.

Мацек узагалі фанатів від різних настільних ігор. Усім у класі було відомо, що він їх знає купу і не лише настільних. Саме він запровадив на уроках гру в «морський бій», а тоді в «шибеницю». Ну, і ще на початку першого року навчання на уроці з нагоди Дня вчителя показав присутнім, як грати в слова. Простеньку гру для двох осіб, для якої потрібні аркуш паперу в клітинку й дві ручки. На папері креслили поле із двадцяти п’яти клітинок, усередині вписували слово з п’яти букв, а тоді треба було додати одну літеру, щоб утворилося нове слово, використовуючи вже вписане у квадрат. Гравець здобував стільки очок, скільки літер було в новому слові. Це мав бути іменник і лише в називному відмінку. Не можна вписувати власних назв. Слова читаються у зворотному напрямі, згори вниз, знизу вгору, справа наліво, лише по діагоналі не можна. Мацек був беззаперечним чемпіоном гри в слова, лише одного разу його переміг Алекс, який написав слово «трава». І хоча Мацек швидко переробив його, отримавши слово «страва», дописавши «с», Алекс, замість того, щоб як завжди дописати, наприклад, «л» або «п», отримуючи «трал» чи «трап», дописав «п», і вийшло «справа». Мацек здивувався і склав слово, яке дало мало очок. Отак Алекс вийшов з перемогою, проте це трапилося вперше й востаннє. Відтоді всі його однокласники азартно грали в слова на нудних уроках, чим викликали невдоволення й навіть гнів класної керівнички. Та нічого не вдієш! Адже не можна позабирати в усіх папір і ручки. Крім того, вона сама колись похвалила словесні ігри, сказавши, що скребл і богл розвивають уяву, а познайомившись із грою в слова, заявила, що вона чудова, яка, до того ж, нічого не коштує.

Того дня на французькій Малгося думала лише про скребл і Мацека. Дівчина зовсім не могла зосередитися на уроці й не слухала Мадам, яка, на щастя, викликала її лише кілька разів, і Малгосі вдалося щоразу відповісти правильно.

Урок закінчився, але Мацека під Палацом культури, де вони домовилися про зустріч, не було.

— Як так можна? — докоряла собі Малгося, сердита, що не взяла вдома мобільний.

Вона хвилин із п’ятнадцять тупцювала біля входу, а тоді, похнюпившись, попленталася на трамвайну зупинку. Коли дівчина вийшла із трамвая й повільно пішла додому, вже сутеніло. Раптом за спиною почулися кроки. Малгося подумала, що за нею біжить Мацек, аби попрохати пробачення за своє запізнення. Може, приїхав наступним трамваєм? І вона вирішила не озиратися. Нехай Мацек подумає, що вона на нього сердиться. І раптом… хтось підбіг до неї й повалив на землю, намагаючись вдарити по голові. Малгося блискавично ухилилася й щосили зацідила нападника в обличчя. Той не здавався. Здер з неї окуляри й несподівано втік так само швидко, як і з’явився. Малгося ледве підвелася із землі. Її аж трусило, сльози струменіли по обличчю, серце гупало, наче молот. Дівчина побігла додому. Побачивши заплакану доньку, яка тремтячим голосом розповіла про те, що сталося, батько не чекав дальших пояснень. Він схопив газовий пістолет, який досі лежав у шухляді письмового столу і, не зважаючи на мамині протести: «Не будь смішним! Це немудро! Однаково нікого не знайдеш!» — вибіг з дому.

Через п’ять хвилин до помешкання вбіг засапаний Мацек. Він уже знав, що трапилося. Малгосиного тата хлопець зустрів унизу. Мамі дівчини він пояснив, що простояв у вестибюлі Палацу півгодини. Мабуть, вони не зрозуміли одне одного, тож Малгося чекала біля будинку, а він — усередині. Справді халепа!

Хлопець увійшов до Малгосиної кімнати. Дівчина лежала долілиць на ліжку. Плечі здригалися. Мацек мовчки підвів її й міцно обняв. Так вони просиділи годину. Обоє нічого не говорили, лише Малгося схлипувала, а її сльози капали Мацекові на шию й стікали за коміром по спині. З рюкзака, покинутого біля столу, видніла коробка отієї злощасної гри. Мацек весь час гладив Малгосю по спині. Відчував запах її волосся, уривчастий подих на своїй шиї. За якийсь час озвався першим:

— Ніколи собі не подарую, що ми не зустрілися. І який же я ідіот, що не взяв мобільника!

— І я… не взяла… — схлипнула Малгося.

— І я не прийшов раніше й не пошукав тебе біля кабінету, — шепотів Мацек і стискав правий кулак від безсилої люті. Лівою рукою весь час гладив Малгосю по волоссю. — Якби я знав раніше, що в тебе закінчилися заняття, то побіг би на зупинку. Запізно здогадався.

— Тепер я погано бачу, бо залишилася без окулярів, — прошепотіла Малгося.

— Нічого… Усе буде добре. Купиш нові. А може, підбереш собі контактні лінзи?

— Авжеж, — хрипким від плачу голосом сказала Малгося. — Окулярниця — це справжня лажа…

— Неправда. Мені подобаються дівчата в окулярах.

— І я?

— І ти. А я тобі подобаюся? — спитав Мацек і взяв Малгосю за підборіддя. На нього дивилися почервонілі від сліз очі. — Це правда, що сказав тоді в Макса отой блазень? Що ця худа й чорна окулярниця запала на мене?

Малгося відвернулася. Смикнула краєчок светра й тихо запитала:

— А що б ти хотів почути?

Та Мацек не встиг відповісти, бо до кімнати увійшла Малгосина мама, яка принесла тарілку бутербродів із квашеними огірками, помідорами, сиром і шинкою. Під’ївши, хлопець пішов додому. Того дня Малгося так і не дізналася, чого б хотілося почути Мацекові, та й він залишився без відповіді на своє питання. Зате ж він увесь час обіймав її!

Зізнання

Через історію з нападом Малгося зовсім не мала часу потренуватися з Мацеком грати в скребл перед зустріччю в п’ятницю з однокласниками. Тим більше, що наступного дня вранці тато відвіз її до поліцейського відділку, де наказав про все розповісти. На жаль, Малгося майже нічого не могла повідомити: вона не бачила обличчя нападника й не чула його голосу.

Та після цієї події Мацек вирішив, що вони зіграють у скребл у нього. Малгосин тато, дізнавшись, що донька проведе вечір не вдома, чути не хотів жодних пояснень. Але Мацекова мама подзвонила йому й пообіцяла, що потому відвезе його доньку додому.

— Мацек розповів, що трапилося, — мовила вона. — Він дуже переживав. Гадаю, Малгося для нього багато значить.

Мабуть, так і було, оскільки схвильований Мацек прийшов по Малгосю навіть раніше, аніж домовлялися.

— Я хотів тобі показати, що воно таке, цей скребл, перш ніж прийдуть хлопці, — зніяковіло пояснив він, побачивши Малгосю, коли та відчинила йому. Дівчина була в білому купальному халаті, волосся мала розпущене — зовсім інша Малгося, не та, до якої він звик у школі.

— Я зараз, — пообіцяла вона і, схопивши оберемок одягу, зачинилася у ванній.

— Бігли коні під мостами з золотими копитами, дзень-брязь — вийшов князь, — почулася звідти лічилка. Хлопець трохи здивувався, навіщо Малгося декламує у ванній дитячі віршики. Де йому було збагнути, що вона намагається розв’язати складну проблему. Як і будь-яку жінку, її непокоїло питання: у що вбратися? Джинси й кулончик на шкіряній шворочці чи сукенку й коралі? А може, джинсову спідницю й срібний ланцюжок зі знаком зодіаку?

Лічилка вирішила її проблему. Спідниця й срібний кулончик. Дівчина негайно вигадала собі пояснення: джинси — це спортивний одяг, а спідниця — жіночий. Джинсова спідниця, таким чином, уособлює поєднання спортсмена й жінки, тобто дуже відважної людини! А Малгосі хотілося, аби Мацек побачив нині, яка вона смілива. Тим більше, що зовсім недавно він бачив її заплаканою, слабкою й анітрохи не мужньою.

— Гарно виглядаєш, — оцінив Мацек і почервонів, але Малгося цього не помітила.

— Ходімо, — тільки й мовила вона.

Ішли мовчки, та нарешті Мацек озвався.

— Знаєш, у грі в скребл іноді трапляється, коли не можеш підібрати літеру. Ну, буква не йде… Якби нині з тобою таке сталося, то не переймайся, добре?

— Добре, — пообіцяла Малгося.

І знову обоє замовкли.

— Слухай, — наважився нарешті Мацек. — Ти так і не відповіла, чи це правда.

— Що саме? — Малгося вдала, наче не розуміє, про що йдеться, хоча добре знала, що Мацек знову питає, чи правда те, що на вечірці в Макса сказав той хлопець із гітарою. У Малгосиних вухах досі лунали його знущальні слова: «Бо на тебе запала хіба що ота худа, чорна окулярниця».

— Ну… — відказав Мацек, бо й сам не знав, як запитати, проте хотів почути відповідь. Зрештою, його вже давно не полишала думка, чи може він, такий приколіст, подобатися серйозній Малгосі.

— Я про те… ну… — Мацек затнувся й навіть не помітив, що вони вже дійшли до його дому. — Я питаю те саме, про що й учора, — бовкнув він і відчинив двері будинку. Якусь хвилину панувала темрява, бо схвильований хлопець не міг намацати на стіні вимикач, котрий, відколи Мацек себе пам’ятав, знаходився поруч із поштовою скринькою. Хіба що зараз він був трохи нижче, ніж тоді, коли доводилося вмикати світло за допомогою палиці. Саме ця темрява на сходах підбадьорила Малгосю, і дівчина запитала:

— А що б ти хотів почути?

Мацек збирався вже щось сказати, але тут відчинилися двері квартири й хлопець побачив усередині Алекса й Білого Міхала. І розмова на таку життєво важливу тему знову відклалася.

* * *

— А ви знаєте, що можна й непристойні слова складати? — заявив Білий Міхал тоном першовідкривача незвіданих земель.

— Ти маєш на увазі такі, як дупа й гівно, чи щось гірше? — поцікавився Алекс.

— Будь-які, котрі є в словнику, — урвав Мацек дурну, на його думку, дискусію й витягнув кубик із мішечка.

Почався розіграш місць за столом. Мацекова мама принесла чай, порізаний лимон, цукор і чотири чашки.

— Хай щастить! — побажала вона й повернулася до своєї роботи.

Мацек і Малгося сіли навпроти. Хлопці швидко пояснили їй принципи гри.

— Як у кросвордах, — підсумував Алекс, який страшенно любив бути першим і аж нетямився від радості, бо йому випало починати партію. За мить з’явилося перше викладене ним слово «смерть», яке лякало присутніх, немов мара. Зрештою, невдовзі «мара» таки опинилася на ігровому полі завдяки зусиллям Малгосі, яка страшенно запишалася, що їй відразу вдалося утворити слово. Дівчина аж проясніла на виду, а Білий Міхал зойкнув:

— Нічого собі початок!

Але всі зосереджено мовчали, аналізуючи свої літери. За мить Білий Міхал зареготав:

— Хлопці, оце-то так!

— Гм-гм, — нагадала про свою присутність Малгося.

— Пані й панове, — продовжив Міхал, анітрохи не збентежений. — Ви нізащо не повірите, що зараз побачите перед собою…

Запанувала тиша, і хлопець повільно виклав літери, які утворили чергове жахливе слово «мрець». Надійшла Мацекова черга, але той не квапився. Дивився на зашаріле Малгосине обличчя, а дівчина тим часом подумки складала нові довжелезні слова. Нарешті голосно промовив:

— І все-таки ти мені не відповіла!

— А про що ти запитував? — Малгося навіть не глянула на Мацека, переставляючи літери, які вперто утворювали лише слова із чотирьох букв. А дівчині так хотілося йому похвалитися! Стати непереможною…

— Про те саме, що й тоді, — відказав Мацек.

— Та грай нарешті! — Алекс штурхонув його ліктем. Він нетерпеливився, бо добачив можливість скласти слово, яке давало багато балів. «Від смерті до смереки дорога недалека», — думав Алекс, пересуваючи фішки з літерами на підставці й випробовуючи нові можливості.

— Зараз, — відповів Мацек. — Нехай мені Малгося тільки скаже.

— Пізніше, — заперечила дівчина, підраховуючи бали, які можна було отримати, якби викласти слово «середа». Мацек виглядав невдоволеним. Він хотів довідатися негайно й край! Мовчки зціпив зуби й утворив нове слово, яке на диво пасувало до попередньої «веселенької» тематики: «крипта». Міхал з Алексом зареготали так, що прибігла Мацекова мама. Усі сміялися мало не чверть години. Мацек спробував ще декілька разів закинути про своє, але дівчина мовчала. Їй не хотілося говорити при хлопцях. До того ж було трохи лячно. А може, коли вона скаже, що він їй подобається, Мацек її покине? Може, йому це зовсім не потрібно? Тому й питає?

Гра завершилася Мацековою перемогою. Він отримав понад 100 балів, більше, ніж решта гравців. Другою виявилася Малгося. Відчиняючи перед нею двері маминої машини, він уже всоте запитав:

— То як, правда?

Темрява ховала його почервоніле обличчя. «Я вже хтозна-скільки про це запитую. Але якщо не дізнаюся нині, то не засну. Мушу довідатися негайно».

— Спершу ти, — відказала Малгося й додала: — А я після тебе.

— Так, — відповів Мацек і відчув, як спалахнуло йому обличчя.

— І я так, — відповіла Малгося, і в цю мить Мацекові пальці торкнулися її долоні. Дівчина не відсмикнула руки, але зашарілася, бо їй здалося, що Мацекова мама спостерігає за ними в дзеркалі й сміється. Але мама зовсім не сміялася, навпаки, її це дуже зворушило. Дивлячись на пару, що вмостилася на задньому сидінні, вона подумала:

«Не зглянешся, як вони виростуть… Навіть грають у скребл, а не в хрестики-нулики».

Ні фіга собі!

— Слухай, уже стільки часу минуло від канікул, а ти досі не познайомила мене зі своїм Олеком, — дорікнула Малгося Камілі.

Подруги поверталися зі школи, наминаючи яблука в тісті. У Каміли начинка майже відразу хляпнула на землю, тож дівчина хіба що зітхнула, доїдаючи порожнього «кошичка».

— Може, воно й краще, — відповіла вона. — Якби ми зараз зустріли Олека, ця яблучна смакота була б у мене на куртці, а не на тротуарі, і я б виглядала як справжня нечупара.

Обидві засміялися, а Малгося пообіцяла піти з подругою по нове тістечко за умови, якщо та познайомить її зі своїм хлопцем найближчого тижня. У кондитерській дівчата зустріли Мацека, Алекса й Білого Міхала, а ті, довідавшись, про кого мова, зажадали привести винуватця під школу.

— Ми ж мусимо переконатися, що віддаємо тебе в добрі руки, — пояснив Мацек. — Бо якщо він нам не сподо бається, ми нацькуємо на нього Чорного Міхала, і він буде запекло захищати свою бі… — тут Мацек затнувся. Пригадав, що слово «білолиця» діє на Камілу, мов червона ганчірка на бика, тому ще декілька разів повторив: Бі… бі… бі… Біда йому буде, якщо він виявиться негідним тебе, — закінчив він нарешті з полегшею й гордістю, що таки виплутався з незручної ситуації.

Через три дні Олек прогулювався під гімназією, чекаючи на Камілу. Каська, яка сиділа біля самого вікна, несподівано глянула на вулицю. Хлопець недбало закинув рюкзак на плече. А що цього дня жовтневе сонце не на жарт припікало, він скинув куртку, демонструючи мускулясті плечі. Угледівши його, Каська аж рота роззявила від захоплення, й у неї несамохіть вирвалося:

— Ні фіга собі!

— Що таке, Катажино? Що ти сказала? — пані Чайка аж підвелася з місця, урвавши розповідь про долі літературних героїв. А що вчителька вжила повну форму імені, всі зрозуміли, що наближається неабияка буря.

Кожному було відомо, що пані Чайка звертається, називаючи когось повним ім’ям, якщо їй добряче допекти. Переважно таке ставалося тоді, коли учні говорили між собою на молодіжному жаргоні. Пані Чайку навіть слово «класно» виводило з рівноваги. Ось чому Касьчин вигук віщував ураган.

Але тут несподівано озвався Мацек:

— Пані вчителько, кожна мова зазнає еволюції. І польська також. Вжите Каською слово має купу значень. Його словотворчий аналіз допомагає людям збагнути граматику.

Затамувавши подих, учні спостерігали, як їхня вчителька змінюється на виду.

— Що ти цим хочеш сказати? — холодно поцікавилася вона.

— Нічого особливого, хіба те, що Каська повністю офігіла, тобто побачила на вулиці щось офігенно круте. Тобто щось реально гарне, а не якусь там фігову фігню. Звичайно, ви можете їй зафігачити в журнал незадовільну оцінку з поведінки, але тоді Каська сфігачить журнал, щоб батьки не відфігачили її по тому місцю, де спина втрачає свою шляхетну назву.

Усі заніміли. Учителька теж. Вона ошелешено дивилася на свого язикатого учня, а той, мовби не помічаючи цього, завершив свої висновки й переможно глянув на пані Чайку. Та трохи помовчала, а тоді повільно процідила:

— Щоб оця твоя фігня мала зміст, будь ласка, ви обоє — ти, Мацею, і ти, Катажино, на завтра усі названі тут форми дієслів провідміняєте за особами й в усіх можливих часах, вказуючи значення кожної форми, а іменники — за відмінками. Гадаю, така робота справить вам неабияку приємність.

Мацек роззявив від подиву рота й, повагавшись, запитав:

— Можна виконати це на комп’ютері?

— А можна, я вдаватиму, наче тебе не почула? — відповіла вчителька й повернулася до обговорення літературного твору. — Хто з вас скаже, звідки взялася назва книжки «Каміння для шанців»?[15]

Але їй ніхто не відповів, бо всі аж корчилися, тамуючи сміх. Алекс штурхнув Мацека в плече, прошепотів:

— Повна фігня!

І мало не захлинувся від реготу.

Ось чому після закінчення уроку, коли всі вибігли на вулицю, лише Мацек не мав бажання знайомитися з Олеком. Тим більше, що на сходах Каська розгнівано кинула:

— Я тобі страшенно вдячна! Тепер доведеться до ночі скніти над граматикою.

— А ти гадаєш, що, коли б Мацек не втрутився, тобі б це минулося? — запитала Малгося, та, перш ніж Каська встигла відповісти, підійшли Каміла з Олеком.

Каська була явно небайдужа до вродливих хлопців і почала голосно захоплюватися спортивною статурою Олека. Мацек теж замовк, але з іншої причини. Досить було побіжно глянути на обох, аби зрозуміти, що вони знайомі, бо Олек, лише позирнувши на Мацека, озвався:

— Ні фіга собі зустріч!

— А інакше не можна висловлюватися? — запитав Мацек і простягнув Олекові руку.

Але той, вочевидь не розуміючи, що трапилося, бовкнув:

— Ти чого? Офігів чи що?

Та Мацек нічого не відповів, дивлячись, як Алекс із Білим Міхалом аж за живіт хапаються від реготу. Подумав, що зараз усі підуть ласувати яблуками в тісті, і лише йому треба бігти додому, бо цієї граматики було справді до фіга. Класна керівничка повністю зіпсувала йому вечір. А він міг так офігенно провести його з товаришем, якого давно не бачив.

— Ех… — зітхнув він. — Зустрінемося іншим разом. Каміла тобі все пояснить, — тільки й сказав хлопець і вже здалеку кинув через плече: — Малгосю! Увечері подзвоню тобі! — І пробурмотів: — Щойно впораюся із цим фіговим дієвідмінюванням і відмінками.

На своє щастя, сказав він це дуже тихо, бо за кілька кроків позад нього прямувала пані Чайка…

Таємниця

— Звідки ти знаєш Мацека? — поцікавилася Каміла в Олека.

Це питання не давало їй спокою, відколи вона збагнула, що хлопці знайомі. Малгося теж безуспішно намагалася дізнатися від Мацека будь-що про його знайомство з Камілиним хлопцем. Тому цю делікатну справу Каміла вирішила взяти на себе. Доволі швидко виявилося, що з’ясування найменших подробиць пов’язане з неабиякими труднощами… Спершу замість відповіді Каміла почула:

— Я б чаю випив. Хочеш? — спитав хлопець і, не дивлячись на Камілу, рушив до кухні.

Вони сиділи в неї вдома. Був п’ятничний вечір, і обоє домовилися, що приготують подарунок для Малгосі, бо їх було запрошено в суботу на день народження. Каміла вирішила, що, крім книжки для подруги (бо це не надто оригінально), вони разом з Олеком виготовлять для неї з пап’є-маше янголят, яких можна повісити на стіні. Один буде схожий на Мацека, другий — на Малгосю. Роблячи першого янгола, дівчина спробувала знову запитати:

— То звідки ти знаєш Мацека?

Але в цю мить Олек подався на кухню по цукор.

Каміла спробувала запитати ще декілька разів, але все марно. А потім забула й здивовано спостерігала, з якою вправністю Олек робить з пап’є-маше крихітні оченята й за допомогою сірника формує волосся.

— Де ти цього навчився? — захоплено спитала вона.

— Та ніде, — відказав той. — Оце вп'ерше роблю.

Увечері подзвонила Малгося. Виявилося, що й вона розпитувала Мацека, але даремно. Хлопець мовчав, як могила. І дівчата вирішили, що тут криється якась незбагненна таємниця, яку вони конче повинні з’ясувати.

О п’ятій гості почали сходитися. Кінга принесла альбом із фотографіями собак. Білий Міхал та Алекс вручили іменинниці величеньку коробку.

— Ми тут скинулися, — хором промовили обоє.

Малгося розгорнула папір і побачила коробку із грою в скребл.

Єва принесла шкатулочку для прикрас, і Мацек страшенно цьому зрадів, бо в нього для Малгосі був особливий подарунок: срібна брошка у вигляді песика з очицями із бурштину.

— А в мене є те, що кладуть до шкатулочки, — сказав він, простягаючи Малгосі подарунок.

І хоча він усю дорогу нагадував собі: «Квіти додолу стеблами, дурню!» — та однаково тицьнув дівчині під носа колючі стебла червоних троянд. Поцілувати Малгосю він не посмів, отож почав, як завжди, клеїти дурня й вигукувати:

— Цілую ваші ручки, мадам, — і, схилившись над її долонею, цьомкнув декілька разів так гучно, що перелякав Кінгу, котра саме вішала куртку й аж зойкнула від несподіванки.

Каміла з Олеком прийшли останніми. Їхні янголи сподобались усім, особливо захоплювалися Кінга з Євою. Каміла промовчала, що це власне зробив Олек. Правда, розфарбовувала їх вона. Але те, що фігурки й справді скидалися на Малгосю й Мацека, аж ніяк не було її заслугою.

Приємно здивована подарунком Малгося погукала Мацека, бо той, захопившись вибором дисків, єдиний не помітив, що всі з’юрмилися біля янголят. А підійшовши й побачивши, що саме так сподобалося Малгосі, вразився й сам.

— Може, поговоримо? — буркнув він до Олека.

— Невже вони тобі не подобаються? — запитала Малгося. — Це ж ми! Немов живі!

— Бачу, — відповів Мацек. — Навіть автора знаю.

— От-от, — підхопила Малгося. — Може, нарешті скажете, звідки ви знайомі?

Хлопці перезирнулися й замовкли.

— Та скажіть уже, у чому справа! — підтримала подругу Каміла. — Бо ми почуваємося як ідіотки. Може, ми чогось не розуміємо?

— Ви що, до садочка разом ходили? — поцікавилася Кінга.

— Чи в таборі були на канікулах? — підхопила Єва.

Але хлопці продовжували мовчати.

— Чуваки! Ви поводитеся так, наче разом грабували кіоски, — пожартував Алекс, і всі засміялися.

Лише Олекові з Мацеком було не до сміху. Між хлопцями відчувалася якась напруженість. За мить обидва зникли у ванній.

— Давай уже скажемо, бо сам бачиш, що коїться, — сказав Мацек, щойно за ними зачинилися двері.

— Не можу, — заперечив Олек. — Я не можу зізнатися, що ми разом ходили на кераміку.

— Нічого не розумію! Чому?

— Бо це не заняття для чоловіків, — пояснив Олек і напружив м’язи перед дзеркалом.

— Чудово! Я цим досі займаюся! — Мацек підвищив голос. — На цих заняттях, які ти вважаєш негідними чоловіків, я зробив для Малгосі суперову рамку для фотографії! У вигляді собаки! Подарую їй за кілька днів, коли проявлю наш спільний знімок. А фотку клацну нині, на іменинах. Не розумію, чому чоловіки не можуть займатися керамікою? Я бачу, що відколи ти перейшов до гімназії, то перестав відвідувати заняття, начхав на них, зате робиш із Камілою янголят, як нас вчила пані Иоанна. Та водночас заборонив мені розповідати, де ми познайомилися. І це, по-твоєму, чесно? Це по-чоловічому?

— Ну, а на що це схоже?

— Що схоже?

— Мужик, який дзбаночки ліпить.

— Чорт забирай, я тобі зараз вріжу! — Мацек аж кулаки стиснув від люті. — Я дзбаночків не ліплю! І ніколи не ліпив! І тебе ніхто не примушував! Тобі пропонували робити боксерів? Ти відмовився. Пропонували борців? І це тобі не підходило. Ти сам хотів ліпити дзбаночки! Сам робив глиняних півників! Три роки ти бігав на ці заняття зі мною, і тобі якось це не заважало! Навіть у кайф було! Ось чому я геть не розумію, що не дає тобі розповісти людям, де ми познайомилися?

— Бо це не заняття для справжніх чоловіків! — вперто повторив Олек.

— Знаєш що? Заради тебе я можу сказати, що ми познайомилися на секції боксу! І я слугував тобі за боксерську грушу, а ти мене віддухопелив кілька разів, і цим пояснюються мої божевільні ідеї, — відказав Мацек і ображено шарпнув клямку.

— Я не знаю, чи справді кераміка — це не заняття для справжніх чоловіків, але фігурки для Малгосі в тебе вийшли класні, — почувся Камілин голос.

Дівчина лежала на підлозі й потирала лоба. Вона явно підслуховувала! Олек почервонів. Він уже зрозумів, що його викрили. І відчував, як у вухах лунає вчорашнє запитання: «Де ти так навчився?» І його власна відповідь: «Та ніде. Оце вперше роблю».

Ох, тепер, щоб завоювати Камілину довіру, доведеться все їй розповісти. І про уроки кераміки, і про те, як із зубрилки він перетворився на мускулястого супермена… Та чи вислухає вона його? Адже, якщо збрешеш один раз, вдруге тобі ніхто не повірить.

Олек поплентався до кімнати, де всі танцювали, Мацек фотографував Малгосю, а Каміла стояла й усоте роздивлялася янголят, які виявилися не першим Олековим витвором.

На Андрія

Та й класно ж Кінга придумала! Усі це визнали, коли на одному з уроків польської вона сказала, що добре було б поворожити на Андрія. Влаштувати день ворожіння. Пані Чайка спершу заперечила, мовляв, хіба що на одному уроці, але Каська і Єва розпачливо запротестували.

— Пані вчителько! — вигукнула Єва. — Ми все так гарно підготуємо.

— І на протязі години неможливо всім поворожити, — докинула Каська.

— Протягом години, — виправила її класна керівничка. — На протязі можна постояти й застудитися.

Дівчата на мить замовкли, а тоді почали наввипередки переконувати пані Чайку, як це буде чудово й корисно. Нарешті вчителька погодилася. Наказала кожному продемонструвати який-небудь спосіб ворожіння. Лише Касьці загадала підготувати реферат про народні традиції, пов’язані із днем святого Андрія.

— Це тобі кара за протяг, — пояснила вона, а що цієї миті задзеленчав дзвоник, учителька зібрала речі зі столу й вийшла.

* * *

З-поміж усіх дівчат лише Каміла не раділа ворожінню. Така вечірка й без Олека?

— Будуть ворожити на хлопців і дівчат, а я не знатиму, чи в нас із ним серйозно, — жалілася вона Малгосі.

— Ти гадаєш, що ворожіння відповість на твоє запитання?

— А як я дізнаюсь? — спитала Каміла.

— Життя відповість, — урочисто мовила Малгося. — Тобто час покаже.

І дівчата замислилися. Незважаючи на заборону, обидві сиділи в коридорі на підвіконні. Каміла постійно губилася в здогадах, що там було в Олека з керамікою. Навіщо було так це приховувати? І взагалі… Малгосі Мацек сказав, що кохає її. А їй що робити?

А от Малгося анітрохи не сумнівалася. Мацек точно був тим єдиним. Дівчині навіть часом здавалося, що він розуміє її краще, ніж Каміла.

* * *

«Андрія» в ІІ-А почалося з Касьчиного реферату. Довжелезного й нецікавого.

«Ну й зануда. Не те, що ти». Мацекова записочка з таким текстом змусила Малгосю зашарітися. Усім довелося понад 20 хвилин слухати про те, що «раніше люди вірили, що є дні, коли душі предків повертаються на землю й відкривають людям незнане». Довідалися вони також, що «традиційно ворожили на початку різдвяного посту. Дівчата прагнули дізнатися, чи вийдуть заміж у переддень святого Андрія, а хлопці — напередодні святої Катажини».

— То тепер зрозуміло, чому саме Каська читає нам цю нудьгу, — пролунав голос Алекса.

— Так, але якщо не вгамуєшся, то я тебе вижену, — попередила пані Чайка. — Зрештою, ти вже знаєш, що хлопці ворожать напередодні святої Катажини, а не Андрія, отож ми цілком можемо з тобою попрощатися.

Запала тиша. Каська закінчувала свій реферат, а решта думала кожен про своє. Малгося — про стриженого «під їжачка» Мацека. Каміла — про стрункого Олека, а Чорний Міхал… ну, що ж. Хлопець раз у раз поглядав на свою біляву однокласницю, яка вже другий рік давала йому відкоша.

Нарешті Каська дочитала, і саме вчасно, бо Єву й Білого Міхала довелося будити, обоє позасинали, поклавши голови на парти.

Почали із традиційного виливання воску, яке підготував Мацек, бо лише в нього вдома знайшовся для цього старий ключ. Із канцелярії до класу хлопець приніс велику лампу, і при її світлі всі розглядали, що в них вилилося.

У цей час дівчата під орудою Зосі ворожили, ставлячи черевики один за одним, від вікна до дверей. Чий черевик першим діставався дверей, та першою вийде заміж. Щойно всі почали придивлятися до Алексового воску, який вилився у формі тенісної ракетки, як пролунав крик:

— Ти свиня! Паскудна свиня!

Це Каська лупцювала кулаками Чорного Міхала.

Усі кинулися, аби їх розборонити.

— У чому справа? — запитала пані Чайка.

Запала мовчанка, лише Каська ридала, тож усі глянули на Міхала, який лише знизав плечима.

— Дурепа та й годі, — заявив він. — Я сказав, що коли її черевик першим дочвалав до дверей, то вона першою вийде заміж.

— Брехня! — Каська почервоніла. — Ти сказав, що я найшвидше вийду заміж, бо напевне залечу! Мовляв, інакше ніхто зі мною не ожениться, бо така я дурна.

— Якби ти не дістала своїм рефератом, може, я й був би іншої думки, — відказав Міхал і хотів було піти, але вчителька його зупинила.

— Гадаю, ми не будемо цього обговорювати, — мовила вона, поклавши Касьці руку на плече. — Найкращий вихід із ситуації буде, коли на шосте грудня Міхал підготує реферат про День святого Миколая й пов’язані із цим традиції. І попроси в Каськи пробачення, бо ти не мав права так говорити.

Усі повернулися до ворожіння. На вчительському столі Кінга поставила чотири чашки. Під першою лежав перстеник, під другою — грудочка цукру, під третьою — монета. Під четвертою не було нічого. Треба було підняти одну із чашок. Якщо під нею був перстеник — на тебе чекає палке кохання, монета віщувала багатство, цукор — солодке життя. Порожня чашка символізувала нудне й позбавлене сенсу існування.

Першою підняла чашку Каська, а що під нею нічого не було, дівчина ще більше спохмурніла. Каміла знайшла перстеника, Малгося з Мацеком — грудку цукру. Усі щось отримали. Невже лише на Каську чекало нудне існування?

Касьці на очі набігли сльози. Наталі стало шкода її, тож вона підійшла до подружки із пропозицією поворожити на картонному серці, яке треба було проколоти шпилькою. По той бік знаходилося чоловіче ім’я. Каська проколола Міхала! Алекс насилу стримався, щоб не зареготати. А Каська лише глибоко зітхнула й сказала:

— Добре, що не Алекс.

Той аж рота роззявив від здивування.

У класі без угаву реготали, бо багатьом випадали імена тих, кого вони навіть не знали.

— Який дурень це підготував? — запитала Єва.

— Я, — відповіла мовчазна досі Зося. — Це ж забава. Лише дурні дошукуються в цьому справжнього майбутнього.

За іншими партами теж вирували пристрасті. Каміла підготувала ворожіння із числами, Чорний Міхал — кості, Алекс — шпильки, а Малгося принесла «Книгу змін». Насамкінець ворожили на картах. До Єви, яка єдина вміла це робити, вишикувалася черга.

— Востаннє ти ворожила на вечірці в Макса, пам’ятаєш? — нагадала Кінга й сіла перед Євою перша, пояснивши всім, що хоче дізнатися про дещо дуже важливе. — Чи матиму я цього року найкращий табель?

— Село і люди, — прокоментував це Алекс.

Пані Чайка покликала його до свого столу, запобігши сварці, бо Алекс уже збирався докинути щось ущипливе, а Кінга явно не залишилася б у боргу.

Учителька роздавала яблука.

— Кожен чистить своє яблуко, — пояснювала вона. — Намагайтеся, аби шкірка була якомога довша. Потому киньте її через плече, і якщо, впавши, вона утворить якусь літеру, то саме з неї починатиметься ім’я вашого майбутнього чоловіка чи дружини.

Почувши про таке класне ворожіння, під час якого можна щось жбурляти, хлопці почали жваво чистити яблука. Алекс запропонував кидати шкірками по дошці, намалювавши спершу на ній мішень. Але реалізувати цей задум йому не вдалося, погляд учительки вчасно його зупинив.

— Нудьга неймовірна, — буркнув Алекс і почав чистити повільніше.

Це була остання забава, яка викликала в класі вибух емоцій. Лише Чорний Міхал кинув шкірку так, що вона утворила літеру. Ніхто й сумніву не мав, що це було «К». Хлопці відразу почали піддражнювати його щодо Каськи, про яку він щойно висловився, буцім вона дурепа й швидко залетить.

— Мабуть, він до цього й спричиниться, бо «К» — це Каська, — зареготав Алекс.

Суперечка відволікла увагу присутніх від Каміли, яка теж кинула за себе шкірку, а та утворила літеру «М», таку чітку, наче перед входом до метро. Ой леле! А їй так хотілося, щоб це було «А» або «О». У кожному разі щось олекоподібне. Натомість отримала… дурне «М». Каміла непомітно забрала з підлоги щойно кинуту шкуринку. Але на неї дивився й усміхався Чорний Міхал, якого всі піддражнювали через Каську.

— Чорт забирай, а він досить вродливий хлопець, — буркнула Каміла, пригнічена тим, що жоден спосіб ворожіння навіть не натякнув на присутність в її житті Олека. Хіба що перстеник під чашкою. Але хіба це якось вказує на Олека? Невже їй справді судився Чорний Міхал?

— Дурниці! — голосно проказала вона, і всі обернулися до неї.

— Яка літера в тебе вийшла, Камілочко? — поцікавилася пані Чайка.

— Жодна, — відповіла дівчина, а Чорний Міхал зціпив зуби.

На Миколая

День святого Миколая неухильно наближався. На початку грудня тягли жеребки, хто кому купуватиме подарунки.

— Це навчить вас добре ставитися до того, кого ви не завжди любите, — пояснила пані Чайка. — Не всі мусять палати ніжними почуттями одне до одного. Але постарайтеся бути терплячими, бо треба ж вам якось спілкуватися. Якщо станеться так, що хтось із вас витягне ім’я того, кому ви не надто симпатизуєте, все-таки купіть для нього гарний подарунок.

Запала тиша, а за мить почувся тихий Камілин голос:

— А можна мені ще раз спробувати?

— Лише якщо ти витягла себе саму, — відповіла пані Чайка. — На аркушику було твоє ім’я?

— Так, — відповіла Каміла, намагаючись не дивитися на вчительку.

— Тоді чому ти лише зараз про це кажеш?

Каміла не відповіла.

— Чомусь мені здається, що ти сказала неправду.

Пані Чайка глянула на Камілу, а тоді, примружившись, на весь клас. Її увагу привернув Чорний Міхал, який неспокійно совався на місці й складав клаптики подертого аркушика.

— Я бачу, що дехто тут дуже схвильований. Доведи, Каміло, що я помилилася. Покажи свій папірець!

Та Каміла мовчала.

— Отже, ти все-таки збрехала?

— Пробачте мені.

— Реферат про святого Миколая, який мав написати Міхал, підготуєте вдвох, — вирішила вчителька. — Самі домовтеся, як розподілите роботу.

Лише Малгося почула, як зойкнула Каміла. Зате в класі голосно пролунав переможний Касьчин вигук:

— Оце кльово!

* * *

Ще на уроці Каміла пожалілася подрузі, мовляв, воліє отримати «фару», ніж готувати реферат із цим гидким Міхалом.

— Не такий він уже й гидкий, — зауважила Малгося, бажаючи її підбадьорити. — Бувають гірші.

— Але ж він хам!

— Тобі ж не хамить!

— Він огидний!

— Що ти! — заперечила Малгося. — Міхал дуже симпатичний хлопець.

Відповісти Каміла не встигла, бо задзвенів дзвоник і отой «симпатичний хлопець» підійшов до неї.

— То як домовляємося?

Його усмішка, яка, на думку Каміли, означала, що він страшенно задоволений усім, що трапилося, розлютила дівчину.

— Краще вже двійку отримати, ніж робити щось спільно з тобою! — вигукнула вона й відвернулася спиною до хлопця.

— А він так не вважає, — захихотів Алекс і вибіг у коридор.

Міхал зиркнув на нього убивчим поглядом, від якого трупом лягла б добра половина класу, котра й собі зареготала.

Зате Камілині слова почула пані Чайка, яка підійшла до парти й заявила:

— Цей реферат, Каміло, буде для тебе випробуванням точно важчим, ніж День святого Миколая. Але ж ти не скажеш мені, що вважаєш неможливим урок дружби?

Каміла кивнула і, щойно за класною керівничкою зачинилися двері, озвалася до Чорного Міхала:

— Приходь до мене нині після п’ятої.

* * *

Рівно о п’ятій Міхал у чудовому настрої подзвонив у Камілині двері. Під пахвою хлопець ніс коробку із тістечками, «Словник міфів і культурних традицій» Владислава Копалінського і книжку про житія святих. У голові крутилося кілька ідей про те, що саме варто написати в рефераті. Каміла відчинила двері, широко посміхаючись, а Міхал, у якого при вигляді коханої закалатало серце, уже за мить страшенно розчарувався. Він навіть не припускав, що в Каміли сидітиме Олек.

— Ви знайомі? — запитала Каміла й показала Міхалові на стілець біля письмового столу.

— Це ненадовго, — пояснила вона Олекові й звернулася до Міхала, змінюючи лагідний тон на гострий і неприємний: — Що там у тебе?

Міхал сягнув по торбину і, сумно глянувши на тістечка, витягнув обидві книжки.

— Не хочу забирати в тебе багато часу, — почав він, але Каміла перебила його вигуком:

— Нарешті! — який супроводжувався театральним полегшеним зітханням. Запала тривала й незручна мовчанка. Олек крадькома спостерігав за парою, яка сиділа біля письмового столу.

— Я подумав, що можу підготувати про життя святого Миколая й те, яким його зображують художники, — пояснив Міхал, показуючи Камілі відповідні розділи в книжках. — А ти напишеш, звідки походить звичай робити цього дня подарунки. Чому дітям дають різку. Ну, і ще чому в деяких країнах Миколай приходить у різдвяну ніч, а в інших — шостого грудня.

— Звідкіля він узявся в Лапландії й чому приїздить на оленях! — почувся Олеків голос.

— Не заважай! — буркнула Каміла.

Хлопці заніміли. У кожному боролися суперечливі почуття: переможе чоловіча солідарність, чи вони все-таки ворогуватимуть? Роздуми урвала Каміла:

— Окей. Нехай так, — погодилася вона. — Я свою частину підготую за допомогою інтернету, так що можеш ці книжки забрати.

— Звісно, — відповів Міхал, підвівся, узяв свої речі і вийшов. Лише вдома витягнув коробку з розкришеними тістечками. Мабуть, він подавив їх книжками, які розлючено жбурнув до торбини.

* * *

Щойно Міхал вийшов, Олек дорікнув Камілі, що вона погано ставиться до свого однокласника.

— Ти мав би радіти, — відказала дівчина. — Бачив би ти, як він на мене дивився, коли на Андрія мені вийшло «М» з яблучної шкірки! Тоді б ти його так не захищав!

Останні слова Каміла майже вигукнула. І все розповіла Олекові про слоника на день Валентина і решту випадків, коли Міхал виявляв до неї небажану увагу.

— Чомусь мені здається, що він тобі все-таки подобається, — буркнув не надто задоволений почутим Олек.

— Що?! — аж почервоніла Каміла. Отак слово за слово — і вони посварилися. Ображений Олек подався додому, а Каміла заявила йому, аби він ніколи більше до неї не озивався.

Ось чому Камілі довелося самій піти й купити подарунок. По нього вона вийшла лише напередодні Миколая. У «Подарунках» на площі Згоди, де продавалися різні дрібнички, про призначення яких промовисто свідчила назва крамниці, дівчина провела понад годину. Вона й не здогадувалася, що крізь вітрину за нею стежать чиїсь чорні очі. Продавчиня, якій вона розповіла про свої проблеми, порадила:

— Коли я не знаю, що комусь подарувати, то купую рамку для фото.

А й справді! Рамка! Каміла вибрала глиняну, розмальовану зеленими жабками. У дверях крамниці наштовхнулася на Чорного Міхала. Щойно за ним зачинилися двері, Каміла повернулася під магазин, стала біля вітрини й почала спостерігати, що ж таке купить Міхал. Здивована, вона помітила, що до такої самої, як у неї, торбинки із зображеннями Миколая, Міхал кладе таку самісіньку рамку із зеленими жабками.

— Нічого собі! — прошепотіла вражена Каміла й побігла додому. Весь вечір вона думала про сварку з Олеком, котрий ось уже кілька днів, як не дзвонив до неї, і про те, що побачила крізь вітрину «Подарунків». За всіма своїми невеселими роздумами Каміла геть забула про той нещасний реферат.

* * *

Наступного дня вранці пані Чайка наказала всім покласти подарунки до великого мішка й повідомила, що їх роздаватимуть після реферату про святого Миколая. Почувши це, Каміла зблідла.

— Слухай, я про реферат забула! — прошепотіла вона, штурхаючи Малгосю в бік.

— Ой леле! — зойкнула Малгося.

— Що мені робити?

Але відповісти подруга не встигла, бо вчителька викликала Камілу й Міхала.

— Ну, хто з вас почне? — запитала вона.

— Пані вчителько… я… мій реферат, — затинаючись, пробурмотіла Каміла.

— Що із твоїм рефератом? — не зрозуміла пані Чайка, та, перш ніж дівчина встигла щось додати, Чорний Міхал підійшов до вчительського столу.

— Її реферат у мене! — сказав він і поклав перед учителькою декілька сторінок, набраних на комп’ютері.

— А твій? — пані Чайка пильно подивилася на хлопця, а той глянув на Камілу, яка аж спалахнула, вражена його вчинком.

— Сідай, Міхале, — холодно мовила пані Чайка. — Лише тому, що нині Миколая, не поставлю тобі одиницю в журнал. Але я подумаю, як тебе покарати! Каміло, читай!

Ніхто із класу й словом не похопився, коли аркуші з Міхаловою роботою опинилися на Камілиній парті. Дівчина перевела подих і почала читати історію святого Миколая, єпископа Мір Лікійських.

Коли вона закінчила, у класі зробилося тихо, а тоді пані Чайка почала роздавати подарунки. Тишу щомиті порушував сміх. Алекс отримав лазерного ліхтарика, чиє світло утворювало пляму у формі голої жінки, Кінга — плюшеву мишу на ковзанах, Каська — останню книжку відомої молодіжної письменниці Єви Новак. І тільки двоє людей у класі, отримавши свої подарунки, мовчали. То були Каміла й Міхал, які безпорадно розглядали свої рамки для фотографій.

Наприкінці уроку вчителька оголосила, що визначила покарання Міхалові. Перед самими святами він повинен прочитати реферат про Різдво. Усі промовисто позирнули на Камілу, навіть Малгося дивилася на подругу докірливим поглядом. Мабуть, саме тому, щойно за пані Чайкою зачинилися двері класу, Каміла підійшла до Міхала.

— Я напишу цей реферат замість тебе.

Але Міхал не відповів. Озвався лише тоді, коли вони вийшли зі школи. Саме тоді виявилося, що на лавці перед школою сидів Олек. Хлопець підійшов до Каміли й простягнув їй маленький пакуночок.

— Пробач мені, — сказав він. — Це тобі подарунок на Миколая.

Каміла глянула на Олека. Вона боялася розгорнути дарунок, бо ж сама нічого не подарувала хлопцеві. І раптом їй сяйнула думка.

— У мене теж є дещо для тебе, — посміхнулася вона. — Пробач, я не встигла загорнути, — і, сказавши це, дівчина витягла з рюкзака зелену рамку в жабки й простягнула Олекові. — Матимеш у що вставити мою фотку.

Вона не встигла договорити, як до них підійшов Чорний Міхал і, вручивши Камілі торбинку з Миколаями, сказав:

— Ти теж встав собі його фотку. А за реферат про Різдво красно дякую.

Чисте сумління

Історія з подарунками на Миколая, рефератом і Камілин учинок обурили навіть Малгосю.

— Я тебе не впізнаю! — дорікнула вона подрузі й почала нервово протирати окуляри.

— Я сама себе не впізнаю, — відказала Каміла. — І взагалі не знаю, що робити. Мабуть, піду до пані Чайки й у всьому зізнаюся. Що ти мені порадиш, іти чи ні?

— Якщо хочеш, щоб я тебе поважала, то йди, — відказала Малгося. — А може, ти думаєш, що твоя свинська поведінка — це метод боротьби з його почуттями? Якщо ти не підеш і не зізнаєшся, що це був не твій реферат, є шанс, що Міхал перестане тебе кохати. Жодному хлопцеві, навіть такому злостивому, як він, не може подобатися дівчина, котра на таке здатна.

— А Мацек що думає? — спитала Каміла, утупившись у підлогу.

— Гадаю, тобі краще не знати, — відказала Малгося.

— Я піду, — вирішила Каміла й вийшла із класу.

* * *

Пані Чайка вислухала її розповідь на диво спокійно. Може, тому, що Каміла розказала про все? Спершу дівчина хотіла поговорити лише про реферат, але відразу розплакалася й крізь сльози оповіла про Міхалові почуття й про те, як це її дратує. Згадала й про Олека та його таємницю, пов’язану з керамікою, і про те, як він на неї образився. А все через Міхала. Зізналася навіть у тому, що на Андрія її яблучна шкірка вклалася літерою «М». Після цих слів учителька зробила те, чого Каміла від неї не сподівалася: пані Чайка просто обняла її.

«Нічого собі», — подумала дівчина, притулившись до плеча вчительки й вдихаючи запах її парфумів.

— Ніхто досі так не довіряв мені, — зворушено мовила пані Барбара. — Я почуваюся перед тобою в боргу.

Обидві замовкли, а тоді пані Чайка вирішила.

— Зробімо ось що: напишеш замість Міхала реферат. Але за те, що зізналася не відразу, я мушу тебе покарати. Підеш до бібліотеки й допомагатимеш обгортати книжки. Робитимеш це щодня, аж до зимових канікул. Я сама оголошу про це на уроці.

Каміла кивнула й хотіла вже йти, але вчителька зупинила її.

— Знаєш, добре всі конфлікти, суперечки й недомовки з’ясовувати до свят. Щоб, коли ділишся облаткою,[16] твоя совість була чистою. Розумієш, про що я?

— Авжеж, — відповіла Каміла й повернулася до кабінету.

На уроці класна керівничка повідомила про покарання для Каміли. Зробилося тихо — так, що, коли б у повітрі літала крихітна мушка, чутно було б її дзижчання. Першою порушила тишу Каська. Її вигук «Хто б подумав!» роздратував Малгосю, яка голосно заявила:

— Я! Бо я знала, що Каміла так зробить. Вона чесна!

І лише Чорний Міхал нічого не сказав. Замість того хлопець нервово креслив на аркушику хрестики й закарлючки, а в голові вирували різні думки. Лише вчора він сердився сам на себе й на весь світ, проколов циркулем Камілині очі на фотографії й не міг відповісти на питання: «Що мені в ній подобалося?» Сьогодні він знайшов на нього відповідь. Проте з тією рамкою в жабки все-таки вийшло негарно…

* * *

Каміла довго думала над словами пані Чайки про з’ясування суперечок і чисте сумління. Олек теж мусить у дечому зізнатися. Пояснити їй, у чому справа з тією керамікою. Чому тоді він їй збрехав? Чому, коли вони клеїли янголів для Малгосі, Олек сказав, наче робить це вперше. Каміла вирішила поговорити про це з Мацеком.

«Мабуть, після всього, що сталося, він не захоче зі мною розмовляти», — думала дівчина. Лише написавши реферат про Різдво, ялинку й колядки, Каміла наважилася надіслати Малгосі есемеску: «Хочу прочитати вам свій реферат, бо не знаю, чи вийшов вдалий». Домовилися побачитися в Мацека в четвер, бо в цей день Каміла не зустрічалася з Олеком, який ходив у тренажерний зал.

Реферат обом сподобався. Мацек лише порадив доповнити його цікавою гуральською[17] легендою про виникнення ялинки й іграшок.

— Тварини теж ішли вклонитися Ісусикові, й кожна щось несла, — розповідав він дівчатам. — Ведмідь видер із землі ялинку, а що був він ледачий, то не хотів її нести й тягнув по землі, доки вони йшли через усі країни. Навіть переходячи річки, ведмідь не піднімав деревця. А коли прийшов до маленького Ісуса, то подарував йому ялинку. Дорогою вода на гілках замерзла й скидалася на ялинкові прикраси. Гуралі кажуть, що відтоді ялинки почали прикрашати скляними іграшками.

Дівчатам легенда дуже сподобалася. Каміла вирішила додати її до реферату, але не знала, як запитати про це Мацека.

— Мацеку… Ти, мабуть, мене зневажаєш після цієї історії з рефератом? — тихо озвалася вона.

— Уже ні, — відповів хлопець. — Та коли пані Чайка вирішила покарати Чорного Міхала, а ти змовчала, я в тобі розчарувався. Він мені не дуже подобається, бо страшенно зарозумілий, але в цій ситуації повівся шляхетно. А ти ні. Ви обоє були несхожі на себе. І ще не розумію, що то за історія з рамками.

Каміла розповіла, як витягла аркушика з Міхаловим іменем і не знала, який подарунок купити, а продавчиня в крамниці порадила рамку для фото. Як потім зустріла в дверях Міхала й крізь вікно побачила, що й він купує те саме, що вона. І виявилося, що обоє мають однакові подарунки.

— А-а-а, — протягнув замислено Міхал. — Ось чому це його більше вразило, ніж реферат.

— А щодо Олека… — почала Каміла, — то він мені тоді збрехав.

— Коли? — запитав Мацек.

— Ну, коли ми робили для Малгосі подарунок. Сказав, що вперше щось таке робить. А пізніше виявилося, що ви познайомилися на заняттях з кераміки. Чому він це приховав? Крім того, пані Чайка мені нині сказала, що всі непорозуміння добре з’ясовувати перед святами, щоб, ділячись облаткою, мати чисте сумління. Але не знаю, як з Олеком про це поговорити. Ви по-іншому мене сприймаєте через історію з рефератом, а я по-іншому дивлюся на нього через цю брехню. Я намагалася виправити свою провину. А він?

— А ви давно знайомі? — поцікавився Мацек.

— Та ще з дитинства, — обурилася Каміла. — У вас що, склероз? Я ж вам розповідала, як його ненавиділа. Він тоді був таким маминим пестунчиком, зубрилкою, хирляком…

— От тобі й відповідь на твоє запитання, — Мацек вирішив, що розмову на цю тему закінчено.

— Яка ж це відповідь?

— Чорт забирай! — Мацек вочевидь був роздратований, але все-таки розповів Камілі, що коли познайомився з Олеком, то в нього складалося таке саме враження, як у неї в дитинстві. Та несподівано Олек страшенно змінився. Це сталося в шостому класі, і винуватицею метаморфози була, звісно, дівчина. Вона ходила з ними на заняття й подобалася Олекові. Він зробив для неї керамічне сердечко й подарував на день Валентина, а та дала йому відкоша. Сказала, що ненавидить підлабузників і зубрилок. Що їй потрібен справжній хлопець. Звісно, розумний і дотепний, та разом з тим спортивний, а не такий незграба.

— Ну, і тоді Олек почав серйозно займатися спортом, — закінчив Мацек свою розповідь.

— А ця дівчина?

— Про неї він більше не згадував. Зрештою, Олек сам швидко переконався, що в її словах щось таки було, бо дівчата раптом почали на нього озиратися на вулиці. Здається, коли він півроку походив на тренування й плавання, то вона й сама звернула на нього увагу.

— І що? — занадто швидко спитала Каміла, а Мацек утямив, що вперше в житті бовкнув щось зайве, тому обмежився коротким «нічого» й почав розкладати скребл.

* * *

Коли наступного дня Каміла зустрілася з Олеком, то відразу процитувала йому слова пані Чайки:

— Знаєш, усі конфлікти, суперечки й недомовки треба з’ясовувати перед святами. Щоб, ділячись облаткою, мати чисте сумління. Розумієш, про що я?

— Ні, — відказав Олек.

— Ти мені збрехав, коли ми робили отих янголів для Малгосі.

Олек зітхнув, помовчав, а тоді розповів Камілі те саме, що вона напередодні вже почула від Мацека. Те, що історії збігалися, дало дівчині неабияку полегшу. Вона взяла Олека попід руку й сказала:

— Мені теж хочеться мати чисте сумління.

Хлопець запитально глянув на неї, але вона нічого не пояснила. Зрештою, справа, пов’язана з Міхалом і рамкою в зелені жабки, стосувалася лише її.

* * *

Коли напередодні свят Каміла прочитала свій реферат про Різдво, усім найдужче сподобалася гуральська легенда про походження ялинки й прикрас. Каміла зізналася, що почула її від Мацека. Пані Чайка похвалила реферат і повідомила, що на перерві всі повинні узяти в канцелярії свої пакунки із солодощами.

Каміла тільки на це й чекала, бо щойно всі вибігли із класу, вона підійшла до Міхалового рюкзака. Дівчина не була певна, чи це справді гарна ідея — покласти йому туди рамку. Адже їй не хотілося, аби він її кохав. Та з іншого боку… «Одна справа не кохати, а інша — зневажати», — подумала вона й вийшла із класу. Зелена рамка в жабки й записка з однісіньким словом «Пробач!» лежали в Міхаловому рюкзаку. Хоч би він знайшов її перед святвечором…

Латка

— Спасибі! Спасибі! — вигукувала Каміла, бо подарунок, який чекав на неї під ялинкою, перевершив усі її сподівання. Коли після святкової вечері пакунки розклали посеред кімнати, вона відразу помітила на одному з них напис великими літерами «Каміла». Він був не дуже великий, зате рухався! Спершу дівчина подумала, що їй це ввижається. Але за мить звідти витекла якась рідина, а мама незадоволено пробурмотіла: «От халепа!» А тоді з пакунка почувся дзвінкий гавкіт.

— Пе-е-е-есик! — Каміла аж заверещала від радості й почала нетерпляче роздирати папір. І справді — у плетеному кошичку, добряче вже запісяному, стрибало крихітне цуценя породи йоркширський тер’єр. Каміла стільки років мріяла про собаку! Ось чому цей дарунок затьмарив решту: блузку, спідничку, косметику й музичні диски, — усі речі видавалися дівчині геть неважливим. Найдорожчим подарунком було цуценятко, яке цієї різдвяної ночі Каміла вирішила назвати Латкою. Спершу хотіла Облаткою, проте тато сказав, що собакам дають двоскладові клички, бо вони швидше їх запам’ятовують і краще на них відгукуються. Каміла також довідалася, що собачка має всі потрібні щеплення, тож завтра вранці з нею можна буде вперше погуляти. Латка теж отримала різдвяні подарунки: декілька собачих іграшок, поводок, нашийник та ідентифікатор, який Каміла негайно підписала.

Наступного ранку Каміла прокинулася ще вдосвіта. Латка не дозволила їй поспати, скавучала, бо півночі марно намагалася залізти до неї в ліжко. А коли їй це не вдалося, почала гасати кімнатою за м’ячиком, якого знайшла під Кубиним ліжком. Щойно Каміла встала, виявилося, що цуценя наробило капостей. По-перше, пожувало її тапочок, а в другий нацюняло. Крім того, порозсипало по підлозі чипси, які Куба поклав на тумбочці біля ліжка. Собачі цяцьки й матрацик цуценя анітрохи не зацікавили, воно вочевидь вирішило, що краще спати на рушнику, який Латка примудрилася після тривалих зусиль стягнути з батареї. Але то були дрібниці. Найважливіше було те, що в Каміли нарешті було цуценя! Дівчина подзвонила Олекові, щоб похвалитися, а тоді Малгосі, і домовилася піти погуляти разом.

Перша прогулянка Латки минула під знаком снігових забав. Цуценя бачило сніг уперше в житті й ловило сніжинки відкритим писочком. Із повідком Латка теж щойно познайомилася, тому дорога до Малгосиного будинку виявилася тривалішою, ніж завжди.

— А тобі що подарували? — запитала Каміла подругу.

У відповідь почула довгий список, бо Малгося отримала купу дарунків. Та найприємнішим виявився Мацеків, і дівчина гордо показала Камілі половинку срібного сердечка на ланцюжку.

— А йому «Раммі» сподобалася? — поцікавилася Каміла, яка знала, що Малгося провела півдня в крамниці з комп’ютерними іграми, аби вибрати те, чого в Мацека досі не було. «Раммі» вона вгледіла тоді, коли вже зовсім впала у відчай. Каміла купила Олекові комплект різнокольорових бандан, тобто хустинок на голову або шию. Вона знала, що хлопець одягає їх на тренування, хоча й не знала навіщо.

Повертаючись додому, Каміла вирішила спустити цуценя з повідка. Спершу вона бігла попереду й кликала його на ім’я, прицмокуючи й ляскаючи себе по колінах. Латка справді бігла за нею. Вони вже наближалися до будинку, коли раптом на них помчав здоровенний сталево-сірий дог. Угледівши велетня, Латка заскавучала і, перш ніж дог устиг підбігти, вона дременула вперед так швидко, як тільки дозволяли її коротенькі лапки.

— Латко! — вигукнула Каміла й побігла за цуценям.

Та марно. Собачка зникла. Дарма власник дога вибачався й пояснював, що його собака не агресивний, Камілі байдуже було до цих перепросин. Латка щезла, мов у воду впала.

«Навіщо я тільки спустила її з повідка?» — подумала Каміла й розплакалася.

З мокрим від сліз обличчям дівчина блукала засніженими вуличками, зупиняючи всіх перехожих і питаючи:

— Ви не бачили маленького цуценятка? Такого кудлатого, з бантиком на голові, йоркширського тер’єра…

На жаль, усі заперечно хитали головами. Перша Латчина прогулянка тривала вже добрі три години, і Каміла поступово зневірилася. Латка ввижалася їй у кожному хвості, що виднів за сніговими заметами, у кожному темному предметі на снігу, навіть коли вже здалеку було помітно, що це лише ганчірка. Дівчина весь час думала, що скаже батькам. А що, коли Латку збив автомобіль? Бр-р-р… Цей варіант видався їй найгіршим з усіх можливих, і Каміла схлипнула. І раптом їй сяйнуло: розвісити оголошення! Крім того, в Латки на шиї висів ідентифікатор. Кругла пластмасова медалька, усередину якої Каміла вчора запхнула папірець з її кличкою і номером свого телефону. Отже, є шанс, що Латка знайдеться. Хіба їй вдасться так швидко розвісити оголошення? Не можна прийти додому без Латки! Каміла витягла з кишені мобільний і вже збиралася подзвонити до Малгосі, як телефон заспівав.

— Час повертатися, Камілонько, — мамин голос належав зараз до тих, що їх дівчина аж ніяк не хотіла почути.

— Ще трішечки, мамо, — відповіла вона, намагаючись не розплакатися.

— Як там собачка?

— Усе гаразд, але мушу закруглятися, бо вона страшенно мене шарпає, — сказала Каміла й відключилася. Відчувала, як у неї палають щоки.

«Боже, зараз вони про все дізнаються!» — у розпачі подумала дівчина. Вона вже й сама не знала, кого їй більше шкода: цуценятка, яке поневіряється десь самотньо, чи батьків, які його подарували, чи себе.

— Каміло! — почувся чийсь голос. Дівчина озирнулася. Хтось біг до неї й махав рукою. Знайома постать, але хто це? Хлопець насунув каптур і так щільно закутався шарфом, що голос з-під нього ледве долинав. Але то були дрібниці. Найважливішим було те, що цей хтось тримав Латку!

— Латка! — радісно вигукнула вона й кинулася до хлопця в каптурі.

За мить цуценя опинилося в неї на руках.

— Дякую, — лише й змогла вимовити дівчина.

— Нема за що, — озвався голос з-під шарфа. Тепер він лунав якось знайомо.

Лише зараз Каміла поглянула на хлопця й здригнулася.

— Звідки ти тут узявся? — спитала вона, уникаючи погляду чорних очей.

— Я тут проходив і почув, як щось скавчить під сходами біля крамниці. Зазирнув, побачив цуценятко. Прочитав напис на ідентифікаторі, ну, а про решту неважко здогадатися…

— Як я зможу тобі віддячити? — спитала Каміла й відразу пошкодувала: а раптом, він чогось захоче?

Але Чорний Міхал, мабуть, відчув її побоювання, бо лише кинув:

— Та чого там, — побажав веселих свят і, швидко попрощавшись, подався в напрямку свого будинку.

Він нізащо не зізнався б Камілі, що насправді йшов до неї. Хотів подякувати за знайдену в рюкзаку рамку й запитати, чи можна йому тримати в ній її фото. Бо одне, на якому Каміла вийшла особливо гарною, він зробив минулоріч у Біловежі.

— Який я дурень, — мовив він сам до себе, відчиняючи двері квартири.

У цю хвилину в себе вдома Каміла знімала куртку.

— Ну, як було на прогулянці? — поцікавився тато.

— Добре, — відповіла донька.

Та це була неправда. І зовсім не через халепу із цуценям, яке зрештою знайшлося. Просто Каміла відчувала, що поява Міхала з Латкою аж ніяк не була випадковою.

Новий рік

Уже від середини грудня в класі тільки й розмов було, що про Новий рік. А все через Кінгу, яка влаштовувала вечірку. Вона пояснила Єві, своїй найближчій подрузі, що батьків у новорічну ніч вдома не буде, зате залишиться її старший брат, котрий вчиться в ліцеї. Йому дозволено запросити десятьох друзів, і їй стільки ж. Новина про старшого брата на їхній вечірці схвилювала чи не всіх дівчат. Вродливий Куба був недосяжним об’єктом зітхань кожної гімназистки, яка будь-коли з’являлася вдома в Кінги. Хлопці теж заздрили їй, що в неї такий класний старший брат. По-перше, він був спортсменом, а по-друге, займався таким романтичним видом спорту, як фехтування. «Людину в залізній масці» з Леонардо Ді Капріо в головній ролі дивилися, мабуть, усі хлопці з класу. Може, на Новий рік Куба дозволить бодай торкнутися шпаги?

* * *

Новорічний вечір із самого початку виглядав інакше, ніж усі собі уявляли. По-перше, не прийшли Каміла з Олеком. На них терпляче чекали до восьмої, але коли Малгося повідомила, що Каміла й Олек зустрічають Новий рік зі своїми батьками, усі відчули розчарування. Навіть пояснення, що після півночі вони напевне заскочать побажати всім щасливого Нового року, нікого не втішило. До розчарованих приєдналася й Каська. Вона була просто-таки невтішна: ані Куба, ані будь-хто з його компанії не звертав на неї жодної уваги. А вона ж одягла обтислу блузку, яка підкреслювала її найпишніші в класі форми, і неймовірно куценьку спідницю!

На жаль, товариство в помешканні Кінги відразу розділилося на два табори. Гімназистам дісталася вітальня, проте вони однаково були невдоволені.

А ліцеїсти окупували кухню, проте здавалося, що для повного щастя їм лише цього й бракувало. Тим більше, що вони категорично заборонили заходити туди «малоліткам».

Каська декілька разів намагалася прослизнути до кухні, та щоразу двері відчинялися й рудоволоса голова якоїсь розфарбованої дівулі радила їй:

— Катай звідси, малявка, тобі тут немає чого робити.

Чорний Міхал сидів у кріслі, втупившись у стелю. Він уже вкотре думав, навіщо припхався сюди. На що він розраховував? Навіть якби Каміла прийшла, то була б не сама, а зі своїм дуркуватим Олеком. Зрештою… чого він так зациклився на цій Камілі. Він і сам не знав. Дурня це все, краще б удома залишився. Присутні видавалися йому чужими. Наче й однокласники, а всі такі далекі. Мимоволі Міхал почав прислухатися до звуків, що долинали з кухні. За хвилину підвівся із крісла й рушив до табору ліцеїстів.

— Не будьте свиньми, дайте пива, — сказав він, зачиняючи за собою двері. — Інакше я здохну від нудьги із цими малолітками.

* * *

Ніхто не помітив, що з вітальні зник Чорний Міхал. Алекс із Білим Міхалом посварилися через диски й роль діджея II-А класу. Кінга слухала, що ворожить їй Єва, яка знічев’я почала розкладати на столі карти. Лише Малгося з Мацеком продовжували танцювати. Алекс із Міхалом, яких відігнали від музичного центру, вшилися до Кубиної кімнати, звідки за мить почулися звуки боротьби. Це явно свідчило про те, що хлопці знайшли Кубину шпагу.

— Запитай у Кінги, де в неї якісь голка й нитки, — прошепотів на вухо Касьці Алекс. — Але тихенько.

— Що ти вже накоїв? — спитала Каська і, не почувши відповіді, подалася до кімнати Куби. — Нічого собі! — зойкнула вона, побачивши роздерту навпіл штору. — Ну ти даєш, ми півночі будемо це зашивати. Краще скажи про все Кінзі й просто купи нову.

— Це не я, — заперечив Алекс. — Це Міхал.

— А хто тебе примушував ховатися за шторою?

— Треба буде сказати Кінзі, — буркнув Білий Міхал, але Каська заперечно похитала головою.

— Швидше, Кубі, — уточнила вона. — Це його кімната, його шпага і його штора.

— Але хто це зробить? — запитав Алекс.

— Я, — відповіла Каська, задоволена, що нарешті знайшовся привід, аби увійти до ліцеїстів, які отаборилися на кухні. Недовго думаючи, вона попрямувала до дверей, за якими зовсім недавно зник Чорний Міхал.

* * *

Коли Міхал зачинив за собою двері й попрохав пива, ніхто не заперечив. У кухні всі були настільки зайняті собою, що цілковито забули про гімназистів у вітальні. У простягненій Міхаловій руці вже за мить опинилася відкоркована пляшка, хлопець навіть не помітив, хто її дав. Став із пивом, спершись на газову плиту, і спостерігав за компанією. Його увагу відразу привернули хлопець і дівчина, які пристрасно цілувалися й поводилися так, наче довкола них нікого не було. Міхал уявив себе на місці хлопця. От лише дівчина в його уяві мала зовсім інше волосся. «А Каміла цілується з Олеком?» — подумав він і, прагнучи відігнати видіння, де кохана перебувала в обіймах цього телепня, сьорбнув пива. Не подіяло. Із кожним ковтком пара на його очах перетворювалася на Камілу й Олека. Чорний Міхал навіть не помітив, як біля нього з’явилася тендітна дівчина.

— Я Ельвіра, — озвалася вона й простягнула йому руку.

Міхал не відповів. Він поринув у власні роздуми й поволі допивав пиво. Ельвіра вже довгенько спостерігала за ним. Смаглявий, вродливий і небалакучий хлопець зацікавив її не на жарт. Він єдиний не курив, був таємничий, бо з’явився невідомо звідки. І вже точно кращий за Кубу, який запросив її сюди, а потім жодного разу навіть не підійшов.

Міхал спорожнив пляшку, й Ельвіра послужливо простягнула йому другу, яку той мовчки взяв, навіть не зауваживши, що дівчина присунулася ближче.

— А ти класний, — сказала вона.

Міхал не відреагував. Може, тому, що в цю мить на кухні з’явилася Каська, яка вирішила пригоду зі шторою використати, щоб втертися до ліцеїстів. Угледівши дівчину, яка притулилася до Міхала, вона аж рота роззявила.

— Що таке, мала? — спитала Ельвіра зневажливим тоном і зверхньо позирнула на Каську.

Каська знизала плечима, хоча Ельвірин тон збив її з пантелику. Досі лише вона зверталася так до дівчат.

— Не твоя справа, — буркнула вона, роззираючись у пошуках Куби й крадькома розглядаючи хлопців на кухні. «Найкращий, як завжди, зайнятий», — подумала вона, угледівши парочку, котра не перестала цілуватися.

Нарешті вона пробилася до Куби, та перш ніж встигла щось сказати, хтось вигукнув:

— За п’ять хвилин північ! Відкорковуйте шампанське!

Усі помітно пожвавилися, й два табори раптово об’єдналися. Хтось увімкнув телевізор, неначе лише там можна було побачити, як Старий рік поступається місцем Новому. Усі з’юрмилися перед екраном. До решти не приєдналися лише закохана парочка, Ельвіра, яка не зводила очей із Чорного Міхала, і він сам. Хлопець стояв непорушно й думав, що примусило його прийти сюди на Новий рік.

Після півночі у двері подзвонили Каміла й Олек.

— Міхал знову жахливо напився, — прошепотіла Малгося до подруги. — Спить десь на канапі.

— Може, воно й добре, — відказала Каміла. — Принаймні не буде чіплятися. Якщо він спить, то ми ненадовго залишимося. Піду привітаю всіх з Новим роком.

І вона попрямувала спершу до кухні, а тоді до Кубиної кімнати. Але не зайшла. Крізь щілину в прочинених дверях бачила, як Ельвіра прикриває сплячого Міхала пледом, тоді довго вдивляється в нього й легенько цілує в щоку. Уперше в житті Каміла відчула, як її кольнули ревнощі. Вона позадкувала, а з кухні почувся голос Алекса, котрий обурено розповідав Кубі про те, що, незважаючи на його протести, Міхал узяв шпагу й розпанахав штору в спальні.

«Кретин», — подумала Каміла, маючи на увазі, звісно, Міхала, а не Алекса, бо про те, що сталося насправді, вона не мала жодного поняття.

Заклад

— То як, у суботу? — запитав Мацек у Малгосі.

З усього ІІ-А на прем’єру «Гаррі Поттера й таємничої кімнати» вони чекали найбільше. Минув заледве рік від часу їхнього першого походу на фільм про юного чарівника, а скільки всього змінилося!

— Хоча, з іншого боку, може й небагато, — ділилася Малгося з Камілою, коли дівчата після уроків сиділи в неї вдома.

— Нічого не збагну, — відказала подруга, гладячи Латку, яка намагалася цапнути зубенятами її долоню. Як і будь-яке цуценя, вона обожнювала бавитися й кусатися. — Як це — небагато змінилося? Ти ж знаєш, що він тебе кохає…

— Ну-у-у, — задумливо протягнула Малгося. — Узагалі-то він мені цього не казав. Буркнув лише, що він теж. Але може, це стосувалося чогось іншого?

— Не фантазуй! Та він світу за тобою не бачить!

— Тоді чому він досі мене не поцілував?

— Бо не може наважитися.

— Мацек не може наважитися? — з іронією пирхнула Малгося. — Ти ще скажи, що Каська — це справжній Ейнштейн. Його аж ніяк не назвеш несміливим. Запрошує танцювати, обіймає, компліменти говорить. Але…

— Що «але»?

— Але більше нічого.

— А чого б ти хотіла?

Обидві замовкли. Малгося й сама не відала, чи дозволила б себе поцілувати. А якщо Мацек глузуватиме, бо вона не вміє цілуватися? Щоправда, Малгося спробувала кілька разів цілувати подушку, але це точно не так, як із хлопцем. Сказати про це Камілі? Ні-і-і. Ще кепкуватиме. Проте сказала. Врешті, це ж її найкраща подруга.

— Чого б це Мацек з тебе сміявся? — запитала Каміла. — Гадаєш, він цілувався? Може, не цілується, бо соромиться так само, як ти.

— А Олек? Ти з ним цілувалася?

— Ні, — відказала Каміла й почервоніла.

— А він бодай намагався? — допитувалася Малгося.

Але відповісти Каміла не встигла, бо на порозі саме з’явився Олек і, немовби відповідаючи на це запитання, підійшов до Каміли й поцілував її в щоку.

* * *

Останній день перед канікулами тривав немилосердно довго. Малгося не могла думати ні про що інше, крім Мацека й фільму. Це вже завтра!

Бо в першу суботу канікул вони збиралися вдвох піти до кіно. Навіть пані Чайка принесла до класу газету з фотографіями з-за лаштунків фільму.

— У цій серії «Поттера» знімався один із найкращих англійських акторів, — розповідала вона. — Це Кеннет Бранаг, який грає роль Гілдероя Локарта. Досі він виступав переважно в театрі, втілюючись у героїв п’єс Шекспіра.

— А в «Ромео та Джульєтті» він теж грав? — поцікавилася Малгося, але, перш ніж учителька відповіла, пролунав Касьчин голос:

— О, закоханій самі романчики в голові!

— Це якраз не романчик, — перебила її класна керівничка. — Це найкращий твір про кохання, який будь-коли написано, а крім того, Ромео й Джульєтта були вашими однолітками…

Та закінчити розповіді про Шекспіра пані Чайка не встигла, бо з Касьчиної парти почулося злісне сичання:

— Сам ти оферма! — слова супроводжувалися висолопленим язиком у бік Чорного Міхала.

Регіт заглушив слова вчительки.

— Що сталося? — спитала вона, але у відповідь чувся регіт.

— Мене Міхал обзиває! Сказав: «Офермо, йди в черниці!»

Тепер сміявся не лише Чорний Міхал, а й пані Чайка.

— Касю! Це із «Гамлета»! Фраза звучить так: «Офеліє, йди в черниці!» Чомусь мені здається, що ти занадто рідко читаєш книжки, що не належать до шкільної програми. Хоча з обов’язковою літературою ти теж не дуже дружиш. А може, скажеш нам…

Врятував Каську дзвоник. Зате після цієї історії в класі її охрестили Офелією.

— Ах, Ромео та Джульєтта… Як вони кохали одне одного! — говорила Малгося Камілі й Мацекові, коли всі разом поверталися з гімназії. — Навіть наклали на себе руки через кохання. Щоправда, помилково, але… Їх розлучила тільки смерть.

— А мені більше «Гамлет» подобається, — заперечив Мацек. — Оце справжня п’єса!

— Знаєте що? — перебила обох Каміла. — Я поруч із вами почуваюся ідіоткою. Шекспіра я не читала. Взагалі! Я люблю звичайні молодіжні книжки, а ви тут мені про щось допотопне розповідаєте…

— Та це нормальні книжки, — не погодився Мацек. — Абсолютно нормальні. І чудово підходять для молоді. Ти ж чула, що Чайка сказала: Ромео і Джульєтта були нашими однолітками.

— Добре, добре… Ромео! — буркнула Каміла, і лише тоді Мацек з Малгосею помітили, що провели її до самого будинку. — Не базікайте про Шекспіра, краще почекайте на мене. Я візьму собачку й трохи вас проведу.

— А як зветься твоя собачка? — запитав Мацек, спостерігаючи за цуценям, що крутилося біля Камілиних ніг.

— Латка, — відповіла Каміла, а Малгося додала:

— Схоже на ім’я собаки в «Гаррі Поттері», там був такий триголовий собака, який стеріг Філософський Камінь.

— І зовсім не схоже! Його звали Пушок! — заперечив Мацек.

— Ні!

— Так!

Ця суперечка розсмішила Камілу. Вона спостерігала за обома й пригадувала розмову з Малгосею. «Та це ж неозброєним оком видно, як вони кохають одне одного», — подумала дівчина й непомітно залишила їх самих. Малгося й Мацек цього навіть не помітили. Мабуть, через те, що Мацекові спало на думку закластися:

— Знаєш що? — запропонував він. — Давай закладемося. Перевіримо в книжці… А коли завтра зустрінемося біля кінотеатру, то знатимемо, хто виграв.

— А на що закладемося?

— На що хочеш. Тобто, якщо я програю, отримаєш від мене те, що забажаєш, а якщо я виграю, то вимагатиму те, чого захочу.

— Але в розумних межах, — засміялася Малгося. — А раптом ти «Мерседес» захочеш!

— О пані! — Мацек знову заговорив театральним тоном і, приклавши руку до грудей, піднесено продекламував: — Не бійся! Із твоїх ніжних рученят я прийму радо навіть старого «Фіата».

— Їх більше не випускають, — заперечила Малгося, сміючись. — То чого ти хочеш?

— Я? — якусь хвилину Мацек вдавав, що замислюється над своїм бажанням, проте… він не знав, чого б йому хотілося. — А ти?

— Кажи ти перший!

— Ні, ти!

Вони трохи посперечалися, а тоді вирішили, що обоє напишуть свої бажання на папірцях, які розгорнуть удома.

* * *

«Якщо програєш, я хочу, щоб ми принаймні двічі на тиждень грали разом у скребл». Таким був зміст Малгосиної записочки, котра зараз лежала перед Мацеком і примушувала його червоніти. Бо дуже вже він відрізнявся від того, яку написав він. «Поцілуй мене!» — ось що там було. У Мацека аж обличчя палало. Та він не знав, що так само паленіла Малгося, яка весь вечір думала, чи не подзвонити до Каміли й розповісти про заклад. Адже вона його програла! У першому томі «Гаррі Поттера» дівчина швидко знайшла відповідний уривок і пригадала, що страхітливого собаку звали Пушок.

«Отакої! — подумала вона. — Мацек мав рацію. Я програла». Але перспектива сплати за програш її зовсім не лякала. Проте наступного дня ані перед фільмом, ані під час нього ніхто з них і словом не похопився про заклад. Вони лише обговорювали фільм. Малгося захоплювалася Гілдероєм Локартом.

— Він справді видатний актор, — прошепотіла дівчина Мацекові на вухо. — Я майже повірила, що він справжній кретин!

— А василіск який класний! — підхопив Мацек.

І більше нічого. Жодного слівця про вчорашнє. Нарешті фільм скінчився. Малгося навмисне затрималася в залі, пояснюючи Мацекові, що хоче подивитися, хто дублював ролі. Насправді вона сподівалася, що хлопець захоче отримати свій поцілунок. Але цього не сталося.

— Ти не згадав про виграш, — озвалася Малгося, коли, вийшовши з кіно, вони йшли до паркінгу.

— Я вирішив його отримати, коли зрозумію, що й ти цього хочеш, — відповів Мацек, а Малгося не встигла сказати, що вже зараз цього прагне.

Поруч пролунав клаксон. То була Мацекова мама.

Шпага

Канікули вже закінчувалися, проте в останню суботу з Мацеком сталася справжня халепа. Якось зовсім несподівано згадалася історія зі шпагою, що нею в новорічну ніч бавилися хлопці. Мати Кінги й Куби лише зараз помітила роздерту штору в кімнаті сина й розпитала в дітей, що трапилося. Дізнавшись, як усе було, обурена жінка зателефонувала до Міхалової мами. Хлопцеві неабияк перепало, бо, поклавши слухавку, мати відразу почала на нього кричати:

— З мене годі! Того разу в Макса ти напився, а зараз у Кінги не лише пив пиво, а ще й узяв зброю! Нечувано! Тепер мені доведеться платити за штори!

Міхал слухав мовчки. До чого тут зброя та штори, він поняття не мав. Намагався щось заперечити, але мама була невблаганною. Навіть подзвонити не дозволила. А він хотів розпитати кого-небудь, у чому справа. Та мама твердо мовила:

— Я забороняю тобі будь-кому дзвонити й ходити до знайомих. Сидітимеш удома й учитимешся!

— Але ж іще канікули… — запротестував Міхал.

— Після вихідних до школи! — мамин голос був рішучий і неприємний. — І взагалі не пащекуй! Ось тобі список продуктів, іди на базар.

Хоч-не-хоч, Міхал одягнувся й вийшов. Він навіть не помітив, що мама спостерігає за ним крізь вікно. По її обличчю текли сльози. Уже вкотре жінка думала, що їй не надто вдається самій виховувати хлопця.

* * *

Мороз добряче щипав Міхала на щоки, коли він крокував між ятками по чергову покупку зі списку. Біля овочевого наштовхнувся на Кінгу.

— Привіт, — мовила та, побачивши однокласника.

— Привіт, — буркнув Міхал і хотів уже її проминути, але раптом зупинився. — Слухай, — запитав він тихо, — у чім справа з тією зброєю?

— Ну… ти штору роздер, — відповіла Кінга, вдивляючись у Міхала, бо питання її трохи здивувало.

— Пістолетом?! — витріщився Міхал.

— Яким пістолетом? — тепер здивувалася Кінга.

— Це я питаю в тебе яким! — Міхал підвищив голос.

— Знаєш, що? — дівчина подивилася на нього, як на інопланетянина. — Тобі лікуватися треба! Хто тобі сказав про пістолет? Шпага! Ти зробив це шпагою!

— Якою шпагою?.. — прошепотів спантеличений Міхал.

— Ну… це шпага мого брата, — невпевнено пояснила Кінга, бо почала підозрювати, що все це були аж ніяк не Міхалові витівки. А коли Міхал запитав, як ця шпага виглядає, сумнівів у неї не залишилося. — Ну, така, довга й гостра, — тихо сказала Кінга й почервоніла, усвідомивши, що її мама наговорила по телефону Міхаловій.

Хлопець буркнув «ага» й рушив до наступної крамнички. Його немов пригнітив невидимий тягар. Він на очі не бачив жодної шпаги, а виявляється, його звинувачують, що він нею зробив якусь шкоду. «Це вони навмисне, — думав він. — Спершу запрошують мене на вечірку, щоб потім з мене посміятися. Не діждетеся. Ноги моєї більше не буде на ваших збіговиськах!»

— Ну чого ти! — погукала його Кінга, але він навіть не озирнувся.

Дівчині довелося бігти за ним. Притримала його за рукав. Обоє зупинилися. Але Міхал дивився не на неї, а кудись убік, на ящики з овочами. Кінга схопила хлопця за комір куртки й шарпонула з усієї сили. Хотіла, аби він на неї глянув. Почувалася геть препаскудно. Це ж вона сказала мамі, що дурний Чорний Міхал не лише напився, а ще й розмахував шпагою. Але ж Кінга цього навіть не бачила!

— Я це залагоджу, — тихо пообіцяла вона. — Чесне слово.

Міхал неохоче глянув на неї й помітив, що в дівчини палає обличчя. У неї аж руки тремтіли, коли Кінга намагалася сховати під шапкою пасма неслухняного каштанового волосся.

— Подзвони мені ввечері, — прошепотіла вона. — Я довідаюся, що було насправді з цією шпагою.

Міхал продовжував мовчати.

— Скажи бодай щось, — тихо попрохала Кінга.

— А що казати? — вибухнув Міхал. — Що мені заборонено дзвонити, ходити до когось чи запрошувати гостей? Ти це хотіла почути? Чи, може, тебе втішить, що я більше не піду на жодну вашу вечірку? Чхати я на вас хотів! — Міхал вигукнув це так голосно, що люди почали озиратися. Кінга відчула, як сльози набігли їй на очі. Побачивши це, Міхал буркнув: —Авжеж, старі бабські штучки. Тепер плакатимеш. Чого тобі від мене треба?

— Щоб ти пробачив! — мовила Кінга, ковтаючи сльози. Міхал не відповів. І певне, тому дівчина почала вигукувати крізь плач: — Я хочу все з’ясувати! Розумієш? Можеш не ходити на вечірки! Можеш на всіх начхати! Але дозволь мені все пояснити… — раптом Кінга збагнула, що Міхал їй сказав.

Обоє замовкли, а тоді Кінга, схлипнувши, запитала:

— Мати покарала тебе?

— Умгу, — буркнув Міхал. Почувався він ніяково. До нього наче тільки тепер дійшло, що в Кінги не було поганих намірів. У класі вважалася найкращою й найстараннішою ученицею. Усі знали, яка вона справедлива, отже, коли каже, що з’ясує… — Але я не можу подзвонити, — сказав Чорний Міхал, помовчавши.

— Я сама подзвоню, — пообіцяла Кінга й подалася до виходу з базару.

— Почекай! — гукнув хлопець, але вона озирнулася лише, щоб сказати:

— О восьмій!

Міхал хотів її наздогнати, але стояв непорушно із сітками, напханими хлібом, картоплею й купою продуктів, куплених за складеним мамою списком.

* * *

Кінга увірвалась додому, як вихор. Нервово гортала записника, шукаючи Алексів телефон. Здається, вона лише раз до нього дзвонила.

«Хоч би він уже повернувся з канікул!» — подумала дівчина, набираючи номер.

— Як усе було з тією шпагою? — гукнула вона в слухавку, почувши голос однокласника. Кінга не представилася й навіть не привіталася! Сама на себе не схожа!

— Ну, так, як я тобі казав… — Алекс почав затинатися.

— Тобто як?

— Ну… так, як я тоді розповідав…

— То розкажи ще раз!

Алекс мовчав. І Кінга про все здогадалася.

— Це ти розірвав? — різко спитала вона.

— Удвох із Білим Міхалом.

— Тоді подзвони й попроси пробачення в Чорного, — порадила Кінга й коротко розповіла Алексові про ситуацію, у якій опинився Міхал.

Та, на її подив, Алекс навіть не думав вибачатися й щось пояснювати.

— Навіть добре, що його покарали, він тоді так напився, — відповів він, почувши, що Міхал опинився під домашнім арештом.

— Знаєш що?! — обурено закричала Кінга.

— Що? — нахабно запитав Алекс, і це так розлютило дівчину, що вона, сама від себе такого не сподіваючись, вигукнула:

— Гівно! — і кинула слухавку.

Сердита, вона сіла біля столу й почала переглядати зошити. Щоправда, перед нею ще були вихідні і Кінга була найкращою ученицею в класі, але повторити пройдене не зашкодить. Крім того, до восьмої вечора залишалося трохи часу, а дівчина не могла придумати, чим би їй зайнятися, настільки вся ця історія зі шпагою вивела її з рівноваги.

* * *

— Ви знаєте, мій Міхал, мабуть, закохався, — розповідала мати Чорного Міхала сусідці. Була неділя й обидві жінки поверталися з костьолу. — Спершу я лише про щось здогадувалася, бо він зробився такий задумливий, частіше, ніж колись, миється і взагалі почав користуватися одеколоном і дезодорантом, до вбрання ставиться прискіпливіше. Але вчора я переконалася. Ми трохи з ним посварилися, і я заборонила йому дзвонити до знайомих і виходити з дому.

— Авжеж, із хлопцями треба строгіше, — погодилася сусідка. — Бо потім… самі розумієте… Пиво, наркотики…

Міхалова мама стала мов укопана. Невже Міхал пробував наркотики? Боже… Серце затріпотіло в грудях. Та вона вдала, наче сусідчині слова її не стосуються, і продовжувала:

— І десь біля восьмої він зайшов до вітальні, став біля телефону й так у нього втупився, наче бозна-що мало статися. Я кажу, що йому не можна ні до кого дзвонити. А він лише буркнув, що це не він телефонуватиме, а до нього. Питаю: «Хто»? А він каже, що товариш. І щойно телефон задзеленчав, він аж кинувся на слухавку. І знаєте що? Забрав апарат до своєї кімнати й там говорив десь із півгодини.

— Ой леле! Скільки грошей на ті розмови викидати…

— Ну, це ж не моїм коштом, то я нічого й не казала…

— Ну, і що?

— А десь за півгодини я підняла слухавку паралельного телефону, і знаєте що? Дівчина! І так щебечуть! А коли він утямив, що я підняла трубку, то визирнув зі своєї кімнати й так на мене подивився. Ну, і ще потім я почула, як він закінчував розмову…

— Як?

— Па, Індусе!

— Що-що?

— Ну…він сказав: «Па, Індусе».

— Тоді справді закохався, — покивала головою сусідка. — Ех, молодість…

* * *

— Закохався? Міхал? — прошепотіла Каміла, яка вже довгенько йшла зі своїм цуценям за обома жінками. Якби їй ще вчора хтось сказав, що почута розмова справить їй таку прикрість, вона б нізащо не повірила. А зараз щось кольнуло її в серце.

«Невже я ревную?» — подумала вона. І відігнала цю думку, але їй було сумно, що це не з нею Міхал говорив учора по телефону. Не їй казав на прощання: «Па!» Дівчина аж здивувалася, як болісно її це вразило.

Твір

— Цікаво, хто такий Індус? — сказала Малгося, коли Каміла розповіла їй про цю випадково почуту розмову. Дівчата сиділи в Каміли й бавилися з Латкою, хоча мали писати твір, який загадала їм пані Чайка.

— Поняття не маю, — відповіла вона сама собі, помовчавши.

— Може, він із кимсь познайомився під час канікул? — запитала Каміла.

— Може… — Малгосі хотілося змінити тему, бо за мить вона перевела розмову на інше: —А як там було на лижах?

— Класно, — квапливо відповіла Каміла й замовкла. Бо й сама не знала, що сказати. Усе було нормально. Як завжди під час канікул. От тільки Олек видався їй іншим, ніж у Варшаві. Може, тому, що поруч не було Чорного Міхала? Хлопця, який посідав чимраз більше місця в її думках. Каміла нізащо не зізналася б Малгосі, що їй дуже лестила ця закоханість у неї Чорного Міхала.

— А ти? — спитала вона подругу.

— Теж класно, — сказала та. — Але знаєш… я жодного разу не перемогла Мацека в скребл. Він повинен поїхати на якийсь чемпіонат.

— Це просто залежить від досвіду.

— Та знаю, — зітхнула Малгося. — Але чи вдасться мені його колись наздогнати?

— А чому ти цим так переймаєшся?

— Мені б хотілося бодай у чомусь бути кращою за нього.

Обидві помовчали. Нарешті Каміла запитала.

— Ти вже знаєш, що напишеш у творі?

— Ні, — зізналася Малгося й замислилася: — А в такому творі обов’язково писати правду?

— Не думаю, — відповіла Каміла. — Однаково ніхто не перевірить.

— Тоді в мене є ідея! — посміхнулася Малгося і, попрощавшись із подругою, побігла додому писати.

* * *

Пані Чайка належала до тих учителів польської мови й літератури, які любили загадувати писати твори на вільну тему. Вона часто повторювала, що їх пишуть не для того, аби перевірити знання обов’язкової літератури, а щоб навчитися формулювати думки. Цього разу тема була такою: «День зимових канікул, який змінив усе». Учні аж роти пороззявляли, побачивши назву на дошці. Тим більше, що написати треба було за один день.

Ось чому наступного дня на початку уроку класна керівничка сказала, що спершу перевірить домашнє завдання. Як завжди, визначила трьох осіб, які мали прочитати свій твір уголос. Дехто вважав їх щасливчиками, мовляв, у них не перевірятимуть орфографію й розділові знаки. Та з іншого боку, читання вголос зазвичай безжально виявляло всі стилістичні ляпи. А за них пані Чайка карала дуже суворо. Першою особою, яка мала прочитати свій твір, була Кінга, відмінниця, чиї зошити були просто-таки зразковими. Про неї подейкували, що, помилившись і закресливши щось у конспекті, вона його весь перепише. На загальний подив, її твір був дуже посереднім. Читала Кінга повільно, ледь затинаючись, наче не могла прочитати того, що сама написала. У її творі розповідалося про те, що той, кого вона вважала поганим, виявився класним, а той, про кого вона гадала, наче він хороший, був нічого не вартий. Після Кінги твір читала Єва. Дівчина з гумором описала свій день на лижах, коли їй уперше вдалося з’їхати з гори й не впасти. Останньою читала Малгося, яка розповіла про день, коли вона тричі виграла в скребл у товариша, який був чемпіоном Польщі в цій грі. Каміла ледь стримувалася, щоб не зареготати. Хихочучи, написала Мацекові записочку: «Як справи, слабак?». Але відповісти Мацек не встиг, бо в класі сталося дещо дивне. Щойно Малгося закінчила читати, вчителька оголосила, які оцінки отримали учні за прочитані твори: — Малгосі ставлю шість. За композицію й психологічно правильний опис власних думок. Єві четвірка за гумор, бо, на жаль, у творі є кілька стилістичних помилок. Скільки разів я повторювала, що не можна казати «тиждень часу»?! Ну звісно, що часу, чого ж іще? Крім того, люба моя, звідки в тебе взялося формулювання «бо оскільки»? Або одне, або друге! Ну, і Кінга. Я ставлю тобі трійку. Не збагну, що трапилося. Це найгірша твоя робота.

Кінга підвелася й, похнюпившись, слухала вчительку, яка говорила, що вона здивована і їй дуже прикро. Дівчина не сіла навіть тоді, коли пані Чайка змінила тему й сказала:

— Після дзвоника прошу чергового зібрати зошити, а трьох осіб, які прочитали твори, підійти до мене із зошитами, куди я поставлю оцінки. Кінго! Чому ти не сідаєш? — спитала вона, бо лише зараз помітила, що дівчина продовжує стояти біля парти.

— Бо я… бо я… бо цей твір… — і Кінга розридалася.

Усі знали, що для неї навіть четвірка була гіршою, ніж для когось іншого двійка. І раптом трійка! Її перша трійка в гімназії! Кінга стояла й схлипувала, ледь переводячи подих. Пані Чайка здивовано глянула на дівчину й мовила:

— Ставитися до тебе по-особливому я не можу. Мусиш отримати цю трійку. Але ти знаєш, що, коли перепишеш твір, трійки не буде. А зараз дай мені зошит.

Та замість цього Кінга заплакала ще голосніше. Сльози горохом котилися по її обличчю й капали на парту. Учителька підійшла, щоб узяти зошит. Але Кінга судомно вчепилася в нього й не випускала з рук. Перед класом розігралася гротескна сцена, коли вчителька й учениця змагалися за зошит. За мить пані Чайка вигукнула:

— Що з тобою відбувається? Заспокойся! Чому не хочеш віддати мені зошит?

— Бо я… — схлипнула Кінга, — бо я не написала цього твору. Я читала з чистого аркуша… ве-е-е-е, — заридала вона. — Прошу вас, не ставте мені одиниці!

У класі зробилося тихо. Такого в II-А ще не було! Кінга не виконала завдання! Пані Чайка стояла посеред класу із зошитом, який Кінга нарешті випустила з рук, і здивовано дивилася на порожні сторінки. А тоді засміялася. Реготала чимраз голосніше, аж до знемоги. А тоді, усе ще хихочучи, звернулася до класу:

— Подумати тільки, як серйозно вона його гортала…

Тепер реготав уже весь клас.

— Кінго, — мовила пані Чайка. — Я не поставлю тобі одиниці, бо твір ти прочитала. Але за обман я тебе покараю. На завтра напишеш пояснення, чому ти його не написала. Сподіваюся, тобі вдасться виправдатися. А щоб більше такого не траплялося, віднині я на початку уроку перевірятиму зошити із творами. А тепер віддайте їх черговому.

Кінга сіла. Учні жартували з неї до кінця уроків. Алекс гукнув з останньої парти:

— А коли вона вдавала, наче не може прочитати свій почерк!

— Кінго, тобі актрисою треба стати! — кепкував Білий Міхал.

Але дівчина мовчки сиділа, похнюпившись.

* * *

Малгося й Мацек поверталися зі школи удвох. Йшли мовчки, і це дуже пригнічувало дівчину. Їй було ніяково за свої вигадки у творі. Вона зовсім не подумала, що його, може, доведеться читати вголос. Нарешті спитала:

— Сердишся?

— За що?

— За твір… — прошепотіла Малгося, уникаючи дивитися на Мацека. — За те, що я вигадала.

— Ні, — заперечив Мацек і зупинився посеред тротуару. — Мені він сподобався. Завдяки цьому я зрозумів, наскільки я для тебе важливий. Бо якщо ти так переймаєшся тим, щоб виграти… — Мацек нахилився, щоб поцілувати дівчину, але в цю мить Малгося здригнулася й відвернулась, бо за нею пролунав знайомий голос:

— …інгус! Почекай!

— Відчепися!

— Хто це кликав? — спитала Малгося.

— Не знаю, — буркнув Мацек, розчарований, що її не вдалося поцілувати, але спробувати ще раз не наважився. Тим більше, що Малгося, здавалося, навіть цього не помітила. Вона йшла поруч, замислившись, а її увагу заполонив щойно почутий голос. Але не той, котрий гукав: «Почекай!», а другий. Здається, то була…

Грип

Уперше в житті Каміла з нетерпінням чекала на День святого Валентина. Після канікул Міхал жодного разу навіть не глянув у її бік. Це починало дратувати, бо дівчина вже звикла до обожнювання з його боку. Найдужче Камілу цікавило, чи цього року Міхал покладе їй щось непомітно до рюкзака, як минулого? На жаль, перед самим днем закоханих у неї підскочила температура. Лікар сказав, що це грип і слід лежати в ліжку. Олек марно чекав на Камілу під гімназією. Каська послужливо повідомила, що її не було в школі, а Малгося з Мацеком провели його до Камілиного будинку. Та Олек не затримався, бо дівчина спала. Поклав ведмедика із сердечком біля її ліжка й подався додому.

Каміла лежала, обклавшись книжками, дисками й газетами. Їй було невимовно нудно. Щоправда, вона переважно спала, бо мала гарячку. І хоча лікар, який прийшов удруге, сказав, що це не грип, а бронхіт, час однаково тягнувся немилосердно. Наче й Малгося дзвонила щодня, Олек відвідував її через день, але все це було по обіді. А вранці Каміла почувалася такою самотньою. Братика відводили до садочка, батьки працювали, а до Каміли приходила бабуся. О другій годувала онуку обідом, причому щодня варила бульйон, який старенька невідь-чому вважала найкориснішою їжею для хворих. Але бульйон Каміла любила. І бабусю теж, може, через те, що з нею можна було погомоніти про все на світі?

Того дня бабуся ліпила на обід вареники. А Олек приїхав до Каміли вже о другій. Побачивши гостя, старенька попрямувала до кухні по ще одну тарілку. «Як добре, — думала вона, — що я здогадалася наліпити багато вареників!»

— Я прийшов раніше, — сказав Олек, заходячи до Камілиної кімнати. — У гімназії якась педрада, й уроки скоротили.

— Умгу, — буркнула Каміла.

— Як ти почуваєшся?

— Так собі, — відповіла дівчина, але досить було оком кинути, аби переконатися, що вона й досі недужа. Бліда, з темними колами під очима, Каміла й справді виглядала погано.

— А я тобі дещо приніс, — весело озвався Олек і дістав з рюкзака диск гурту «Вільки». — Хотів тобі подарувати ще на день Валентина, але ти спала, то я тільки ведмедика залишив. Бо цей диск ми мусимо послухати разом.

Та щойно він увімкнув програвач, двері кімнати відчинилися, й увійшла бабуся з обідом на таці. Олек сів до столу. Обоє замовкли. Лунала пісня за піснею, а в кімнаті бряжчали виделки.

— Ти останнім часом якась дивна, — мовив Олек, попоївши. — Наче зовсім мені не радієш. У горах, на лижах, ти була іншою.

Каміла мовчала.

— Ну, скажи бодай щось.

— Я погано почуваюся, — відповіла дівчина.

Вона б нізащо не зізналася, що вже кілька днів думає лише про Міхала. А все через Малгосю, яка сказала, що Міхал жодного разу про неї не запитав, хоча її не було в гімназії вже тиждень. Зате натякнула про якийсь зв’язок між Міхалом та Кінгою. Узагалі-то Камілі здавалося малоймовірним, щоб її однокласниця, яка переймалася здебільшого своїми оцінками, почала цікавитися хлопцями, та, з іншого боку, згадала історію з ненаписаним твором, прочитаним із чистого зошита. Цей твір був дуже дивним. Щоправда, Каміла слухала неуважно, бо грала в цей час із Малгосею в слова, але щось там говорилося про те, наче хтось виявився дуже класним. Невже Міхал? І тоді Каміла замислилася, що власне їй не подобається в Міхалові.

— Каміло! — пролунав Олеків голос над вухом. — Ти мене зовсім не слухаєш. З тобою все гаразд? Може, мені краще прийти іншим разом?

— Умгу, — пробурмотіла вона.

Олек сумовито глянув на неї й знизав плечима.

— Як хочеш. Я гадав, що почитаю тобі книжку, пограємо в що-небудь, але якщо тобі так зле… Забігти завтра?

— Не знаю, — відповіла вона.

Олек здивовано глянув на Камілу й нарешті сердито сказав:

— Коли знатимеш, то подзвони мені, — і подався до передпокою по куртку.

— Уже йдеш, синку? — спитала бабця, яка забирала порожні тарілки. — Чого так швидко?

— А воно вам треба? — нечемно буркнув Олек. Бабця аж заніміла. Та Олек відразу збагнув, що повівся по-хамському, і прошепотів: — Пробачте, — а тоді знову зазирнув до Камілиної кімнати й запитав: — Може, я погуляю з Латкою? — і, не чекаючи відповіді, простягнув руку до повідка. Може, розраховував на те, що, коли він повернеться, дівчина злагідніє?

Але цього не сталося. Коли через чверть години Олек витирав Латчині лапки від снігу, бабуся повідомила, що Каміла спить.

— Попросіть у неї пробачення за мене, — сказав він. — Мабуть, я повівся погано. Вона справді хвора, а я…

Бабуся кивнула й зачинила за Олеком двері. Та Каміла лише вдавала, ніби спить. Почувши, що двері зачинилися, вона простягнула руку до слухавки. Набрала номер і запитала:

— Доброго дня, це Каміла. А Кінга вдома?

— Ні, її немає, вона пішла вчитися до товариша.

— Дякую, — дуже чемно відповіла Каміла й поклала слухавку. «Кінга в товариша? — подумала вона. — Мабуть, у Міхала!»

— Отже, між ними справді щось є! — прошепотіла дівчина й розридалася.

Такою заплаканою, з почервонілими очима, застала її бабуся, яка довго не могла примусити онуку пояснити, що трапилося. Але потім Каміла не втрималася й розповіла бабусі про все, так щиро, як нікому досі. Адже старенька ніколи з неї не кепкувала. Так сталося й цього разу. Бабуся глянула на Камілу й мовила:

— Коли твоїй мамі було стільки, як тобі зараз, у неї теж була така проблема. Один хлопець увесь час до неї видзвонював. А вона не хотіла з ним зустрічатися. Наказала мені відповідати, буцім її немає вдома. А він телефонував щодня. І якось не подзвонив. Що тоді було! Телефонний шнур був довгий, вона забрала апарат до своєї кімнати, і там чекала. До півночі не спала, весь час сиділа, втупившись у телефон. Але не кажи їй, що я тобі розповідала. Тоді по радіо співали таку пісню, не пригадую вже виконавця, але слова якісь такі: «Хочуть те, чого немає, мрії здоганяють, не цінують, що є цінне, манить те, що ген далеко, спокушає, що втікає, лиш не те, що поруч з нами». Коли на когось не звертаєш уваги, це найкращий спосіб викликати зацікавлення. Міхал тобою цікавився, коли ти на нього не зважала. Може, він тепер випробовує твій метод?

— А що з Олеком? — схлипнула Каміла.

— Мусиш вибрати. Ти ж сама знаєш, що за двома зайцями ганятися марно. Та й негарно воно, Олек хлопець хороший. Просив пробачення за свою сьогоднішню поведінку.

Каміла знову схлипнула.

— Ти не плач, а краще поспи, — порадила бабуся, причиняючи двері. — Сон — найкращі ліки від будь-яких проблем.

Каміла поклала голову на подушку. Засинаючи, подумала, що не запитала в бабусі, як закінчилася ця мамина історія із хлопцем. Але не мала сили, щоб її покликати, і заснула.

Мама і… тато

До шкільної бібліотеки рідко зазирав хтось із класу. Хіба що Малгося й Мацек били всі можливі рекорди в читанні. Міхал з’являвся тут нечасто, лише тоді, коли потрібно було взяти додому якусь обов’язкову літературу. Та цього дня він домовився про зустріч саме тут. Ще й восьмої не було, коли подзвонив до Кінги додому й сказав, що чекатиме в бібліотеці. Мусить їй це розповісти. Тільки їй. Більше нікому. Колись Міхалові здавалося, що таким можна поділитися з Камілою, але хлопець уже знав, що помилявся. Зрештою, Каміла тепер частіше дивиться в його бік. Та його це більше не цікавить.

Міхал чекав. До дзвоника залишалося двадцять хвилин. На англійську він не пішов. Хотів обміркувати своє недільне відкриття, настільки жахливе, що страшно й подумати. День, про який він так довго мріяв, виявився кошмаром. Та почалося все набагато раніше. Подумки Міхал повернувся до четверга. Бо саме тоді вдома вибухнула сварка.

* * *

— Міхале!

Мати покликала вдруге.

— Міхале!

— Почекай хвилинку, мене мама кличе, — сказав Міхал у слухавку й вибіг з кімнати. Влетів до кухні, наче вихор.

— Мамо! Я по телефону говорю!

Голос Міхала був докірливим. А мама мовчала. «Вона мала б мене зрозуміти», — думав хлопець. Він чимраз частіше помічав, що мама його не розуміє. Що сталося з їхньою дружбою? Ще зовсім недавно вони разом грали в різні ігри, читали вечорами книжки, а тепер… Міхал добре пригадував хвилину, коли все змінилося. Рівно рік тому мама помітила в нього на столі аркушики, списані іменем «Каміла». «О-о-о, бачу, що це серйозна справа!» — мовила вона з такою усмішкою, наче син зробив якусь дурницю. І якщо раніше він хотів їй про все розповісти, то після цього, звісно, передумав.

— Скільки можна? — порушила мовчанку мати.

— Скільки треба, — буркнув син.

— Закінчуй, бо ти повинен піти по справунки.

— По продукти! — виправив він її. Він не любив, коли мама вживала такі старомодні слова. Колись це його не дратувало, але тепер… тепер виводило з рівноваги. І те, як мама говорила, і те, як одягалася. Інші мами ходили в джинсах, а вона — у допотопних картатих спідницях.

— Нехай будуть продукти, — миролюбно погодилася мама. — Купиш два кілограми бульби…

— Картоплі! Скільки тобі пояснювати, що це діалектне слово. По-нашому, мамо, треба казати «картопля»!

— Не тобі мене вчити, як правильно говорити польською! І взагалі, сам з мови підтягнися! І поквапся! — гукнула вона голосніше, побачивши, що Міхал зачиняє за собою двері кімнати.

— Мені треба до крамниці. Може, пройдешся зі мною? — спитав він по телефону, але відповіді не встиг почути. Мама була вже в кімнаті.

— Годі! — рішуче зажадала вона. — Зараз мені повертайся з бульбою. І негайно поклади слухавку, базікаєш уже ледь не годину.

У слухавці почулися гудки. Хтось поклав її з того боку, наче відчуваючи наближення бурі. Мамині вуста нагадували тоненьку риску. А Міхал знав, чим це пахне. Зараз він почує: «Я тобі за батька й за матір, ти повинен мене слухатися! Як я сказала, так і буде!» Зазвичай так починалися всі скандали. Міхал ненавидів, коли мама це говорила. Зараз він вирішив не чекати, доки пролунають давно знайомі слова. Демонструючи власну зневагу, Міхал узяв зі столу гроші й мовчки шарпнув куртку з вішалки.

«Вона цього не розуміє, мабуть, ніколи в житті нікого по-справжньому не любила». Збігаючи вниз, перестрибуючи через дві сходинки, він не переставав думати про телефонну розмову. Отже, так виглядає кохання? Ще зовсім недавно він був переконаний, що кохав Камілу, але зараз розумів, що Камілі він ніколи б такого не розповідав. Та й уявити собі, щоб вона ходила з ним на базар чи до крамниці… Здалеку Міхал помітив під магазинчиком знайому постать.

— Нічого не питай, — почув він замість привітання. — Я знала, що по картоплю ти ходиш сюди, то й прийшла.

— Мама якась дивна, — відповів він, немов виправдовуючи матір і себе. — Бабуся каже, що це вона від самотності…

— Твої батьки розлучилися, — радше ствердила, ніж запитала Кінга.

— Ні, — прошепотів Міхал і замовк. Про це він нікому досі не розповідав. А їй можна? А якщо вона глузуватиме? Може, буде так, як у таборі? Щоправда, це сталося кілька років тому, але почуття сорому Міхал запам’ятав надовго. Усі подавали дані про батьків. У нього в графі «батько» було ім’я «Міхал», а там, де вписували дівоче прізвище матері, стояло його прізвище. У таборі всі сміялися, що його мати вийшла заміж за нього самого. — Колись тобі розкажу, — буркнув.

— Будь ласка, два кілограми бульби, — звернувся він до продавчині, бо замислився й не почув, як вона його запитала. І раптом усвідомив, що сказав «бульба», так само як мама, хоча ненавидів усі ці діалектизми й старомодні слова. Заплативши, Міхал вийшов на вулицю. Обоє мовчки стояли під крамницею.

— Я не хочу, щоб ти йшла зі мною, — порушив мовчанку Міхал і, побачивши її здивовані й перелякані очі, пояснив: — Не в тім справа, дурненька, — хлопець посміхнувся й простягнув руку, аби погладити її по щоці, але відсмикнув долоню. Не варто отак, при людях. — Я сам би хотів тебе провести, а не щоб ти мене. А я не можу. Вона зараз на мене верещатиме.

«Вона. Хіба гарно так казати про матір?» — подумав хлопець дорогою додому.

А потім був скандал. Мама бачила у вікно, як він стояв і балакав аж десять хвилин! Це що, злочин якийсь? Уже й поговорити не можна?

— Зальоти тобі в голові! — кричала мама.

— То й що? — нагороїжився Міхал.

— Я тобі за батька й за матір, і ти мусиш мене слухати! Як я сказала, так і буде! — пролунали ненависні слова, і Міхал не витримав:

— А я на світ не просився! І тебе не прохав, щоб ти була мені за батька й за матір! Що такого ти зробила, чому в мене немає батька? — питання прозвучало, як звинувачення.

Мамине обличчя закам’яніло. Вона відвернулася до сина спиною.

— Ну що? Що ти такого зробила? — наполягав Міхал.

Мама мовчала. А тоді озвалася:

— Гаразд. Хочеш правди, то й дізнаєшся. У неділю.

І зачинилася в спальні. Міхал був геть спантеличений. Може, тому й не звернув уваги на ридання, яке почулося з-за дверей.

* * *

До дзвоника було ще десять хвилин. Міхал подумки повернувся до останньої неділі. Уранці мама сказала, що візьме його з собою на роботу. Вона працювала на радіо, а всім відомо, що там вихідних немає. Хлопець бував там рідко, усього кілька разів приїздив до маминої редакції. Тому й не дуже розумів, чому правду про свого батька повинен дізнатися в мами на роботі. Але не запитав. А в машині мама озвалася сама:

— Ми працювали разом. Я закохалася. З колег про це ніхто не знав. Тоді завагітніла. Він тебе не хотів. А я дуже. Мені нічого від нього не було потрібно, ані прізвище, ані будь-що інше. Я тобі його нині покажу. Але ні на що не розраховуй. Зрештою… — мамин голос затремтів, — сам побачиш. Нічого не сподівайся! Нічого! І не підходь до нього! Я боюся втратити роботу.

Міхал непорушно сидів ззаду. Може, воно й на краще. Бо мама не бачила його обличчя. Їй було б неприємно, що він на щось сподівається. Попри все, що вона розповідала, у Міхалові жевріла надія. Раніше він думав… Та чого він лише собі не понавигадував! Спершу, що його мама вдова й дуже плакала, коли татко помер, тому нічого про нього й не розповідає. Потім, коли вже довідався, звідки беруться діти, й зрозумів, що мама незаміжня, думав, що він із пробірки. Навіть якось спитав у бабусі. Вона так сміялася! І лише тепер довідався, як воно було насправді. Але йому замало знати! Міхал прагнув, щоб усе було по-іншому. Нехай би він бачився з татом бодай раз на два тижні, так, як ті, чиї батьки розлучилися. У них у класі було декілька таких учнів.

«Коли він мене побачить, то напевне захоче зі мною познайомитися», — мріяв хлопець.

* * *

За мить пролунає дзвоник. Міхал нетерпляче позирав на годинника. Картини миготіли в нього перед очима. Ось він сидить у редакційному буфеті. Мама сидить навпроти й раптом пошепки каже:

— Бачиш того чоловіка, що стоїть біля каси?

Міхал не встиг кивнути, бо той озирнувся на них. Байдуже ковзнув поглядом по хлопцеві, а тоді раптом почав уважно приглядатися. Якусь хвилину вони дивилися один одному у вічі. Обидва мали однакові очі. Міхал усміхнувся. Чоловік відвернувся. Вийшов із буфету, забувши взяти решту. Міхал відчув, як він сам раптово зблід, мовби вся кров відринула від обличчя.

— Синку… Він за стільки років не лише жодного разу не поцікавився, чи мені чогось не потрібно, а навіть не запитав, як тебе звати, — забриніли у вухах мамині слова. Вона сказала їх лише вдома й притулила хлопця, зовсім як тоді, коли він був іще малим хлоп’ям.

* * *

— Нарешті! — сказав Міхал і підхопився з місця. Коли вони сіли разом, голос у нього зривався.

— А я… знаєш… мене звати так само, як і його… — закінчив хлопець свою розповідь і втупився в підлогу.

Обоє мовчали.

— Знаєш що? Твоя мама мені тепер дуже подобається!

— Справді? Кінгусю, справді? — жваво спитав Міхал.

Він не помітив, як у дверях бібліотеки стала Каміла.

Нарешті вона зрозуміла, що «Індус» — це просто «Кінгуся». Та для Міхала важливим було лише те, що Кінга його розуміє.

— Перепиши те, що було на уроці, — мовила Кінга, і Міхал зрозумів, що вона залишилася собою, найкращою ученицею в класі. І водночас зовсім іншою людиною, аніж він досі думав. Найкраща дівчина на світі! Чесно!

Іменини

Цьогорічні іменини Каміла вирішила відсвяткували в поблизькому боулінгу на вулиці Саській.

— Влаштуємо змагання між хлопцями й дівчатами. Алекс стверджує, що дівки зовсім не розуміються на кеглях, — поскаржилася вона татові, який заклопотано переглядав папери на своєму столі.

— Боюся, що він має рацію і ви програєте, — утрутилася, сміючись, мама, яка прислухалася до розмови.

— Чому? — спитала Каміла.

— Бо в хлоп’ячій команді буде Олек… — пояснила мама, наче це була зрозуміла річ. — А Ірена казала, що він неперевершений гравець.

Мамині слова вразили Камілу. Невже вона не помічає, що Олек вже віддавна не приходить до неї й не дзвонить? Ще невідомо, чи буде він у неї на іменинах. І взагалі… Кого на них запросити? Відтоді, як у класі з’явилася нова пара, так багато змінилося.

Останні події в неї геть переплуталися. Переконавшись, що «Індус» — це «Кінгуся», вона навіть ревнувати Міхала перестала. Декілька разів дівчина впіймала себе на думці, що хлопець, котрий цікавиться такою зубрилкою, як Кінга… Але ким можна було його назвати, Каміла не знала. Зате відчула, що побачене кілька днів тому в бібліотеці принесло їй полегшу. Щось з’ясувалося, те, що спершу її непокоїло, зате потім примусило реально подивитися на речі. Може, вона просто почала по-іншому сприймати Міхала?

* * *

— Запроси Кінгу з кимсь, — порадила Малгося, коли дівчата через півгодини сиділи в Камілиній кімнаті.

Латка бігала за пластмасовим їжачком і дзвінко дзявкаючи, вимагала, щоб їй кидали улюблену іграшку. Дівчата по черзі бавилися з собачкою.

— Як це: Кінгу з кимсь? — не зрозуміла Каміла. — Це по-дурному, я ж знаю, що вона зустрічається з Міхалом… І що там написати? Із ким-небудь?

— Ну, так часто пишуть у запрошеннях. Напиши «для двох осіб», та й годі. Ми нещодавно були з Мацеком на «Маленьких агентах-2». Його мама принесла запрошення, де було зазначено, що воно для двох осіб. Просто роздай усім неіменні запрошення й на кожному напиши, що воно для двох.

— А це не буде виглядати якось дивно?

— Чому? Хіба що для кількох ненормальних із нашого класу.

— Ти про Алекса? — здогадалася Каміла й захихотіла, згадавши, як він прокоментував появу в класі нової пари і як це всіх розсмішило.

Та Малгося цього не чула, бо саме того дня була на обстеженні в окуліста. «Треба їй розповісти», — подумала Каміла й швидко запитала:

— Знаєш, яку мульку вигадав Алекс?

— Про що?

— Ну, про Міхала й Кінгу.

— Мацек збирався мені розказати, але ми говорили про інше, а потім він забув.

— Знаєш, чому Міхал почав зустрічатися з Кінгою?

— Ну?

— Бо пані Чайка для нього занадто стара.

Дівчата зареготали. Щось у цьому було! Кінга давно розповіла всім, що хоче стати вчителькою.

— Знаєш що? — озвалася Малгося трохи згодом. — Ми з Мацеком домовилися, що він прийде сюди о п’ятій. Разом сходимо до бібліотеки, а потім до якоїсь кондитерської. Мацек сказав, що надибав щось дуже-дуже класне тут неподалік. Може, зателефонуєш Олекові й підемо всі разом?

Каміла не глянула на подругу й не відповіла на питання. Вдала, наче нічого не почула й нахилилася, щоб дістати з-під ліжка іграшку, яку шукала Латка.

— Ой, у тебе є «Вільки»! — вигукнула Малгося, угледівши біля програвача диск, подарований Олеком на день Валентина. — Чому ти мені не сказала?

Каміла тільки плечима знизала.

— О, а ти класна! — засміялася Малгося й, помітивши, що подруга не розуміє, показала їй напис на диску: «Каміло, ти дуже класна!»

Але дівчина навіть не посміхнулася, тож Малгося запитала:

— У чому справа?

Повагавшись, Каміла розповіла про Олека, як він приходив, коли вона хворіла, про свої роздуми, про Міхала. Про бабусю й пісню, яку та пригадала.

— Я геть заплуталася, — зізналася вона й розплакалася. — Сама не знаю, чого хочу й хто мені справді потрібен.

Малгося погладила її по голові.

— Не хочу я дзвонити до Олека. Якщо він тоді пішов і досі не зателефонував, не поцікавився, чи я вже видужала, то, мабуть, я йому не потрібна.

— А він тебе цікавить?

Запала мовчанка. Каміла лише носом шморгнула.

— Не знаю, — озвалася вона, помовчавши.

І Малгося зрозуміла, що це правда.

— Тоді ти дійсно заплуталася, — підтвердила подруга, і в кімнаті знову зробилося тихо.

Лише із програвача линула музика з диска, який поставила Малгося. Того диска, що його Олек подарував Камілі на день Валентина і який вони мали слухати разом.

* * *

У напівпорожній кондитерській зайняті були лише три столики. Мацек підійшов до прилавка, але вже за мить повернувся і, усміхаючись, попрохав Малгосю заплющити очі.

— Що ти робиш? — запитала вона, відчувши, що Мацек зав’язує їй очі хусткою.

— Це щоб ти не підглядала, — весело пояснив хлопець. Малгося почула, що до них підійшла офіціантка й поставила щось перед нею. Але що саме?

— Відкрий рота, — сказав Мацек, а коли дівчина послухалася, поклав їй до рота щось солодке, схоже на крем. Ні! Набагато смачніше! — Ну, і як тобі? — запитав Мацек.

— Смакота! — облизнулася Малгося. — А що це таке?

— Тірамісу, — відповів Мацек. — Ми були тут з мамою тиждень тому. Я такого зроду не їв, тому відразу вирішив привести тебе сюди. Можеш зняти пов’язку!

Малгося подумала, що й без зав’язаних очей не здогадалася б про тірамісу. Ех, цей Мацек, завжди щось вигадає!

— Ти з Олеком балакав? — запитала Малгося, силкуючись, аби це прозвучало невинно, наче сказане знехотя.

Не вдалося. Хлопець відразу пильно глянув на неї й поцікавився:

— А що? Камілі незручно?

Обоє розуміли одне одного без зайвих слів. Мацек знав про все від Олека, Малгося від Каміли. Як тепер їх помирити?

— Ну, розповідай, що тобі сказала ця навіжена.

— Не кажи так про неї!

— Та я пожартував. Вона просто ненормальна!

— А Олек? Він нормальний? Образився на неї й навіть не подзвонив.

— Олек ненормальний. Але не через те. Він колись пообіцяв собі, що більше не пхатиметься силоміць туди, де його не хочуть. А Каміла помиляється, коли каже, що він не цікавився, видужала вона чи ні. Мені доводилося постійно йому звітувати, наче з лінії фронту.

* * *

Каміла роздала всім запрошення до боулінгу. Здається, вона вперше не раділа іменинам. «Невже це через Олека?» — усоте запитувала себе дівчина. Уже перед виходом мама порадила їй приготувати диски, які гості слухатимуть там, і Каміла, знайшовши «Вільків», ледь не розплакалася. Адже вони з Олеком збиралися слухати їх разом!

Першою з’явилася Каська зі шкатулкою для прикрас. Потім Єва, яка принесла брошку у формі груші. Алекс притягнув здоровенну коробку цукерок, Білий Міхал диск «Тату», а Малгося з Мацеком — книжку про йоркширських тер’єрів. Окрім того, Каміла отримала купу різних м’яких іграшок, шкатулочок, рамок для фотографій та інших дрібничок.

Щойно вона почала розпаковувати подарунки, як відчула, що за спиною хтось стоїть.

— Я не був певен, що можу прийти без запрошення, — почувся голос Олека. — І не знаю, чи ти це приймеш, — тихо додав він, простягаючи Камілі малесеньку коробочку.

Усередині був золотий ланцюжок із такою самою половинкою сердечка.

— Нелегко було його вмовити, — сказав Мацек до Малгосі.

Хлопець хотів відволікти увагу, адже він теж подарував їй на Різдво половинку сердечка, але срібну. Та Малгося геть не перейнялася цією відмінністю, і з усмішкою спостерігала за подругою.

— Знаєш, що Олек мені сказав? Якщо прийде й побачить, що потрібен тут як п’яте колесо до воза, то він мене дишлом цього воза огріє по довбешці.

— Вважай, що тобі пощастило, — засміялася Малгося.

Каміла й Олек стояли одне навпроти одного, торкаючись головами, і хлопець повільно застібав ланцюжок на шиї дівчини.

Кінга з Міхалом не прийшли взагалі. Єва сказала, що вони сидять вдома й зубарять історію. «Може, воно й краще?» — подумала Каміла, торкаючись пальцями половинки сердечка на своїй шиї.

— Ну, що? Починаймо змагання! — інструктор зібрав присутніх і ввімкнув обидві доріжки.

Сачкування

— Весна така тепла, а ми ще досі жодного разу не сачконули зі школи, — заявив якось Алекс із таким виглядом, немов усе життя він тільки те й робив, що прогулював уроки.

А й справді, цього року ще ніхто не пропустив жодного дня. Першого березня в їхній гімназії було заведено влаштовувати різні вистави, конкурси й забави. Цього разу відбувся показ шаленої весняної моди й пісенний конкурс. Першого квітня учні зазвичай готували капості вчителям, тому не хотілося проґавити це видовище. А подивитися було на що. Пані Чайка, зітхаючи, силкувалася записати на дошці тему уроку шматком сиру, який Мацек сформував у вигляді крейди. Міледі вони переконали, що нині мала бути контрольна, і вчителька вперше зізналася, що не готова до уроку. Географові розповіли, що в «Газеті Виборчій» уміщено статтю про щойно відкритий острів неподалік Гренландії. Алекс навіть приніс спеціально приготовлену сторінку, над якою йому довелося чимало попрацювати! Вдома на принтері хлопець надрукував шпальту, старанно добираючи газетний шрифт, тоді наклеїв усе це на аркуш паперу разом із газетною шапкою й потому все відксерив. Подіяло! Лише наступного дня вони зізналися Лабрадорові, що то був жарт. Так чи сяк першого квітня ніхто не прогуляв школи.

Ось чому, коли за кілька днів по тому Алекс нагадав, що саме час сачконути з уроків, декілька осіб вирішило так і зробити. Каська, Алекс, Білий Міхал, Мацек і Малгося домовилися, що в четвер вони на гарматний постріл не наблизяться до гімназії, зате помандрують до Скаришевського парку. Збір біля пам’ятника неподалік. Кінга перелякано глянула на них, а Чорний Міхал відвернувся. Віднедавна й він почав пильніше вчитися, мабуть, хотів бути не гіршим за Кінгу.

* * *

Каміла ще ніколи в житті не прогулювала уроків. Весь вечір міркувала, як це зробити й нарешті вирішила порадитися з бабусею. Та й нагода трапилася. Батьки пішли на бенкет, а старенька, яку попрохали посидіти з вічно хворим Кубою, пекла на кухні пиріг. Каміла пішла допомагати. А раптом бабуся дозволить вилизати макітру? Бо дівчина страшенно полюбляла вилизувати рештки солодкого тіста.

— Бабусю, а ти колись прогулювала школу? — поцікавилася онука, сідаючи біля кухонного столу.

— Лише раз… Ще до війни.

— Будь ласочка, розкажи!

Каміла обожнювала бабусині історії, а старенькій подобалося їх розповідати.

— Це все Кристина вигадала. Вчилася вона поганенько. Я часто робила замість неї домашні завдання…

— Ти, бабусю? Ти? — не могла надивуватися Каміла.

— Атож! Ну, і коли Крися запропонувала прогуляти школу, ми не відразу на це пристали. Але… погода була гарна, зовсім як нині. Чого ще треба? Ганка й Тереза вирішили, що можна один раз не піти на уроки. Я теж погодилася, але мене так сумління мучило, що я вирішила спитати маму, чи вона дозволить.

Каміла захихотіла.

— Так, так! Не смійся! Я пішла до твоєї прабаби й запитала, чи можна мені завтра прогуляти школу.

— І вона погодилася?

— Я дуже гарно вчилася, і, мабуть, мама вирішила, що краще я прогуляю з її дозволу, ніж без нього. І знаєш що? Наступного дня ми зустрілися вчотирьох на розі біля школи. Вони втрьох були з портфелями, як справжні прогульниці, а я принесла повну торбину харчів. Немов на екскурсію.

— І що далі?

— Пригадую, що Ганка спитала в мене, що я сказала вдома. А я їй: «Що прогулюю нині школу!» Вона так витріщилася від здивування!

— І як воно було?

— Чудово! Завдяки моїй торбині ми не зголодніли. А чому ти запитуєш? Теж хочеш сачконути? — спитала бабуся й підморгнула змовницьки.

— Умгу, — буркнула Каміла.

— А скільки вас буде?

Каміла, зайнята облизуванням пальців правої руки від солодкого тіста, розчепірила пальці лівої.

— П’ятеро?

— Угу.

— Тоді я спечу ще один пиріг і візьмеш із собою. Але знаєш що? Захопи рюкзак! Я тоді залишила свого портфеля вдома, й у мене досі таке відчуття, наче я ніколи не прогулювала школу. А тепер цього вже не виправиш, — засміялася старенька.

* * *

Наступного дня Каміла з рюкзаком, у якому крім підручників та зошитів, помістився чималий пиріг, стояла біля пам’ятника. Крім неї поки що ніхто не прийшов. Дівчина хотіла глянути на годинника, але раптом згадала, що забула його вдома. Глянула на мобілку. Вона виявилася вимкненою. Каміла увімкнула телефон і за мить побачила, що вже майже восьма. Саме в цей час у дівчат починався перший урок, фізкультура. Хлопці закінчували на годину пізніше, теж фізкультурою. Ось чому вчора вони стільки сперечалися через цю годину. Алекс хотів, щоб вони зустрілися тоді, коли в школі починалися уроки. Але тоді Малгося запитала хлопців: «Невже через те, що вам не хочеться рано вставати, трьом дівчатам доведеться швендяти вулицями самим і чекати, доки вельможні панове нарешті виспляться?»

— О пані, це неможливо! — жартівливо, як завжди, втрутився Мацек, а Алекс розсердився, бо належав чи не до найбільших сплюхів у класі.

Та все було вирішено. О восьмій біля пам’ятника. У цьому сумнівів не було! Ось чому Каміла здивовано роззиралася довкола. За кілька хвилин зателефонувала до Малгосі, але в неї увімкнувся автовідповідач. Подзвонила до Мацека — те саме. Інших номерів вона не знала. Дівчина розчаровано озирнулася навсібіч. І раптом угледіла, що до школи біжить Чорний Міхал. Побачивши її, хлопець витріщився.

— Що ти тут робиш? — спитав він, відсапуючись. — Ти ж мала нині сачкувати!

— Я й сачкую! — відповіла вона, знизавши плечима.

— Справді? — глузливо запитав Чорний Міхал. — Цікаво… Сама? І як, класно?

— А тобі що?

— Ну чого психуєш? — миролюбно озвався хлопець. — Я просто питаю, бо вже майже дев’ята. Я запізно вийшов з дому й зрозумів, що запізнююся на історію. Мені здавалося, що ви домовилися зустрітися о восьмій.

— Що? — цього разу здивувалася Каміла.

І раптом пригадала, що коли недавно відбувся перехід на літній час, вона не переставила годинника в мобілці. Але як сталося, що вона проспала? Дівчина зітхнула. Не могла вирішити, що робити, куди йти. Шукати друзів у парку? Та й Міхал продовжував стояти поруч. Каміла ледь не розплакалася від розчарування. «Малгося, мабуть, дзвонила, а я не відповідала, то вони й пішли без мене».

— Чого стоїш, — озвався Міхал. — Ходімо до школи.

Каміла зітхнула вдруге. «Я їх уже не знайду», — подумала вона.

— А що в тебе там? — Міхал кивнув на її важкий рюкзак.

— Пиріг, сік, бутерброди, — почала перелічувати Каміла, проте не закінчила, бо Міхал зареготав.

— І чого б оце я іржала? — сердито глянула на нього.

Перед нею знову був той самий Міхал, зарозумілий, неприємний. А в неї ще сумніви якісь були…

— Та нічого. Дуже ти серйозно підготувалася, — розреготався Чорний Міхал.

* * *

У школі щойно почався урок історії. Обоє вирішили, що не зайдуть до класу посеред уроку й сіли на лавці в гардеробі. Помовчали кілька хвилин, а тоді Міхал озвався:

— Смачний цей твій пиріг?

— Угу.

Коли задзеленчав дзвоник на перерву, Каміла квапливо загортала пирога, майже чверть якого зникла в Міхаловому шлунку.

— Я нині не поснідав, — проказав хлопець із напханим ротом, щоб хоч якось пояснити свою ненажерливість.

Каміла знизала плечима: її це не обходило. Куди гірше, що вона вперше в житті зібралася прогуляти уроки, а прийшла до школи. «Малгося з Мацеком і решта, певне, парком бігають», — подумала вона, заходячи до класу. Як же Каміла здивувалася, відразу побачивши Малгосю!

— Я збиралася до тебе дзвонити, — мовила подруга. — Просто чекала перерви. Ми так розстроїлись, коли ти не прийшла, що вирішили йти до школи. Алекс, щоправда, заперечував, але ми з Мацеком не погодилися.

Коли згодом Чорний Міхал почав розповідати, як дорогою до гімназії зустрів біля пам’ятника Камілу з рюкзаком, удвічі більшим за неї, всі реготали. Навіть Алекс, який весь урок гнівався, що не вдалося сачконути з уроків, і малював у зошиті пістолети й черепи з підписом «Приб’ю Гоську й Мацека». А Міхал співчутливо погладив Камілу по голові й мовив:

— Ех ти, бідолаха!

Такими їх і побачила Кінга, яка саме повернулася до класу з бібліотеки.

Синець під оком

Того дня Каміла пообіцяла Олекові приїхати до нього додому. Взагалі вона рідко в нього бувала, та цього разу Олек занедужав на великодні свята, отруївся, об’ївшись різних ласощів. Але він у цьому нізащо б не зізнався!

— Гарячка, пронос і напади блювоти навіть слона з ніг здатні звалити, — заявив лікар, прописавши сувору дієту й наказавши два дні лежати в ліжку.

Камілі й хотілося поїхати до Олека, та водночас дівчина вагалася.

— Наче я роздвоїлася, — пояснювала вона Малгосі й Мацекові, коли вони втрьох поверталися зі школи. — З одного боку щось наказує мені їхати, а те інше «щось» нізащо не хоче! Часом я й сама не відаю, чого насправді хочу.

— А зараз ти чого хочеш? — запитала Малгося, яка вирішила перевести розмову на інше й перетворити все на жарт. Вона знала, що ця Камілина нерішучість дратує Мацека, а їй так не хотілося, щоб він раптом став зневажати її найкращу подругу.

— Авжеж, поінформуй нас, бо ми теж хочемо знати, — сердито сказав Мацек.

— Таж пояснюю, що я наче роздвоїлася! — Каміла підвищила голос.

— Господи, які ці жінки складні! — зойкнув Мацек. — Я цього, приміром, не розумію! Як це можна чогось хотіти й не хотіти водночас? Це так, немовби… — хлопець раптом замовк, озирнувся, помацав плече й вигукнув: «Я забув рюкзак! Почекайте!»

І, не чекаючи відповіді дівчат, помчав назад до гімназії.

Подруги сіли на лавці. Малгося сподівалася поговорити про щось інше й уже відкрила рота, щоб сказати про Мацекову неуважність, як Каміла несподівано озвалася:

— У тебе те саме. Наприклад, із поцілунком. Ти б і хотіла, і разом з тим боїшся. Чи, може, ви з Мацеком уже цілувалися?

Малгося не відповіла й утупилася в землю. Вона б нізащо не зізналася навіть найкращій подрузі, що вже кілька разів відверталася, коли Мацек нахилявся до неї. А все тому, що боялася, що чого-чого, а цілуватися вона точно не вміє. Нарешті в кінці вулиці з’явився Мацек, який, відсапуючись, біг у їхньому напрямку.

* * *

Дорога до Олека тривала понад півгодини. Спершу треба було їхати трамваєм, а потім автобусом. Цього разу Камілі вдалося швидко пересісти біля Східного вокзалу. Коли вона прибігла на автобусну зупинку, водій саме запускав двигуна. Автобус був майже порожній. Каміла стояла, бо не любила сидіти в транспорті. Їй завжди здавалося, що люди дивляться на неї докірливо, неначе кажуть: «Така молода, а вже місце займає». Крім того, їй часто випадало сидіти в такому майже порожньому автобусі й завжди траплявся якийсь пасажир, котрий зупинявся саме біля неї й, покашлюючи або штурхаючи її, давав зрозуміти, що треба поступитися місцем. Каміла це просто ненавиділа й тому намагалася не сідати. Цього разу вона зупинилася неподалік задніх дверей. Одягнена була звичайно: брюки, мартенси, в’язаний светр, бо того дня було вітряно. Раптом у саме вухо хтось гукнув: «Гей, лялечко!» — і, перш ніж вона встигла щось відповісти, хтось ляснув її по сідницях. Часу на роздуми не було, Каміла просто озирнулася і… лясь! — вдарила нахабу просто в обличчя. Лише потому придивилася до нього. Щербатий бомж напідпитку, на вигляд років тридцяти. Він був не сам, із трьома друзяками, і вочевидь образився на Камілу, бо негайно вдарив її. Друзяки ще й доклали. Двійко негідників схопили дівчину за руки й викрутили їх за спиною. Ніхто з пасажирів автобуса не звернув на це уваги. Усі витріщалися, ніби це було у фільмі, а не відбувалося насправжки, а дехто навіть відвернувся й утупився у вікно, вдаючи, що не помічає нічого навколо.

Нападники вийшли на Стальовій. Мацек називав цей район «Землею літаючих ножів», але, схоже, це не він вигадав. Пасажири автобуса, які ніяк не відреагували на те, що сталося, обурили Камілу. Вона страшенно розлютилася. Тому, коли за бомжами зачинялися двері, вона щосили копнула останнього в зад. Автобув рушив, а той, кого вона стусонула, біг за ним доволі довго й матюкався. «Авжеж, що боляче, хамло!» — подумала Каміла. Зрештою, мартенси із залізним носаком не можуть не завдати болю. Дівчина потирала обличчя, спостерігаючи, як постать роз’юшеного волоцюги маліє й зникає за поворотом. Аж раптом відчула на плечі чиюсь руку. Озирнулася. Поряд стояв якийсь хлопець, приблизно такого ж віку, як вона.

— Ну ти смілива, — сказав він. — Класно, їй-богу. Може, скочимо десь на каву?

Камілі аж мову відібрало. «Йолоп! — подумала вона, не припиняючи розтирати щоку. — Знайшовся мені тут, нахаба!»

— Пішов геть, — крикнула вона просто йому в обличчя. — Теж мені, ухажор знайшовся! Спершу дивиться, як мене б’ють. А тоді на каву запрошує! Дебіл!

Хлопець зник так само швидко, як і з’явився.

Шлях від зупинки до Олекового дому здавався їй нескінченним. Лише наштовхнувшись на здивовані погляди перехожих, Каміла придивилася до власного відображення у вітрині. Побачене явно відрізнялося від того, що вона звикла бачити в дзеркалі. Великий синець під оком і подряпина на щоці були помітні здалеку. Лише зараз вона збагнула, що трапилося. З очей бризнули сльози. До Олекового дому дівчина майже бігла.

— Боже, що сталося? — вигукнув Олек, побачивши її. Та й не дивно. Синець і подряпина дівчину явно не прикрашали, та ще й розмазані сльози текли по щоках. Насилу переводячи подих, Каміла коротко розповіла, що з нею трапилося.

— Могло й гірше бути. Ти тільки подумай, що сталося б, якби вони не вийшли, — сказав Олек і відразу пошкодував про це, бо дівчина від гніву аж почервоніла.

— Знаю! — вигукнула вона й хотіла щось додати, але розплакалася ще голосніше.

— Ну що ти… Я ж бо… Каміло… — Олек безпорадно розвів руками. Кілька хвилин сиділи мовчки, лише Каміла схлипувала. А тоді Олек повільно, дуже повільно обняв її. Дівчина поклала йому голову на плече.

— Як… я тепер… виглядаю! — простогнала Каміла крізь сльози. Весь час думала, що скаже завтра Чорний Міхал, коли вона прийде завтра до школи.

— Це мине… от побачиш, а для мене ти завжди будеш красунею, — прошепотів Олек і повернув до себе її обличчя. Повільно наблизився й поцілував заплакане око. Відчув на губах солоний смак сліз.

Каміла сахнулася й заперечно похитала головою. «Тільки не тепер!» — здавалося, промовляв її погляд. Рукою витерла друге око. Олек підніс її долоню до вуст. Але не поцілував, а немовби намагався зігріти її. Може, він думав, що, зігріваючи руку, зігріє й серце? Каміла знітилася. Олек, мабуть, це помітив, бо підвівся:

— Зроблю тобі чаю, — сказав він і вийшов до кухні.

«Яка я дурепа! — подумала вона, коли за Олеком зачинилися двері. — Він же мені нічого поганого не зробив. Адже він хороший. Чому саме тоді, коли все може бути так добре, я не можу бути думками з ним? Яка ж я підла!» Машинально торкнулася половинки сердечка на ланцюжку. Олеків подарунок. Каміла важко зітхнула. Встала й підійшла до книжкової полиці. Її увагу привернуло фото в рамці, яке стояло тут, мабуть, ще від канікул, але Каміла помітила його лише зараз. З фотографії до неї всміхалася весела пара, стрункий хлопець і дівчина з білим волоссям. Вони стояли на пляжі, тримаючись за руки. Це вони. Улітку обоє були такі щасливі. «Власне, нічого ж не сталося, що могло б усе зіпсувати», — подумала вона. Коли Олек повернувся до кімнати із чаєм на таці, Каміла підійшла до нього й міцно обняла.

— Я… я так розхвилювався. Якби я був там, ти ж знаєш… Ніхто б тебе не зачепив, — прошепотів Олек і обійняв її вільною рукою.

Сварка

Наступного дня Каміла до гімназії не прийшла. Наче нічого серйозного не трапилося, проте… Подряпини на обличчі й синці точно привернуть увагу роззяв. Мама відразу погодилася, щоб донька до кінця тижня залишилася вдома, тим більше, що найближчим часом у них не передбачалося жодної контрольної. Повернувшись від Олека, Каміла відразу спробувала зателефонувати до Малгосі, але її мобільний мовчав, а батьки сказали, що вона кудись пішла з Мацеком. Дівчина відчула себе страшенно самотньою. Думала про Олекові слова, які весь час лунали у вухах: «Я… я так розхвилювався. Якби я був там, ти ж знаєш… Ніхто б тебе не зачепив». Її знову охопили суперечливі почуття. А Міхал? Якби він був поруч, з нею теж нічого б не сталося? Ця думка не давала їй спокою. «Треба подзвонити до когось, попередити, що мене завтра не буде», — подумала дівчина, беручи до рук слухавку й набираючи номер Кінги. Вона б нізащо нікому не призналася, що їй страшенно кортить, аби дехто довідався про те, що з нею сталося. Коли в неї був грип, вона нікому не телефонувала. Але цього разу… Вона так сподівалася співчуття, що ладна була на все, аби новина дійшла до вух Чорного Міхала. А посередником мав стати не хто інший, як Міхалова пасія — Кінга.

— Тільки ж не кажи нікому в класі, — попросила вона. — Лише пані Чайці поясни, чому мене немає.

Та насправді її слова означали: «Розкажи всім, і найперше Міхалові!» Проте Кінга ніколи не була базікою, тому навряд чи вона розповіла б це будь-кому.

І все-таки Чорний Міхал про все довідався. Щоправда, лише наступного дня, та все ж…

Уранці в роздягалці почув, як Малгося питає в Мацека:

— Підеш нині зі мною до Каміли?

— А що таке? Вона знову захворіла?

— Та наче… Поїхала до Олека і якісь мужики побили її в автобусі.

— Не може бути! — Мацек перестав зашнуровувати кросівки.

— Може, — відказала Малгося, стенувши плечима.

— І коли вона прийде до школи?

— Мабуть, уже після вихідних, коли зникнуть подряпини й синці з обличчя. То як, підеш нині зі мною до неї?

— Звісно! — відказав Мацек.

Обоє вийшли з роздягалки, не помітивши схвильованого Міхала, який сидів на лавці. Камілу побили! Це ж треба! Коли прийшла Кінга, він відразу поділився з нею новиною. Але дівчина не здивувалася, бо ж вона про все знала від самої Каміли.

— І нічого мені не сказала? — здивувався Міхал.

— Вона сама просила, щоб я нікому нічого не розповідала, — знизала плечима Кінга.

Але щось примусило її уважніше подивитися на Міхала. «Чому його це так хвилює?» — занепокоїлася вона.

Міхал весь час думками повертався до Каміли й того випадку в автобусі. Йому хотілося знати подробиці. Може, подзвонити до неї? Може, провідати? На перерві розпитував Кінгу, що сказала їй Каміла. Але зі слів Кінги випливало, що небагато. Її побили в автобусі. Але в якому й де? З розмови Малгосі й Мацека Міхал зрозумів, що вона їхала до Олека. Але де живе Олек? Цього він не знав.

Після уроків вони з Кінгою домовилися, що вчитимуть географію в неї вдома. Він уже збирався виходити із квартири, коли задзеленчав телефон. Це була мама.

— Я нині повернуся дуже пізно. Прошу тебе, щоб ти нікуди не виходив з дому, бо має прийти один чоловік і дещо для мене принести.

— Але ми домовилися з Кінгою…

— Тоді подзвони до неї й скажи, щоб вона прийшла до нас. Ага! У шухляді мого столу для тебе лежить подарунок.

Мама поклала слухавку. Коли Міхал за хвилину подзвонив до Кінги, щоб запросити її до себе, йому здалося, наче дівчина на нього ображена. Але за віщо? Та зараз у нього не було часу над цим замислюватися. Підійшов до маминого столу й відкрив шухляду. Мобільник! Отже, мама все-таки вирішила не лише повернути йому телефон, а навіть купити новий! До коробки було прикріплено записку: «За п’ятірку з історії — від мами». До приходу Кінги залишалося півтори години. Міхал витягнув географічний атлас, поклав на столі, а тоді зайнявся телефоном. «Спочатку запишу номери…» — подумав хлопець.

* * *

Кінга стояла перед дзеркалом. «Цікаво, чи справді я йому подобаюся?» — запитувала вона себе. Зі свічада на неї дивилася повновида дівчина з довгим волоссям. Кінзі власне відображення явно не подобалося. Щоки, як у хом’яка, волосся якесь занадто кучеряве. Не хвилясте, а якесь покуйовджене. Ні… Вона точно не може подобатися такому гарному хлопцеві, як Міхал. Кінга не вперше сумнівалася в щирості його почуттів. «Він бавиться мною, щоб пограти Камілі на нервах». Адже те, як він нині перейнявся побиттям Каміли, якнайкраще свідчило, що ця дівчина й досі його цікавить. Але Кінга йому доведе, що вона краща, ніж Каміла, яка сама не знає, чого хоче. Колись не звертала на Міхала уваги, а тепер тільки те й робить, що позирає в його бік. А те, що вона до неї зателефонувала? І сказала, щоб Кінга нікому не обмовилася? Аякже, нікому! Сама, певне, мріяла, щоб Міхал про все дізнався. Може, навіть думала, що, довідавшись, хлопець побіжить до неї! Оце вже ні!

Кінга розуміла, що ревнощі — негідне почуття, але нічого не могла із собою вдіяти. Ще ніколи перед зустріччю з Міхалом вона не проводила стільки часу перед дзеркалом. Приміряла чергову блузку і вкотре зачісувала волосся, прикидаючи, як їй краще: з розпущеним волоссям чи заплетеним. Ніяк не могла вирішити. Може, тому, що досі не запитала Міхала, якою вона йому більше подобається.

* * *

Те, що він отримав мобілку, було гарним приводом, аби подзвонити до Каміли. Розкаже їй про телефон і розпитає, що з нею трапилося. Він уже набрав номер, але тут-таки передумав. «Що я їй скажу?» — подумав він. Тим більше, що відразу прийшла Кінга. Французька коса, підфарбовані вії. Від Міхала ніщо не сховалося! Як класно вона виглядає!

— О-о-о! — здивувалася Кінга, побачивши мобілку.

— Ну! — тільки й спромігся відповісти Міхал. А тоді за хвилину озвався: — Нічого не скажеш, змістовно поговорили!

Обоє зареготали.

Міхал показав мамину записочку.

— Знаєш… тепер, коли я завдяки тобі краще вчуся, мама теж злагідніла.

— Атлас приготував? — запитала Кінга.

— Звісно, на столі лежить.

Увійшли до Міхалової кімнати. Кінга сіла біля столу, а Міхал подався на кухню по чай. Телефон залишив на видноті. Кінга навіть не замислювалася над тим, що робить, і простягла руку до мобільника. Набрані номери… КАМІЛА. Усе почало вкладатися в якусь логічну картину. «Він зустрічається зі мною, бо завдяки цьому має кращі оцінки, — подумала дівчина. — А насправді думає про Камілу. Це до неї першої він дзвонить, а не до мене! І так переймався тим, що її побили. А я, певне, навіть померти могла б…» — на очі набігли сльози.

— Що сталося?

— Тобі… тобі на мене… начха-а-а-ати-и-и, — схлипнула Кінга.

— Що?! — Міхал поставив чашки із чаєм на столі. Дивився на дівчину, чекаючи на якесь пояснення, але Кінга продовжувала плакати. Якби ж вона бодай щось сказала! Знай хлипає!

— Кінгусю, — почав Міхал і простягнув руку, щоб витерти сльози, через які в неї під очима розмазалася туш, але Кінга відштовхнула його і, як обпечена, вибігла із квартири.

Спантеличений Міхал залишився сам. Зараз він до неї подзвонить! Або есемеску надішле. А де телефон? На столі немає, під столом теж. Подзвонив зі стаціонарного. Але ніде не залунала мелодія, яку він встановив як рінгтон. Невже Кінга… Швидко обміркувавши все, що трапилося, але однаково нічого не зрозумівши, Міхал захряснув двері й швидко збіг униз сходами.

* * *

Кінга знала, що Міхал прийде. Зрештою, тому й взяла його мобільний, аби в нього був привід зустрітися. Щоби хлопець довів їй, наскільки він до неї небайдужий. Кінга навіть не подумала, що для нього важливішим може виявитися мобільний телефон. І може, не треба було його забирати. Вона усвідомлювала, що вчинила зле. Сама б ніколи такого не схвалила, але зараз ревнощі її засліпили, ну, і жіноча цікавість. Кому ще дзвонив Міхал? Кінга ридала, поклавши голову на стіл. Такою її й побачив Міхал.

— Чого це ти? Навіщо забрала мій телефон? Що я тобі зробив? — закидав він її запитаннями. — І чому кажеш, що мені на тебе начхати?

Нізащо на світі Кінга не зізналася б, що вона ревнує. Та Міхал сам здогадався. Глянув на свій телефон і побачив список останніх дзвінків. КАМІЛА.

— То це через дзвоник, дурненька? — сказав Міхал, незграбно гладячи дівчину по волоссю. Обоє мовчали, а тоді хлопець почав розплітати їй косу. — Я весь день думав про цього Олека. Як воно йому? Дівчина пішла до нього й приходить побита. Добре, що ми живемо недалеко і район у нас спокійний. Ну, і ти більше мені подобаєшся із розпущеним волоссям, знаєш?

Бестселер

Каміла поїхала ще до роздачі табелів. Малгося перший тиждень канікул провела вдома. Час минав за грою з Мацеком у скребл, на прогулянках парком, але переважно дівчина читала.

Гроші. Через них Малгося не могла піти до басейну, кіно чи кав’ярні. У її батьків ніколи не було зайвих грошей, а наприкінці року сталася подія, після якої фінансове питання зробилося особливо болісним. Малгосю ніколи в таке не втаємничували, та якось вона випадково почула розмову батьків. Мама плакала, а тато втішав її, мовляв, вони якось дадуть собі раду. І що чотири тисячі Леськевичевої вони сплатять, але про спільну відпустку доведеться забути й поїздку на Буковину треба скасувати.

— Тільки й того, що Малгося поїде до літнього табору, — казав тато. — Добре, що хоч за це вже заплачено.

У розмові декілька разів згадувалися слова позичка, жирування та жирант. Перше слово було зрозумілим, але два останні Малгося почула вперше. Щоправда, якось під час гри в скребл Мацек склав слово «жирант», отримавши над нею перевагу в 150 балів, але Малгося, хоча й збиралася перевірити в словнику значення цього слова, так цього й не зробила. Тому зараз дівчина побігла до татового кабінету по словник іншомовних слів. Коли знайшла його на полиці, батьки якраз закінчували розмову. Мама з почервонілими очима пішла до ванної вмитися.

— Що шукаєш, доню? — тато явно готувався сказати їй про те, що вони не зможуть поїхати до Татранської Буковини. Але чомусь у нього це не виходило, і Малгося вирішила йому допомогти.

— Хто такий жирант? — запитала вона.

Спершу батько глянув на неї так, що вона перелякалася. А якщо він сваритиметься? Адже вона підслухала їхню розмову, хоча й знала, що так робити негарно. Але тато не кричав. Подивився сумним поглядом на доньку, а тоді сказав:

— Отже, ти все чула. Жирант — це така особа, яка своїм підписом у банку гарантує, що той, хто бере кредит, сплатить його. Якщо він перестає гасити кредит, борг переносять на жиранта. Мама поручилася за Дороту Леськевичеву…

Тепер Малгося все зрозуміла. Мамина подруга, яка торік виїхала до Нью-Йорка й не повернулася, перестала сплачувати кредит. І все це лягло на маму… Потім тато говорив про відпустку, що вони не зможуть поїхати. Але табір буде. Та Малгося думала лише про одне, про дружбу. Як таке сталося? Їй завжди здавалося, що мама й Леськевичева — подруги. А тут така халепа… Мало того, що пані Дорога не озивається, то ще й мамі доведеться сплатити за неї кредит. А Каміла теж могла б так вчинити? Ех, у Каміли завжди водяться грошенята. Їй ніколи не доводиться позичати, навіть дрібні суми, бо в неї завжди щось є. Малгося добре пам’ятала, як на початку першого класу вони пішли на морозиво, бо Каміла випадково знайшла в кишені п’ятдесят злотих. Малгосі теж хотілося б отак несподівано щось знайти! Але з нею такого не траплялося. Саме тому перед поїздкою до табору їй доводиться нидіти у Варшаві й цілими днями читати. Цю книжку їй порадила Каська, яка багато про неї розповідала й дуже розхвалювала. Щойно Малгося з Мацеком отримали табелі й подяки за систематичне підвищення рівня читання в гімназії, бібліотекарка запросила їх до кабінету, де на столиках лежали розкладені книжки. З них можна було вибрати три. Малгося й Мацек уважно роздивлялися збірки віршів, словники, романи… Що вибрати? Мацек недовго думав. Узяв три томи Ненацького про Пана Автомобільчика, бо саме їх йому бракувало до комплекту. Малгося спершу схопила Єву Новак, книжку якої вона безуспішно шукала в крамницях, тоді зацікавилася «Словником складних слів», аж нарешті її увагу привернув роман Меґ Кебот «Щоденник принцеси». Вона вже дещо чула про цю книжку. Саме її гарячково читала Каська на уроці географії, а тоді на математиці. І якщо Лабрадор зазвичай не звертав увагу на те, що роблять учні на його уроках, то з математиком все було вже по-іншому. Він безжально витяг книжку з-під парти й продемонстрував класові:

— Ось, що читає гімназистка Катажина! «Щоденник принцеси». На жаль, якщо не приділятимеш більше уваги математиці, тобі залишиться щонайбільше «Щоденник Попелюшки». Жоден принц не одружиться з дівчиною, яка не знає, скільки становить квадратний корінь із шістдесяти чотирьох.

У класі зареготали, а Малгося замислилася, яка книжка могла так захопити Каську. Бо Каська й книжка досі були несумісними поняттями.

Сягнувши в шкільній бібліотеці по перший том і погортавши його, Малгося відразу покликала Мацека.

— Ти повинен це побачити!

— Що саме?

— Слухай: «Він сказав, що не знає нікого з бодай краплею тестостерону, хто здатен був подивитися „Красуню й чудовисько“ на Бродвеї і кого б при цьому не знудило».

Мацек засміявся, а тоді зиркнув на обкладинку.

— Ого! Навіть якась газета рекомендує! Візьми! Треба це почитати. Уривок такий дурний, що мене це навіть зацікавило.

— Але воно аж у трьох томах, а я ще хотіла… — завагалася Малгося, але не договорила, бо бібліотекарка дозволила їй узяти аж п’ять книжок.

Зараз Малгося вже прочитала третій том. Книжка читалася швидко, але із суперечливими почуттями. По-перше, усе відбувалося в Нью-Йорку. Малгося там ніколи не була й, схоже, не побуває. Хіба що пані Леськевич запросить, але це просто нереально. По-друге, усе описане там — суцільна вигадка. Дівчина — принцеса з якоїсь європейської держави, якої насправді не існує. Та було там те, що Малгосю справді зацікавило — поцілунки, розмови про секс, кохання. Тепер уже вона знала, чому Каська так цим зачитувалася. «Хоча це дивно, — подумала Малгося. — Каська без кінця розповідає, яка вона в цих справах досвідчена, носить стринги до куценької міні-спіднички, ліфчик, у якому помістилися б чималенькі дині. І все-таки читає про дівчину, в якої немає грудей, котра гризе нігті й ніколи не цілувалася…» Малгося нігтів не обгризала, проте також ніколи не цілувалася. А груди? Та наче ростуть. У порівнянні з минулим роком навіть помітно. Щоправда, вона не виглядає так, як Каська чи бодай Каміла, перед котрою точно не стоїть проблема: «Я схожа на пральну дошку», але щось там починає бубнявіти під светром. На щастя, Малгося прочитала, що в інших теж такі самі проблеми. Але на цьому спільні риси із принцесою Мією закінчувалися. Малгосю ця книжка просто розсердила. Бо країна вигадана, щоденник несправжній, як можна день за днем писати, наче там справді щось відбувається. Вона це що, на ходу писала? Але Малгося радо б із кимсь поговорила про те, що там було. Про поцілунки, про кохання… Але з ким? Каміла за кордоном. А Мацек? О ні! Йому цього читати не можна… «Не дай Боже, подумає, що я теж так само боюся поцілунків», — зітхнула Малгося і, не подумавши, що все це правда, почала складати книжки на полицю.

За цим заняттям її й застав Мацек. Захеканий, засмаглий під час роботи на дачі, він упав на ліжко й зойкнув.

— Спину собі спалив! — і, помітивши, що Малгося ховає книжку, підскочив. — Стоп, я ж збирався прочитати!

— Е-е-е, тобі не сподобається.

— А от і ні! — Мацек простягнув руку, але Малгося сховала книжку за спиною.

— Облиш, — попросила вона й стала спиною до стелажа. Мацек наступав на неї й сміявся.

— Дай! — Мацек простягнув руку по книжку, але Малгося встигла перекласти її до іншої руки.

— Ну, візьми…

— О пані! Я нічого іншого не прагну! — Мацек заговорив жартівливим тоном, як завжди, коли видурнявся.

— Мацек!

Вони стояли впритул, аж раптом книжка впала на підлогу. Мацек поцілував Малгосю якось так несподівано. Сміючись, наблизив вуста до її губів і, споважнівши буквально на мить, поцілував дівчину. «Зовсім, як у книжці», — подумала Малгося, розтуливши губи. І те, що Мацек може прочитати цю книжку, зробилося раптом неважливим.

Спалена садиба

— Каміло! Каміло! — луна несла Малгосин голос лісом. Дівчина марно силкувалася розгледіти в темряві постать подруги. Заплакана Каміла десь зачаїлася.

— Облиш її, — почувся за спиною Мацеків голос. — Мабуть, їй хочеться побути на самоті.

— Я не можу її так залишити! Це моя найкраща подруга!

Помовчали, а тоді Мацек озвався першим:

— Ти чула, що казав Міхал?

Малгося не відповіла. Міхалові слова весь час відлунювали їй у вухах і завдавали болю.

«Вона з тобою дружить, бо вигідно від тебе відрізняється! Багатством і шмотками! А якщо виявиться, що ти в чомусь її випередила, то або покине тебе, або примусить опуститися до свого рівня». Як це жахливо!

Бо тоді вона й Каміла — це як мама і пані Леськевич, яка спершу вдавала близьку подругу, а тепер мама вимушена сплачувати її борги? Ой леле!

— Ти ж не віриш цьому, правда? — запитала вона в Мацека, але він не озвався. Не хотів її ранити. Може, тому, що сам доволі пізно щось помітив?

— Знайдеться, — мовив він перегодом, обіймаючи Малгосю за плечі. Але дівчина відштовхнула його руку.

— Я хочу, щоб вона відшукалася негайно!

Вона не могла зізнатися Мацекові, що хоче знайти подругу передусім, аби запитати в неї самої, чи Міхал казав правду. І мусить зробити це нині. Зрештою, завтра вони звідси поїдуть.

* * *

В Урлах над Ливцем опинився майже весь клас пані Чайки. Перші канікули, під час яких вони по-справжньому можуть перезнайомитися!

«Цікаво, чи наша дружба з Камілою витримає випробування табором?» — часто запитувала себе Малгося. А все через те, що за кілька днів до поїздки Каміла виглядала набурмосеною й супилася чимраз більше. На питання «що сталося?» не реагувала. Не розповіла, що трапилося там, куди вони їздили з Олеком та його батьками. А Малгосі було чим поділитися! Поцілунок із Мацеком, книжки, які вона поглинала довгими літніми дощовими днями. Особливо хотілося розказати про «Кораліну» Ніла Геймана, яку вони з Мацеком прочитали вголос, сидячи рядком на її ліжку. Може, все тому, що, звіряючись Камілі, Малгося не помічала заздрих поглядів подруги, які та кидала на неї, коли Мацек цілував її, вітаючись або прощаючись.

У перші дні в таборі знайомилися з місцевістю. Планували купу ігор, хлюпання в мілкому Ливці, у якому, проте, можна було організувати безліч забав, наприклад водне поло. Змагалися, хто більше ягід назбирає. Влаштовували велосипедні прогулянки, бо ж приїхали сюди, аби покататися. Лише один раз пані Чайка погодилася, аби, набравши вдосталь харчів і захопивши принаймні одну мобілку, учні вирушили в нетривалий похід.

Це сталося за кілька днів до кінця табору. Ідею податися до старого дуба та старого панського двору біля його підніжжя підкинув Алекс. Зрештою, поїздку організувала його мама, яка часто бувала тут із сином. Тож не дивно, що Алекс добре знав, що тут справді варто оглянути.

Вирушили після сніданку. Малгося, захопившись черговою суперечкою з Мацеком про «Кораліну», навіть не помітила, що відбувається довкола. А подивитися було на що. Усі захоплювалися будиночками обабіч дороги. Кінга з Міхалом жартома сперечалися, який із них вони собі куплять, коли стануть дорослими. Каська переконувала всіх, що воліла б жити в панському маєтку й мати прислугу, тож Алекс, як завжди, підколював її.

— Яку прислугу?

— Наприклад, з України. Вони прибирають за невеликі гроші.

— Цікаво, як би ти з ними домовилася? Ти ж польською ледве говориш!

Каська стенула плечима. Ох, цей Алекс! Навіть помріяти не дає!

І лише Каміла мовчала. Йшла трохи віддалік, відставши від решти групи.

«Навіщо я їм здалася? — запитувала вона сама себе. — Малгося навіть не поцікавилася Олеком». Але Каміла й сама нічого не розповідала. Не хотіла розказати, що під час спільної поїздки покинула свого хлопця. Усе наче було гаразд, та щоразу, коли дивилася на нього, мріяла, аби перед нею були не сіро-блакитні Олекові очі, а карі очі Міхала. Це ставало дедалі нестерпнішим. І нарешті, коли якогось дня Олек на пляжі вирішив її поцілувати, Каміла з усім покінчила. Одним словом. Лихим, нецензурним, таким, якого сама не сподівалася від себе, вона припинила те, що тривало понад рік. Якби хтось запитав у Каміли, навіщо вона це зробила, та нізащо не сказала б про справжні причини своєї поведінки. Олек ні про що не запитав. Просто підвівся й пішов геть. І до кінця спільного перебування поводився так, наче вони лише знайомі, нічого більше. Дівчина була йому вдячна, що він ні про що не питає, не вимагає жодних пояснень, бо не змогла б нічого витлумачити. Чому раптом хлопець, на якого Каміла не звертала уваги весь рік, почав так її цікавити? Більше, ніж Кшисек у першому класі. Більше, ніж Олек. Адже в неї був шанс. А вона ним не скористалася. Може, думала, що Міхал вічно її обожнюватиме? А цього не сталося. Саме про це вона й думала, простуючи піщаною стежиною за однокласниками, котрі захоплювалися краєвидами.

— Каміло! — погукала Малгося, яка теж брала участь у дискусії про гарненькі будиночки. — Ходи до нас!

— Скажи їм щось! — і собі докинула Каська. — Алекс стверджує, що мені треба жити в бляшаному бараку.

— І задихнутися там від смороду своїх лаків для волосся й нігтів, — додав Алекс.

— Сподіваюся, тобі відомо, що лаки для нігтів — це не ті, котрі для волосся…

— Люди, не можу! Тримайте мене! — театральним голосом загукав Алекс. — У мене враження, що ти зібралася складати іспит про відмінності між лаками на прикладі програмної літератури. Потрібні відомості на цю тему ти неодмінно знайдеш у… — Алекс не закінчив, бо раптом помчав уперед.

— …«Хрестоносцях», — послужливо підказав Мацек, і всі зареготали.

— Боже! — голосний вигук Алекса примусив усіх завмерти. Продираючись крізь кущі, вони побігли до нього. Перед їхніми очима постало жахливе видовище. Згарище. Чудовий маєток, про який вони стільки чули і який збиралися оглянути, згорів.

Сіли під дубом. Обгорілий з одного боку, він усе ж залишався величним. Прибита до стовбура табличка з написом «Пам’ятка природи, охороняється законом», звисала з нього, перехняблена. Мацек з Алексом подалися на розвідку. Кінга сиділа біля Міхала, поклавши голову йому на плече, а хлопець бавився її довгим волоссям. Каміла не відала, куди їй подітися. Ревнощі пекли так сильно! Як би їй хотілося, щоб волосся Кінги згоріло так само, як панська садиба, на чиє згарище вони прийшли. В уяві вона бачила голомозу Кінгу, від якої відвернувся Міхал, і себе поряд із ним. Але… чи потрібен їй такий Міхал, котрий покинув би дівчину, з якою трапилося лихо? Ех… І Каміла зітхнула. Невдовзі повернулися Алекс та Мацек, розповіли, що це вже третій підпал в околиці. Кажуть, тут орудує якийсь серійний палій.

Повільно збиралися назад. На Міхала й Кінгу ніхто, крім Каміли, не звертав уваги. Лише вона бачила, як він простягав їй руку, коли треба було перестрибнути через рівчак. Як поцілував мізинець, коли Кінга пожалилася кропивою.

Зрештою, невже хтось це помічав? Мацек так само поводився з Малгосею, хоча й іноді жартома. Уже недалеко від табору Мацек ліг на землю, вдаючи живий місток через рівчак і благав Малгосю, аби вона пройшла по його спині, а Сташекові наказав це сфоткати.

— Як шкода, що не можна бути водночас містком і фотографом, — сказав він, відсапуючись потому та обтрушуючи сорочку від глиці.

* * *

Від’їжджати мали за три дні. Останнього вечора влаштували вогнище й танці. Полум’я здіймалося мало не до крон дерев. Вечір був не надто теплий. Малгося й Мацек загорнулися в один плед. Під спільним пледом сиділи й Міхал з Кінгою. Невдовзі лісовий танцмайданчик заповнили пари. Лише Каміла не підводилася з лавки. Малгося декілька разів сідала біля неї, але їй увесь час здавалося, що подруга не рада її товариству.

Діджей оголосив біле танго, і хоча всі кепкували, що це хіт з мезозойської ери, увімкнув «Бо до танго треба двох», у виконанні «Будка Суфлера».

— Це вже точно, — погодився Мацек і потягнув Малгосю на майданчик.

— Але ж це дами запрошують, — засміялася вона.

— А що, ти збиралася запросити когось іншого? — запитав Мацек і жартома, як зазвичай, запитав: — Кров лиш змиє цю ганьбу. Кажи мені зараз, кого ти мала на увазі. Піду натовчу йому пику!

Але дівчина лише засміялася й обплела руками його шию. Танцювали мовчки. Малгося поклала голову Мацекові на плече й думала, що це мить, яку хочеться зупинити, щоб вона тривала довше, ніж один танець. Ніхто з них не помітив, що відбувалося біля вогнища. А перед Чорним Міхалом зупинилися, запрошуючи до танцю, відразу дві дівчини — темноволоса Кінга й біловолоса Каміла.

Усі, хто це зауважив, завмерли. Каська, яка обожнювала такі ситуації, вигукнула:

— Що тепер буде!

Але все це тривало не довше хвилини. Міхал узяв Кінгу за руку й повів до танцю, коротко кинувши Камілі:

— Мені шкода, але ти запізнилася.

Можливо, ці слова означали те, що Кінга запросила Міхала раніше, проте Каміла зрозуміла їх по-іншому. Вона вже знала, що запізнилася аж на рік. На очі набігли сльози. Малгося, якій Каська розповіла про те, що сталося, помітила це лише зараз і вирішила підійшла до Міхала.

— Потанцюй із Камілою. Кінго, не гнівайся, але нехай потанцює з нею один-єдиний раз. Зрештою, це останній день у таборі.

Кінга знизала плечима. Невже погоджувалася? Але Малгося не встигла це обміркувати, бо озвався Міхал:

— Я людьми не бавлюся. Не танцюватиму з нею. Навіть один танець означає надію. Дивно мені, що ти про це просиш.

— Вона моя найкраща подруга, — прошепотіла Малгося.

— Подруга! — пирхнув Міхал. — Та вона з тобою дружить, бо поруч із тобою може виділитися! Багатством і шмотками! Та щойно виявиться, що ти в чомусь її перевершуєш, вона або покине тебе, або примусить опуститися до свого рівня.

— Неправда! — обурилася Малгося, але більше не встигла нічого додати, бо краєм ока помітила, що Каміла підхопилася з лавки й побігла до лісу.

* * *

Камілу довго гукали. Ніхто не відповідав. Мацек умовляв Малгосю повернутися, але та не погоджувалася.

— Навіть, якщо ви й праві, я сама хочу в цьому переконатися. Може, це неправда! Я поводжуся з нею так, як хотіла б, аби вона поводилася зі мною. Навіть, коли виявиться, що вона цього не варта. Та я сподіваюся, що ви всі помиляєтеся!

Мацек торкнувся губами її волосся. Він розумів, що відчуває Малгося. І раптом із кущів неподалік почулося ридання.

— Залишити вас наодинці? — прошепотів Мацек.

Малгося поклала йому палець на вуста й кивнула головою. За мить Мацек подався до вогнища.

— Каміло! — прошепотіла Малгося. — Каміло, це я!

Заплакана Каміла визирнула з кущів і кинулася Малгосі в обійми. Міцно притулилася до подруги й не відпускала.

— Я… я… зовсім не для того… щоб… виділитися… — схлипнула Каміла. Малгося не озвалася. Відчувала, що хоч може це й не до кінця правда, та саме зараз Каміла прагне, аби їхня дружба була щирою. А це бажання було для Малгосі набагато важливішим.

Це означало, що їхню дружбу можна порівняти не зі старим, спаленим маєтком, а з могутнім дубом. Трохи обгорілим, але живим!

Новий Пан Ніхто

Останній рік у гімназії зустрів їх несподіванкою: у класі з’явився Новачок. Ніхто не сподівався, що до більш-менш згуртованого класу прийде чужа людина. Новенького звали Войтеком і, як довідався Мацек, він переїхав із Любліна. Хоча Алекс із маніакальною впертістю твердив, що з-під Любліна.

— Він стопудово із села! Стопудово! — репетував він на шкільних сходах, але Кінга швидко його вгамувала.

— Його старий отримав тут класну роботу, — розповідав Мацек дівчатам, коли вони втрьох поверталися з урочистої лінійки.

Малгосю це мало обходило. Вона на ходу дочитувала останні сторінки захопливої книжки «Панна Ніхто».

— А де його старий працює? — спитала, намагаючись виглядати байдужою, Каміла.

— Здається, на телебаченні, але точно не знаю, — відповів Мацек і уважно глянув на Камілу. — А чому тебе це так цікавить?

— Та просто…

Мацек примружився й пильніше придивився до однокласниці.

— Невже в тебе поцілила нова стріла Амура? — запитав він, сміючись, але Каміла не підхопила, лише стенула плечима й прискорила кроки.

— О пані! Спини коня! Попусти повід, розслабся! Каміло! — погукав Мацек. — Та я пожартував!

Але, помітивши, що та не реагує, шарпнув її за плече, і Каміла зупинилася.

— Що з тобою відбувається? Ти що, жартів не розумієш?

— Мені здається, що ти погано до мене ставишся, — відповіла вона. — І спілкуєшся зі мною лише через Малгосю.

— Колись, якби ти мені таке сказала, я б тебе спитав, чи я взагалі до тебе ставився добре. А ти б засміялася, й ми пішли б на морозиво. А тепер я взагалі не знаю, що тобі сказати і як мені поводитися. Я просто тебе не збагну. Не розумію, що з тобою сталося. У чому причина? У Міхалові, в Олекові чи в канікулах… Може, трапилося щось іще, але… ти дуже змінилася. Дуже!

Каміла мовчала. Вона й сама відчувала, що в ній щось змінилося.

— Знаю, — зітхнула вона. — Але сама не розумію, що зі мною і чого я хочу. — Зізналася вона, здивована власною щирістю.

Хотіла щось додати, але в цю мить озвалася Малгося.

— Я дочитала. Ну, я ж тобі казала, що все закінчиться смертю! А ти казав, що ні… — звернулася вона до Мацека.

— Ну, я ж не міг тобі сказати, чим воно закінчиться книжка, яку ти в мене взяла. Якби ти все знала, хіба читала б?

— А про що вона, власне, ця «Панна Ніхто»? — озвалася Каміла, хоча чергова захоплююча книжка, яку читали друзі, її мало цікавила. Просто хотілося змінити тему розмови.

— Це історія дівчини, яка наприкінці восьмого класу переводиться із сільської школи до міської, — пояснила Малгося.

— Щось схоже на нашого Новачка. Принаймні Алекс стверджує, що він «стопудово із села», — гукнув Мацек, майстерно передражнюючи тон і голос однокласника.

Малгося й Каміла засміялися.

— Ну, але цей не вчинить самогубства, якщо хтось назве його «Паном Ніхто», — засміялася Малгося й додала: — Він хлопець вродливий. Побачите, усі дівчата в класі за ним бігатимуть.

Каміла не відповіла. Втупилася в землю й наддала ходу. Вона не хотіла, аби друзі зрозуміли, що вона вже дуже зацікавилася Новачком.

* * *

У перші дні за Новачком спостерігали. Хтозна, що воно таке: може, виявиться зубрилкою? А може, ябедником? Чи хвальком, який всім розповідатиме про свого батька, котрий працює на телебаченні? Або дівчачур? Або… І цих «або» було чимало. Відповіді на питання найдужче цікавили дівчат. Бо що там казати, Малгося мала рацію: Войтек був дуже вродливий. Високий, стрункий, з медового кольору очима й довгим волоссям, він виглядав божественно. На нього задивлялася не лише Каміла, котра щосили прагнула продемонструвати всім, що Міхал її більше не обходить. Не лише Каська, для якої кожен новий хлопець був ласим об’єктом. Але навіть Наталія та Єва. Результати не забарилися. Спершу Войтек домовився про похід до кіно з Євою. Дівчина була щаслива! Довго радилася з подружками, що одягнути. Наступного дня прийшла до гімназії мовчазна й уже не сяяла від щастя, як учора. Про побачення мовчала, тож дівчата могли хіба снувати здогади, як воно пройшло. У відповідь на всі запитання Єва лише стенула плечима.

Після неї надійшла черга Ізи з ІІІ-Б. Те, що Войтек домовився з дівчиною із сусіднього класу, всіх розсердило. Наступного дня Іза не прийшла до школи, і дівчата із класу пані Чайки полегшено зітхнули. Була п’ятниця, і на великій перерві Новачок запитав у Наталії, чи вона не піде з ним у суботу покататися на роликах.

— На Мокотовському полі? — запитала дівчина.

— Не знаю, — відказав той. — Де-небудь, де можна покататися.

— Там найкраще місце, але це далеко. Треба на інший берег Вісли перебратися, — пояснила Наталія, спостерігаючи, як відреагує на інформацію Новачок і чи не відмовиться від наміру.

Але він нічого не сказав. Дівчина полегшено зітхнула, і вони разом вийшли зі школи, домовляючись, де і коли завтра зустрінуться.

У понеділок Наталія в гімназії не з’явилася. Зате на великій перерві Войтек зупинився біля Касьчиної парти й голосно поцікавився, чи не піде вона з ним погуляти.

— Покажеш мені місто… — запрошував він.

— А ти ще його не бачив? — Каська випнула груди й, затріпотівши віями, глянула Войтекові просто в очі.

— Ні, — відказав той. — Але сподіваюся, що ти мені в цьому допоможеш, — додав він, торкаючись її долоні.

Домовилися зустрітися після уроків.

Мацек, Білий Міхал та Алекс поведінку Новачка сприймали трохи зневажливо, але не без заздрощів. Адже Мацекові довелося ледь не рік упадати біля Малгосі, перш ніж він наважився кудись її запросити. А поцілувати насмілився лише за два роки! Алекс і Білий Міхал з дівчатами взагалі ще не зустрічалися. Алекс стверджував, що не має часу, а Білий Міхал взагалі про це не розводився. Але зараз на їхніх очах Новачок щодня запрошував на побачення іншу дівчину!

— Знаєте, що мені це нагадує? — сказав Мацек, коли хлопці стояли втрьох, спостерігаючи сцену біля Касьчиної парти. — Колись мамин знайомий розповідав, як ще учнем пішов з товаришами на дискотеку. Він до якогось училища ходив чи що, і там були самі хлопці. Серед них — один із глухого села на Підляшші, який балакав говіркою, одягався як селюк і взагалі виделкою користуватися не вмів.

Якось вони всі пішли на дискотеку й усі соромилися запросити дівчат танцювати. А цей селюк підійшов до найгарнішої дівчини у залі і, розтягуючи по-сільському слова, сказав: «Я, звичайно, перепрошую за свою мову, але я би погоцав, га?» І знаєте що? За мить він уже танцював із найвродливішою дівчиною! А решта стовбичили, як одоробла!

— І що? — запитав Алекс.

— І нічого, — огризнувся Мацек. — Просто наш новий однокласник поводиться так само, як той чувак: недовго думає й хапає нам з-під носа найкращих дівчат…

— Але ж він не розмовляє говіркою… — заперечив Алекс.

— То й що? Ти сам сказав, що він із села.

— Я пожартував.

— Жарти жартами, — озвався мовчазний досі Білий Міхал, — але Новачок відбиває в нас дівок.

— А відколи це ти дівками цікавишся? — запитав Алекс. Але той лише плечима стенув і перевів розмову на інше.

* * *

Щось було негаразд на цих побаченнях, бо наступного дня Каська замість звичної міні-спідниці одягла брюки, скромну блузку й не зробила макіяжу!

— Ти що, захворіла? — стурбовано запитала Малгося.

— Відмахайся, — бовкнула Каська й сіла за парту.

— Щось із Каською не те, — повідомила Малгося Камілі. Але більше нічого не додала, бо почався урок математики.

Про Каську більше не згадували, бо того дня Малгося з Мацеком уперше цього навчального року пішли до бібліотеки. Спершу обоє наввипередки переказували бібліотекарці всі три частини «Щоденника принцеси». Потому переглядали куплені під час канікул нові надходження. Нарешті кожен узяв собі книжку й решту перерв провели, заглибившись у читання. Ось чому ніхто з них не помітив, що того дня Новачок домовився про побачення з Камілою.

Каміла стояла перед дзеркалом, приміряючи чергову сукенку. Біле волосся то перев’язувала стрічкою, то розпускала по плечах. Її тривалі приготування до побачення із красунчиком урвав телефонний дзвоник. Дзвонила Каська!

— Ідеш із ним на побачення, — не запитала, а радше ствердила вона, а Каміла не знала, що відповісти й мовчала. — Це справжній хам, — продовжувала Каська й розповіла Камілі, що Новачок запхнув Єві руку під спідницю вже через півгодини, нахабно чіплявся до Ізи, а тоді до Наталії, яку така поведінка просто шокувала.

— Ну, тебе, мабуть, це не здивувало, — задерикувато сказала Каміла, яка ще не забула Касьчиних кпинів, вічного прізвиська «дитинко» й вихваляння своїм досвідом у стосунках із хлопцями.

— Облиш, — Касьчин голос цього разу звучав зовсім по-іншому. — Я тобі всього навіть розповідати не хочу. Просто вирішила подзвонити, бо краще, щоб ти знала.

* * *

— Як звалася ця книжка про дівчину, що переїхала із села до міста? — після розмови з Каською Каміла відразу зателефонувала до Малгосі. — «Панна Ніхто»? Ну, тоді я тобі скажу, що в нашому класі з’явився «Пан Ніхто».

Але більше розповісти вона не встигла, бо пролунав дзвоник у двері. Це був Войтек.

— Сорі, — сказала Каміла, — але я нікуди не йду.

— Чому?

— А це вже тобі краще знати. Якщо не здогадаєшся, запитай у дівчат. Найкраще в Наталії, якої, коли помітив, уже декілька днів немає в школі. Бувай, Пане Ніхто.

І сказавши це, Каміла захряснула двері хлопцеві перед носом.

Скарбник

— Я чула, ви хочете дещо змінити в класному самоврядуванні, — сказала пані Чайка, постукавши олівцем по журналу.

Вона завжди так робила, коли відчувала, що за мить у класі вибухне якась суперечка. Так сталося й цього разу, бо щойно прозвучало питання: «Чи хочете ви змінити класне самоврядування?» — як довкола зчинився галас.

Найголосніше кричала Кінга. Може, тому, що клас звинувачував її в дезертирстві? Ще минулого року дівчина нарікала на Білого Міхала, який був скарбником. Коли їй нарешті дали можливість говорити, усі почули:

— Щодо мене, то я спокійно можу залишатися старостою, але хочу попрохати про заміну скарбника.

Тут вона обернулася до Білого Міхала й сказала:

— Міхале, не сердься, але ти не даєш собі ради. Я вважаю, що хтось повинен тебе замінити.

Якщо хвилину тому всі неприязно дивилися на Кінгу, то зараз, коли дівчина голосно висловила свою думку, класом прокотився схвальний гомін. Лише Алекс був іншої думки, як, зрештою, завжди. І він не був би собою, якби не висловився доволі голосно:

— Підлабузниця й донощиця!

— Тихо! — вигукнула класна керівничка, ляснувши долонею по столі. — Не меліть дурниць, бо часу мало. Треба розпочати голосування. Хто за те, щоб відкликати Міхала з посади скарбника?

Та ніхто не встиг піднести руки, бо Алекс знову озвався задерикувато:

— А може, Кінга нам пояснить, що поганого вона бачить у моєму другові?

— Та не бачу я нічого поганого, — спокійно пояснила Кінга. — Він просто не підходить на роль скарбника. Збиранням усіх грошей минулого року доводилося, у результаті, займатися мені, бо в Міхала або не було зошита скарбника, або він не міг видати решти. Зрештою, я завела іншого зошита, який перетворився на єдиний…

— Бо коли збирали кошти на екскурсію в першому класі, Міхал хворів.

— Так, але всього один день! Крім того, мова не лише про перший клас, але й про другий, де я мало не здуріла, виконуючи водночас обов’язки старости й скарбника.

— То було здуріти! — бовкнув Алекс.

— Тихо!

Пані Чайка знову ляснула по столі.

— Як ви збираєтеся здавати випускні іспити, як хочете бути дорослими, вступити до ліцею, коли не вмієте поводитися? Проблеми треба обговорювати, а не приховувати їх. Крім того, це не набріхування! За те, що Міхал виявився абияким скарбником, йому ніщо не загрожує, навіть погана оцінка з поведінки. Це може мати наслідки в його дорослому житті, бо чого Ясь не навчиться…

— …того Ян не вмітиме, — доказав Алекс, театрально здіймаючи руки догори й зітхаючи. Зрештою він швидко замовк під гострим поглядом пані Чайки.

Та невдовзі з’ясувалося, що вибір скарбника в ІІІ-А — справа непроста. Ніхто не хотів брати на себе відповідальність за фінанси класу й збирати гроші за екскурсії та кіно чи квіти, які дарували на День учителя. Мабуть, тому пані Чайка вирішила:

— Доведеться мені призначити скарбника. Ним буде Войтек. Це зблизить тебе із класом.

Запала тиша, та оскільки мовчанка означає згоду, вчителька зрозуміла, що цю справу залагоджено.

* * *

— Крамничку відкрили! Пішли купувати пончики! — Алекс штурхнув Білого Міхала в плече й за мить обоє бігли коридором.

Шкільна крамничка, у якій хазяйнувала пані Теця, славилася смачнючими пончиками. Продавчиня брала їх у поблизькій кондитерській, і учні зазвичай розкуповували улюблені ласощі задовго до великої перерви.

— Прийшли хлопчики, щоб купити пончики! — вигукнув Алекс, розштовхуючи першаків, котрі цікаво роззиралися довкола.

Подивитися було на що: зошити, олівці, гумки, фломастери й інше шкільне приладдя, яке учні губили чи забували й тому прибігали за ними сюди. Солодощі та напої стояли на невеликій поличці, але саме на них попит був найбільший.

Щоправда, з усього ІІІ-А найзавзятішим ласуном був Матеуш, але й Міхал із Алексом теж частенько забігали до крамнички пані Теці. Завжди купували по два пончики, тож і зараз, перш ніж вони встигли рота відкрити, продавчиня поклала перед ними серветки, на яких гордовито пишалися чотири посипані цукровою пудрою смаколики. Алекс простягнув два злотих, а Міхал… почав нишпорити по кишенях. Але там, де він зазвичай тримав кишенькові, до речі, найбільші в класі, було порожньо.

— Я тобі позичу, — запропонував Алекс і заплатив за друга.

— Хоч ти мене вбий, ніяк не згадаю, на що витратив усі бабки, — озвався за мить Білий Міхал.

Хлопці йшли коридором і ласували купленими солодощами. Здавалося, Міхал анітрохи не засмутився тим, що його гроші кудись поділися. Зрештою, те, що він їх на щось розтринькував, а тоді зовсім не пам’ятав про це, було звичним явищем. Грішми він не переймався. У батьків був власний бізнес, і велося їм настільки добре, що вони ні в чому дітям не відмовляли.

— Віддаси наступного тижня, — запропонував Алекс, котрий, як і Міхал, належав до найзаможніших у класі.

Друзі вже доїдали останні шматочки, коли повз них пройшов Войтек із цілим пакунком пончиків.

— Диви! — Алекс штурхонув Міхала в бік. — Наш Казанова тягне солоденьке.

Їх наздогнав Мацек, за яким неквапно йшли Малгося з Камілою.

— Цікаво, звідки в нього бабки? — Каміла кивнула на Войтека, котрий пригощав пончиками Елізу з ІІ-Б. — У нього зазвичай грошенята не водяться.

— Ага, а тобі це відомо як одалісці з його гарему, — злісно бовкнув Мацек.

— Не була я в жодному гаремі, відчепися!

— Як це — «не була»? — Алекс удавав здивування. — А хто до нього підморгував? Ти тільки й чекаєш, доки він почне збирати на щось бабло. Побіжиш перша, заплатиш і отримаєш підтвердження, яке зберігатимеш, наче найцінніший автограф, запхнувши собі до ліфчика.

Суперечка між Алексом та Камілою робилася чимраз напруженішеною. Напевне, вони б геть розсварилися, якби Мацек не глянув на обличчя Міхала. Воно було біле мов крейда.

— Гей, що з тобою?

— Слухайте… — повільно почав Міхал. — А в класі збирали на щось гроші?

— Ти що? — заперечив Алекс. — На що збирали? Де там!

Але Міхал мовчав. У пам’яті зринуло, як на початку тижня до нього підійшов Войтек і заявив, що збирає по десятці. Міхал саме переглядав принесений Алексом комікс. Дівчатами Білий Міхал не цікавився, зате комікси просто обожнював. Тому він навіть голови не підвів з-над книжки, сягнув до кишені, витягнув зім’яту десятку й простягнув Войтекові.

Це була вже не перша десятка, яку хлопець віддав протягом двох тижнів. А якщо точніше, то відтоді, як Войтек став скарбником.

Саме зараз це йому й пригадалося. Тепер хлопець знав, куди поділися всі його кишенькові.

Алекс збирався негайно піти й натовкти пику Новачку. Каміла пообіцяла допомогти. Але Мацек із Малгосею зупинили їх.

— Ми це владнаємо.

Не минуло й п’яти хвилин, як задиханий Мацек повернувся до хлопців і Каміли, що завзято сперечалася з Алексом на тему кар єгипетських, котрі повинні спіткати Войтека.

— Новачок віддасть гроші й більше не буде скарбником. Замість нього буде Чорний Міхал. Я вже побалакав із Кінгою, вона віддасть йому свої записи. Ми про це вирішили не базікати, бо мусимо із цим шахраєм дотягнути до кінця року в одному класі.

Білий Міхал мовчав. Йому було неприємно, що його так використали. Хлопець відчував, що ніхто інший так би не вчинив. А йому самому, коли він ще сам був скарбником, узагалі таке на думку не спадало.

* * *

— Два тижні тому ви прохали мене замінити скарбника, — сказала пані Чайка, почувши, із чим до неї прийшли учні. — Через два тижні новий скарбник вас більше не влаштовує. Добре, що принаймні маєте кандидатуру. Проте я однаково нічого не розумію. Зате обіцяю, що погоджуюся на заміну скарбника востаннє.

— А якщо Чорний Міхал помре? Наприклад, від кохання до Кінги? — зареготав Алекс, задоволений власним дотепом.

— Тоді призначимо тебе, — відрубала класна керівничка. — Здається, ти й твої немудрі жартики просто невмирущі.

Привітання осені

Єва влаштовувала вечірку! На дачі! Привітання осені! Ця звістка схвилювала III-А. Славнозвісна дача знаходилася поблизу Варшави. Єва розповідала про неї, привозила фотографії, але ніхто з однокласників досі там не побував. Цього разу Євин тато запропонував поїхати усім класом. На останніх зборах він запитав батьків, як вони ставляться до того, щоб зібратися в них на дачі на перші вихідні жовтня. Назбирають грибів, влаштують вогнище та декілька конкурсів.

— Якщо не хочете, щоб діти їхали рейсовим автобусом, я замовлю туристичний, — обіцяв пан Кшиштоф, пояснюючи також, що будиночки хоча й опалюються, але ночі восени вже прохолодні, то краще усім захопити спальники, каримати й пледи.

Окрім Євиного тата й пані Чайки, з дорослих зголосилася поїхати Мацекова мама. Вона пообіцяла навіть купити ковбаски для вогнища. Від’їзд було призначено на п’ятницю, відразу після уроків, яких того дня було лише три.

* * *

Євина дача розташувалася над Бугом, у невеличкому селі поблизу Вишкова. Ділянка була справді велика, на ній стояли аж три будиночки. Один маленький, зате цегляний, і два більші, проте дерев’яні. Саме в них і мали ночувати учні. А дорослі в цегляному, однокімнатному, зате з ванною. У дерев’яних будиночках вигод не було, тому ІІІ-А довелося обмежитися вмиванням у тазику.

— Я б воліла спати з ними, — зітхнула Мацекова мама, викидаючи з рюкзака речі просто на підлогу.

Пані Чайка спохмурніла й важко зітхнула. Якби на її місці була учениця, вона б негайно зробила їй зауваження, але щоб так поводилася доросла людина?

— Добре, що вони цього не бачать, — буркнула вчителька.

«Вони» — це звичайно ІІІ-А, який зараз саме обживав дерев’яні будиночки.

Хлопці розташувалися в темнішому, що був ближче до лісу. Цей будиночок Євині батьки прозвали «підлісним», на відміну від світлішого, що був біля річки. У «річковому» розмістилися дівчата.

— Вас так тягне до молоді, бо ви не спілкуєтеся з нею щодня, — помовчавши, озвалася пані Барбара.

Обидві жінки розкладали свої речі в тісній кімнатці. Євин тато вирішив віддати їм широке подружнє ліжко, а сам влаштувався на розкладачці в кухонній ніші.

— Якщо ви не любите молодь, то чому стали вчителькою? — запитала мама Мацека, влягаючись на ліжко в чоботях.

— Я люблю молодь, але кожного зокрема, а не всіх гуртом, — відказала пані Чайка, несхвально глянувши на взуті в чоботиська ноги, під які Мацекова мама підстелила поліетиленовий пакет. «І чого вона лягла в цих чоботищах, Бог її знає!» — подумала вчителька.

— На жаль, у школі переважно маєш справу саме з натовпом, — озвався Євин тато, котрий саме прийшов повідомити, що всі вже розташувалися й чекають на інструктаж.

— Тоді я піду поясню їм, що вони повинні робити під час гри, — Мацекова мама схопилася з ліжка. — Пані Барбаро! Я доручаю вам коробку з маршрутами й конверти з іменами капітанів загонів та їхніх ад’ютантів. Вони сюди прийдуть на жеребкування. Пане Кшиштофе, мені потрібна ваша допомога. Я підготувала завдання для обох загонів, але з усім не впораюся. Коли я піду розкладати їх для першого загону, ви, будь ласка, розкладіть для другого. Гаразд? Я вийду хвірткою з боку лісу, а ви від річки. Ви розрізняєте харцерські знаки? Як позначається лист і таке інше?

Пан Кшиштоф ствердно кивнув, тож Мацекова мама простягнула йому пакунок із пронумерованими листами, схопила свій рюкзачок і вибігла з будиночка.

— Виходить, нас примусили працювати? — запитала пані Чайка.

— Нема на те ради… — відказав Євин тато й без особливого ентузіазму взяв пакунок із завданнями.

За мить пролунав голос Мацекової мами:

— Увага! Чоловічий і жіночий загони прошу підійти до мене! Даю вам годину, щоб приготуватися до гри. Будуть два маршрути. Дорогою кожен загін має виконати десять завдань. Одне вимагатиме написання чогось, інше — збирання, будуть ще й інші. Протягом години ви повині обрати капітана та його ад’ютанта. Потому капітани розіграють маршрути. Усі жеребки має класний керівник. У неї також заберете конверти із шифрами й олівці, бо їх повинен мати кожен капітан загону. Саме він прийматиме рішення про дії загону й писатиме на папері розв’язання завдань. Ад’ютант збиратиме до торбини речі, які треба буде відшукати для правильного виконання завдань. Усе зрозуміло?

Зробилося тихо.

— Отже, ми з паном Кшиштофом ідемо розкладати завдання. Ага, ледь не забула: переможець отримає кошик із солодощами!

* * *

— Чого іржеш? — Каська штурхнула Наталію в бік.

— Та як згадаю собі це ревище над річкою, то не можу втриматися, — захихотіла Наталія.

Дівчата весело метушилися в будиночку, ласуючи цукерками, які виграв їхній загін. А все тому, що вони старанно виконали навіть найхимерніші завдання!

У ІІІ-А всі знали, що в Мацекової мами неабияке почуття гумору. Тому ніхто не здивувався, коли черговим завданням було виконання однієї із трьох названих пісень. Дівчата вибрали хіт відомого гурту, а хлопці — пісню із серіалу «Клан». Хлопці горлали щосили, а найголосніше — Алекс і Мацек, які поперекручували слова й співали по-своєму. Саме це так розсмішило дівчат.

Зате хлопці були невдоволені. Щоправда, усі переконували одне одного, що це лише забава, але програвати ніхто не любить. Тим більше Алекс, який хотів у всьому завжди бути першим. Проте цього разу його загін не знайшов одного листа, а на додачу хлопці кілька разів побилися й через те спізнилися до пункту призначення. А все через те, що капітаном загону хлопців став Войтек! Після історії із грішми однокласники ставилися до нього прохолодно. Але зараз, коли на час проведення гри Новачка було призначено за головного, доводилося слухатися.

Найдужче сердилися Алекс та Білий Міхал. Тому вони встигли аж двічі побитися з Войтеком.

— Хлопці! А мені тут дівчата дещо передали, — загукав Мацек, показуючи шість плиток молочного шоколаду.

— Тільки цьому кретинові не давай, — попередив Алекс, кивнувши на Войтека.

Той лише знизав плечима й навіть не простягнув руки до солодкого.

— Не запихайтеся шоколадом, скоро вогнище, смажитимемо ковбаски, — нагадав Євин тато, зазирнувши до будиночка.

— Нічого, ви за нас не переживайте! — відповів Алекс. — Через такого ідіота в нас невеликі шанси обжертися солодощами.

Почувши це, Войтек підвівся й мовчки вийшов геть.

* * *

Березовий стовбур догоряв. Від ковбасок нічогісінько не залишилося. І зовсім не тому, що Матеуш, якого ще в першому класі прозвали «Пилососом», змів усе, що було можна. Просто всі страшенно зголодніли. Гра тривала понад дві години. Втомлені третьокласники поволі відходили від вогнища й зникали в будиночках. Євин тато пообіцяв опівночі зробити обхід, тож дехто й досі сидів і грівся біля вогню.

Малгося, яка пригрілася з Мацеком під одним пледом, весь час сміялася, слухаючи, як той наспівує свою версію пісні із серіалу «Клан»: «Скажи-но, бабо, щось приємне, не скигли, прошу, дай мені спокій. Життя нуднюще, як холера…»

— Скільки можна співати ці дурниці? — буркнув Войтек наче до себе, проте настільки голосно, щоб інші теж почули.

— А скільки можна вислуховувати твої зауваження й дивитися на твою тупу мармизу? — спитав Алекс, якого роздратували не стільки Войтекові слова, як узагалі його присутність. — А найгірше, що доведеться з тобою мати справу аж до кінця навчання, а зараз тільки жовтень.

— Дайте спокій, — озвався Мацек, підводячись і вирушаючи з Малгосею до будиночків. За ними подалися Алекс і Білий Міхал.

— Ми теж ідемо, — заявив Алекс, зневажливо глянувши на Войтека. — А тобі краще приготуватися до того, що спатимеш під дверима або в нужнику!

Войтек не відповів і залишився сам-один біля жевріючого вогнища. Таким його побачила Каміла, котра повернулася по забутий плед.

— Чого ти тут сидиш? — запитала дівчина.

Войтек не відповів, лише плечима знизав. Каміла хотіла вже було піти геть, але вираз обличчя хлопця змусив її залишитися.

— Ну, скажи бодай щось…

— А що ти хочеш почути? Що для мене ця осінь чудово починається?

— Що ти маєш на увазі? Я нічого не розумію.

Войтек сам не знав, навіщо розповідає все це дівчині, котра назвала його Паном Ніхто. Та йому хотілося висловити своє розчарування, гнів, смуток і всі ті почуття, які непокоїли його останніми днями, а тепер, під час цієї поїздки, заволоділи думками, переконуючи, що життя в ІІІ-А перетворилося для нього на пекло.

— Але ж ти сам винен, — сказала Каміла, вислухавши його розповідь. — Ніхто не примушував тебе загравати з усіма дівчатами одночасно. Ніхто не наказував видурювати в Міхала гроші.

— І за ці кілька помилок я маю розплачуватися до могили?

— Ні, лише до закінчення гімназії, — відповіла дівчина, та враз усвідомила, що це означає для Войтека.

— А ти не зробила в житті жодної дурниці? — запитав він, але відповіді не дочекався.

«Я анітрохи не краща за нього», — думала Каміла, а перед очима поставали різні картини: Міхал, Олек та вибір, якого вона так і не зробила. Найкраща подруга Малгося, котру вона звинуватила в крадіжці дешевенького брелочка, а зараз, у третьому класі, такі дурниці взагалі не мали жодного значення.

— Чого мовчиш? — запитав Войтек. — Розхотілося балакати?

— Зробила, — відповіла нарешті Каміла. — Якщо вже тобі кортить дізнатися, то я справді вчинила кілька дурниць. І знаєш що? Я збираюся їх виправити, — рішуче заявила вона. — Тобі теж раджу, — докинула дівчина й подалася до будиночка.

— Розкажеш, якщо тобі це вдасться! — загукав услід Войтек, а коли Каміла зникла в темряві, хлопець подумав, що оце вперше хтось із нового класу поговорив з ним так щиро. Шкода лише, що це була дівчина. Бо зараз він знав, що на нього чекає ніч у будинку, де разом із ним ночуватиме кільканадцять хлопців, котрі не надто приязно до нього ставляться.

— Аби до ранку дотягнути, — буркнув він до себе, а тоді, піднявши із землі й обтрусивши свій плед, рушив до будиночка.

Злива непорозумінь

Каміла не любила дощу. А незалежно від того, гарна погода чи ні, собаку треба вигулювати. У плащі з капюшоном, який насувався на очі, дівчина пленталася подвір’ями за Латкою, якій дощ аж ніяк не заважав. Невдовзі на її очах пухнаста собачка перетворилася на мокру ганчірку. Цуценя благально дивилося на господиню, прохаючи погуляти ще, і Каміла звернула на стежку, котра вела до галявини, відокремленої від будинків вузькою смугою води, яку мешканці називали каналом.

Зупинившись на кладці, дівчина дивилася на кола, що з’являлися на воді від дощу. Спостерігала за качками, що неквапно пірнали, і за Латкою, яка гасала, наче дощу й не було. Цуценя теж дивилося на качок і раптом стрибнуло у воду. Каміла якусь мить стояла непорушно, мов закам’яніла, а тоді закричала. Вона аж злякалася власного голосу, але зовсім не знала, що робити. Уривки думок кружляли в голові. Раптом вона побачила, як до неї швидко наближається постать, котра жбурнула на землю сумки й кинулася до води. Канал був неглибокий, якісь півметра глибини, але весь зарослий водоростями й добряче замулений. Улітку Каміла бачила великих собак, котрі заплутувалися у водяних заростях. На щастя, Латку було врятовано. Схлипуючи, дівчина побігла до забрьоханого по коліна рятівника її улюблениці й, недовго думаючи, кинулася йому на шию зі словами:

— Я так злякалася! Так злякалася!

— І даремно! — відказав той, і Каміла впізнала голос Чорного Міхала.

Відскочила, мов попечена. Міхал удав, ніби нічого не помітив і почав розглядати свої штани. Каміла відразу пригадала, як Міхал знайшов її Латку, а вона навіть не подякувала йому як слід.

— Вже вдруге рятуєш моє цуценя, — тихо сказала дівчина.

— Приємно, що ти не забула, — відповів Міхал. — А тепер сорі, мушу бігти, бо якщо мама побачить мої черевики, буде мені непереливки.

І схопив торби, що лежали на землі.

Каміла взяла на руки Латку, яка зараз була не бежева, а якась буро-зелена, і повільно подалася додому. Дощ лив як з відра.

* * *

— Придбала нового пса? — запитав, сміючись, Мацек.

Він та Малгося чекали на Камілу біля її будинку. Обоє перестали кепкувати, коли вона розповіла їм про пригоду біля каналу. Лише одне затаїла: не сказала, хто виявився рятівником Латки. Якби не Мацекова присутність, Каміла точно не крилася б від Малгосі. Але при Мацекові не хотілося про це згадувати, тим більше, що, заходячи до помешкання, той повідомив Камілі:

— Я Олека зустрів.

Каміла не відповіла, тож Мацек продовжував:

— Він розпитував про тебе.

Дівчина зітхнула й подалася на кухню заварювати чай.

— Навіщо ти їй розповідаєш про Олека? — дорікнула йому Малгося. — Мені інколи здається, що ти це на зло робиш, бо недолюблюєш її.

— Ти ж знаєш, що це неправда, — відповів Мацек, але не встиг більше нічого сказати, як задзеленчав Малгосин мобільник.

— Кінга?.. А чому ти плачеш?.. Говори спокійно… Ні, я про це нічого не чула. Ми саме в Каміли. Я запитаю в неї… Якщо про щось довідаюся, подзвоню тобі.

— Що трапилося? — запитав Мацек.

— Кінга бачила, як під її вікнами Міхал обіймався з Камілою.

Мацек стенув плечима. Кінга ревнувала Міхала так, що іноді у всіх це викликало роздратування.

— Гадаєш, це правда? — спитав він, хоча відповідь його не цікавила.

— Мабуть, щось-таки було, бо Кінга не має звички вигадувати.

— То спитай у Каміли й знатимеш.

Легко сказати: «Спитай», — та важко зробити. Малгося знітилася. Ну не питатися ж їй: «Ти обнімалася з Міхалом?» або «Може, ти цілувалася нині з Міхалом під вікнами Кінги?» Чорт, як по-дурному воно все звучить! Краще спитати, чи вона його не бачила.

Каміла саме принесла на таці чай і печиво, коли Малгося поцікавилась:

— А Міхала ти оце щойно не зустрічала?

— Якого Міхала? — спитала Каміла, і в її голосі вчувалася непевність. Брехати вона не вміла.

— Чорного Міхала.

— Бачила в гімназії.

— Я не про гімназію питаю, а чи не бачила щойно.

— Ні, я ж із Латкою гуляла, — відповіла Каміла, почервонівши.

Якби вони були самі, вона, звісно, розповіла б про халепу біля каналу. Але поруч був Мацек. Краєм ока Каміла помітила його зневажливу посмішку.

Вони почали вчити історію, але йшло все абияк, хоча розроблений Мацековою мамою метод був справді класний. Відчувалася якась напруженість. І раптом знову озвався Малгосин мобільний.

— Каже, що не бачила… Так… Так каже… Що?! Міхал так сказав?!

Мацек помітив, як Малгося змінилася на виду.

— Ну, тоді я не знаю… Па.

У кімнаті зробилося тихо.

— Ти не хочеш нічого пояснити? — запитала Малгося, дивлячись на подругу. — Кінга бачила, як ти висіла на Міхалові. Він зізнався, що допоміг тобі витягти з води собаку. Чому ти не сказала? — Каміла продовжувала мовчати. — Пробач, але я в такій атмосфері не можу вчитися. Піду додому.

Малгося підвелася, а за нею й Мацек. Обоє мовчки одягалися. Каміла теж не озвалася жодним словом. Уже у дверях Мацек раптом мовив:

— А я гадав, ти змінилася на краще…

* * *

— Я не твоя власність, — пролунав голос Міхала, і хлопець сердито кинув слухавку.

Кінга щойно вже вдруге подзвонила йому і, плачучи, зажадала пояснень. Сцена, яку вона побачила під своїм будинком, не давала їй спокою. Дівчина дивилася крізь вікно, як Міхал вийшов від неї й подався до свого дому, а тоді раптово прискорив кроки, жбурнув торби, скочив до каналу, а тоді обійняв Камілу. А ця брехуха тепер усе заперечує! Міхал стверджує, наче нічого особливого не трапилося. Та Кінга відчувала, що це не так! Інакше Міхал не кинув би слухавку, а Каміла розповіла б Малгосі правду. По обличчю Кінги струменіли сльози, вона ніяк не могла заспокоїтися. Авжеж, у Каміли модні шмотки, багаті батьки й неповторна врода. А вона, Кінга — усього лише зубрилка. Старанна зубрилка, яка переконувала себе, ніби для Міхала вона насправді щось значить.

* * *

Міхал відчував, що от-от захворіє. Після злощасної історії з Камілиним собачкою минуло всього декілька годин, до того ж хлопець відразу переодягнувся й прийняв гарячу ванну, але застуда вже давалася взнаки. Міхал поплентався на кухню, де в аптечці лежав аспірин. Вечоріло. Вони з Кінгою збиралися повторювати історію, але потому, як він на неї нагримав, та, мабуть, не прийде. Чому він був з нею такий суворий? Зараз Міхал шкодував про це, але тоді не зміг стриматися. Чому Каміла так поводиться? І чому не розповіла Малгосі правду, як усе було? Міхал гнівався на Камілу. Спершу вдає, що не помічає його, а тепер бавиться почуттями інших! Міхалові сяйнуло: він уже знав, що зараз зробить! Вип’є аспірин і зателефонує до Кінги. Вичавив із блістера дві таблетки, але раптом у двері подзвонили. «Все-таки Кінга прийшла!» — серце в нього закалатало. Він пояснить їй, як усе було насправді. Як же він ненавидить ці дурні бабські претензії, висловлені по телефону. Бо тоді не можеш узяти за руку, зазирнути в очі й про все розповісти. В уяві Кінги народжуються якісь дурниці, а він навіть нічого заперечити на відстані не може. Ну не міг же він пройти байдуже й не врятувати цю собаку!

Міхал помчав до дверей, відчинив і побачив… Камілу. Він навіть не приховував свого розчарування.

— Я… хотіла тобі подякувати… — Каміла замовкла.

Вираз Міхалового обличчя не заохочував до розмов, тож якусь хвилину обоє стояли мовчки.

— Можна мені зайти? — запитала Каміла і, не чекаючи на відповідь, пройшла до квартири.

За мить вона повісила свою куртку на вішаку й попрямувала до кімнати.

— То он як ти живеш… — мовила вона, із цікавістю роззираючись довкола. Підійшла до книжкової полиці, на якій стояла фотографія Кінги. Мовчки придивлялася до знімка. «Якби ти прийшла рік тому, побачила б свою фотку», — подумав Міхал. Каміла вже хотіла знову подякувати рятівникові своєї Латки, але тут у двері постукали. Міхал вийшов до передпокою й відчинив. На порозі стояла Кінга. Він мовби відчував, що так і станеться. «Бувають дні, коли все валиться, — подумав хлопець. — Нині саме один із них».

— Пробач, що я тобі не повірила, — озвалася Кінга й раптом замовкла, побачивши за Міхаловими плечима Камілу. Не встиг Міхал відкрити рота, як Кінга кинулася геть і швидко побігла сходами вниз.

Який їхав, таку стрів

Кінга вперше вирішила не піти до школи. Через побачене вчора вона не спала всю ніч, совалася в ліжку й увесь час думала, думала. Про те, яка вона дурна, що все, напевне, від самого початку було облудою, бо Міхал прикидався й удавав. І взагалі зустрічався з нею лише задля гарних оцінок. Тому й вирішила не йти нині до гімназії. Не хотіла бачити щасливого Міхала, який через три роки здобув нарешті Камілине серце. Навіщо тільки він так її ошукував? Наче й дзвонив увечері аж сімнадцять разів. Кінга полічила. Сімнадцять! Але говорити з ним не захотіла, бо нема про що. Доводити, що в неї немає таких крутих шмоток, як у Каміли? Що вона не має такої екзотичної зовнішності? А обговорювати навчання чи книжки… Не якісь там романи, а підручники… Кінга відчувала, яка вона зануда. Ось чому Міхал шукав інших вражень. І знайшов Камілу, яка завжди була на висоті. Може, їй далеко було до Каськи, яка одягалася за останнім писком моди, але й Каміла виглядала, мов модель із журналу мод. А вона? Уроки, уроки, уроки, англійська, біологія. Поруч із Камілою в Кінги не було жодних шансів.

У пані Анелі аж газета випала з рук, коли донька вранці увійшла до кухні й сказала:

— Мамо, мені не хочеться йти нині до школи. Можна, я залишуся вдома?

Протягом дев’яти років навчання дівчина жодного разу про таке не просила. Навіть коли хворіла, не хотіла пропускати. Пані Анеля довго думала, що відповісти, але нарешті погодилася. Хотіла щось запитати, та, побачивши сумне доньчине обличчя, промовчала.

Кінга взяла слухавку. До восьмої залишалося півгодини. Дівчина швиденько набрала Євин номер. «Узагалі-то, Єва жахлива пліткарка, але… може, воно й на краще», — думала Кінга. Зрештою, кому, крім неї, вона ще могла зателефонувати? Ну, не до Малгосі ж, яка, мабуть, знала, що Міхал із Камілою віддавна зустрічаються, але навіть їй не натякнула. Нічогісінько не сказала. Хоча це й не дивно: адже вони з Камілою подруги…

— Єва? Це Кінга. Мене нині не буде. Зможеш після школи занести мені уроки? Що сталося? Та нічого…

Кінга щосили намагалася не розплакатися, але все намарно. Сльози горохом покотилися по обличчю й закапали на телефонний столик. Дівчина гарячково розповіла про все, що сталося. Міхал, Каміла, вони разом… Єва, може, не все зрозуміла, але щось-таки до неї дійшло. Отже, Міхал зустрічався з Камілою потайки від Кінги. А вчора та застукала їх удвох у Міхала вдома. Звісно, вона, Єва, нікому анічичирк. А коли прийде до школи, то лише зневажливо гляне на обох. До Кінги заскочить після занять. Принесе уроки й розповість, як там закохана парочка.

* * *

— Малгосю! Почекай! — почувся ззаду голос Єви, яка бігла коридором у трохи завеликих тапочках.

— Що таке?

— Каміла з Міхалом давно крутять роман? — зверхньо запитала Єва. Аж занадто, але вона завжди ставила питання руба.

— Каміла з Міхалом? — Малгося зупинилася на півдорозі. Перед очима виринула вчорашня сцена, коли вона спитала Камілу, чи та бачила Міхала, а подруга їй збрехала. — Я нічого про це не знаю, — відповіла вона й хотіла запитати в однокласниці, що їй про це відомо.

Але Єва сказала сама:

— Тільки нікому не кажи! — прошепотіла вона. — Кінга сьогодні не прийде. Вона мені сказала, що Міхал крутить із Камілою і весь час її дурив. Страшенно плакала, й тому сьогодні її не буде. Учора прийшла до Міхала, а там сиділа Каміла.

— Коли це сталося?

— Увечері.

Малгося промовчала. Але все раптом почалося складатися в логічне ціле. Вони з Мацеком пішли, а Каміла подалася до Міхала. Навіщо було брехати? Казати, що не бачила його, що не має з ним нічого спільного?

Малгося рішучим кроком увійшла до класу. Каміла вже була. Сиділа за партою й переглядала свіжий номер «Bravo Girl». «Лялька Барбі!» — Малгося уперше подумала про подругу зневажливо. Не озвалася до Каміли й словом, лише поклала речі на парту й вийшла до коридору чекати на Мацека. Нарешті й він з’явився. Малгося здалека помітила його струнку постать і світле волосся. Обняла хлопця за шию й на вухо прошепотіла все, що почула від Єви.

— Я запитаю в Каміли, а ти — в Міхала, окей? — запропонувала дівчина, заходячи з ним до класу.

Але Мацек анітрохи не квапився.

— Моя мама сказала б, що все це схоже на дешевий серіал. Любовний роман для домогосподарок.

— Але ж Кінга плаче!

— Гаразд, я в нього запитаю, щойно буде нагода, — пообіцяв Мацек і відразу замовк, бо нагода не забарилася: Чорний Міхал стояв на порозі класу.

Малгося легенько підштовхнула Мацека до нього, а сама сіла поруч із Камілою.

— Нічого не хочеш пояснити? — спитала вона.

— Про що це ти? — не зрозуміла Каміла.

— Про твою вчорашню брехню.

— Якби не було Мацека, я б тобі відразу все розповіла. А при ньому чомусь не можу.

— Тобто ти не зізнаєшся? — наполягала Малгося. Голос у неї був якийсь неприємний. Немовби дівчата непомітно помінялися ролями: завжди впевнена в собі Каміла зіщулилася під осудливим поглядом подруги. А несмілива зазвичай окулярниця наче виросла, кожне її запитання боляче вражало Камілу. — То це правда, що ти зустрічаєшся із Чорним Міхалом?

— Ні! Учора я побачила його випадково. Він врятував мою собачку, котра скочила у канал.

— А ввечері?

— Що ввечері?

— Ти в нього була?

Каміла мовчала. Навіть найкращій подрузі не могла розповісти, що трапилося ввечері. Так, вона пішла до Міхала. Звичайно, на щось сподівалася, хоча й не знає чому. Звісно, навіть до помешкання зайшла, хоча більше скидалося на те, що вона увіпхалася непроханою, аніж була бажаною гостею. І Кінга теж прийшла. Саме тому Каміла знає, що шансів у неї нуль. Бо хоча Кінга й побігла геть, та Міхал за хвилину наказав Камілі вийти й більше ніколи не приходити. А тоді додав те, чого Каміла воліла б ніколи не чути:

— Твій час минув і більше не повернеться. Залиш мене в спокої раз і назавжди. А якщо ти зруйнувала наші з Кінгою стосунки, я тобі цього не подарую!

— То ти в нього була? — Малгосине питання залишилося без відповіді. Зрештою, Каміла не встигла відповісти, бо біля парти зупинилися Міхал і Мацек. Каміла побачила їхні тіні на відкритому зошиті. Але голови не підвела. Мацек озвався першим:

— Ти повинна це залагодити. Через тебе Кінга не прийшла нині до школи.

Міхал хотів щось додати, але до класу увійшла вчителька. Почався урок біології, на якій Кінга завжди була найкращою. Нині її вперше не було. Пані Галяс швидко це помітила:

— Що трапилося з Кінгою? Щось серйозне? Вона захворіла?

— Ні. Просто Каміла завдала їй учора болю, — повідомив Алекс, котрий, як і решта класу, уже встиг довідатися про те, що сталося з Кінгою, Камілою й Чорним Міхалом.

— Мабуть, вона ненавмисно, і виявиться, що це нічого страшного. А рентген вже зробили? — запитала вчителька, та замість відповіді пролунав регіт. — Ну, що в цьому смішного? Зрозуміло, нещасний випадок із кожним може статися. І немає чого сміятися.

— Так, тільки розбите серце гіпсом не врятуєш, — мовив Мацек.

Після цих слів смішки вщухли. У класі зробилося тихо. І раптом підвівся Чорний Міхал.

— А можна, ми нині на уроці поговоримо не про те, що пишуть у підручнику, а про кохання? І як це пов’язано з біологією? Де живе кохання — у серці, чи в мозку?

Учителька трохи помовчала, тоді посміхнулася й сказала:

— Гаразд. Розповім вам усе, що знаю.

Такого цікавого уроку біології в III-А ще не було. Учні дізналися про хімію кохання і про почуття, яке часто його супроводжує, тобто ревнощі. Довідалися про висновки трьох італійських учених, котрі ствердили, що романтичне кохання нічим не відрізняється від нав’язливого неврозу. Останнє повідомлення викликало в класі невгамовний регіт.

— А що таке нав’язливий невроз? — поцікавився Білий Міхал, який півуроку провів за читанням коміксів Російського та Ван Гамме.

— Це коли хтось почувається погано, якщо не читає коміксів про Торгала, — дуже серйозно відповів Мацек.

Щойно задзеленчав дзвоник на перерву і за вчителькою зачинилися двері, усі кинулися до Каміли. Кричали наввипередки, яка вона безсердечна й ревнива, а Єва вигукувала голосніше за інших і нарешті просто в обличчя кинула однокласниці, що вона — Ніхто. На захист Каміли стала лише Малгося, адже вони подруги, а друзів треба завжди підтримувати. Та навіть Малгося не змогла виправдати Камілину поведінку.

Зрештою, захищати не було кого. Після Євиних слів Каміла вибігла із класу. За нею вийшов лише Войтек, хлопець, якого місяць тому Паном Ніхто назвав не хто інший, як Каміла.

— Який їхав, таку стрів! — зауважив Алекс, щойно за ними зачинилися двері.

Дехто засміявся, і тільки Малгося помітила, що на парті залишилися всі Камілині речі. Сама дівчина не повернулася до школи до кінця уроків. Не прийшов і Войтек. І якщо Камілині зошити й книжки забрала Малгося, Войтекові причандалля так і залишилися лежати, розкидані на останній парті біля стіни, де новенький, наче заразний хворий, сидів сам-один…

Раз козі смерть

Малгося не могла зрозуміти Камілиного вчинку. Навіщо вона пішла до Міхала? Чого хотіла домогтися? Адже сліпому видко, що Міхал, крім Кінги, нікого не помічає. Та найдужче вразила дівчину брехня подруги. Чому вона їй не довіряла? Ніде правди діти, Малгося дуже образилася. Крім того, Мацек, здавалося, зовсім її не розумів. Його власна думка про все, що сталося, не збігалася з Малгосиною. По-перше, він увесь час повторював, що поведінка Каміли, Єви, Кінги й навіть Чорного Міхала та решти класу відгонить дешевим бразильським серіалом. По-друге, стверджував, що все можна було передбачити, бо Каміла ніколи не закохувалася по-справжньому.

— Зроду не бачив настільки незрілої особи, — говорив Мацек, повертаючись із Малгосею зі школи. Дівчина несла Камілин рюкзак, а свій віддала Мацекові. — Вона намагається пристосувати дійсність до власних фантазій! Каміла страшенно інфантильна! Їй хочеться, щоб усе в житті складалося так, як вона мріє, ти цього не помітила?

— А ти помітив? — іронічно запитала Малгося.

— Ні, сам я цього не зауважив, — щиро відповів хлопець. — Я часто говорив з Олеком, і він мені багато чого наоповідав, як усе було, коли вони ще зустрічалися. Із Кшисеком балакав. Пам’ятаєш, що було в першому класі? Коли Каміла думала, що то він подарував їй слоника? Я пригадав чимало таких історій, і мені вималювалася цілісна картина. Каміла почувається щасливою тоді, коли все виглядає, мов у казці. Коли її собачку рятує принц. Коли він потайки підкладає подарунки. Та коли він скаже: «Я тебе кохаю», — це вже їй не подобається. Бо казка перетворюється на дійсність і романтика зникає. Мені лише Олека шкода. На щастя, він почав серйозно ходити на якісь кошмарні тренування, бо готується до змагань… Часто про неї розпитує. А я не знаю, що йому сказати…

Обоє помовчали. Малгося думала над Мацековими словами. У них було багато правди.

— Але ж у мріях немає нічого поганого… — Малгося ще намагалася захищати подругу.

— Узагалі-то ні. Але, мабуть, на все свій час, — Мацек замовк, а тоді змінив тему. — Невже ми повинні весь час говорити про Камілу? Я збирався тебе нині витягнути до басейну. Алекс із Білим Міхалом кличуть мене позмагатися. Хочеш із нами? — спитав він і відразу пошкодував, зрозумівши, що, коли вони підуть разом, виявиться, що він не вміє добре плавати, де вже йому змагатися з Алексом.

— Басейн? — Малгося замислилася. Була п’ятниця, уроки можна зробити пізніше. — Гаразд, — погодилася вона. — Але ходи зі мною, я мушу віднести Камілі її речі.

Мобілка Каміли не відповідала. Удома дівчини теж не було. Бабуся, здивована тим, що речі онуки приносить зі школи подруга, лише знизала плечима й узяла рюкзак. На щастя, у неї на кухні щось підгорало, тож старенька побігла туди, а Малгосі вдалося уникнути пояснень. Пробурмотівши, що вона дуже поспішає, дівчина швиденько подріботіла сходами вниз. Там на неї чекав Мацек.

* * *

Каміла вибігла зі школи в розхристаній куртці. Сльози текли по щоках і розмазували туш для вій. Уранці вона пофарбувала свої жахливі білі вії, котрі так її дратували. «Ну чому я не народилася, наприклад, брюнеткою? Не було б у мене стільки проблем», — думала Каміла, забуваючи, що останні події не мали жодного зв’язку з її волоссям. У вухах бриніли слова Єви, Наталії й Алекса. Усі її засуджували, і це було нестерпно! А ще — сповнений зневаги Міхалів погляд. Як же він змінився за цей рік. Дівчина мало не бігла вкритою листям доріжкою.

— Я вже боявся, що не наздожену тебе, — почувся за спиною голос Войтека.

Каміла прискорила кроки. Тільки цього бракувало! Щоб її втішав цей жахливий тип, якого всі ненавидять.

— Не біжи так!

— Відчепися! — буркнула Каміла й розплакалася ще дужче.

— Не відчеплюся! — рішуче відповів той і схопив її за руку. — Заспокойся, ходи, побалакаємо.

— Я не можу… Мушу йти до Кінги… пояснити все…

Войтек спробував жартом розрядити напружену ситуацію, але Каміла лише розсердилася.

— Припини! — роздратовано закричала вона й відсмикнула долоню так швидко, що у Войтекових руках залишилася її маленька кольорова рукавичка. — Який же ти противний і нестерпний!

— Не злися, — спокійно відповів хлопець. — Я лише хотів, щоб ти перестала плакати, — Войтек дмухнув у рукавичку, і та перетворилася на кольорову кульку з п’ятьма ріжками.

Каміла мимоволі посміхнулася. Обоє замовкли. Войтек озвався першим.

— Я не дуже розумію, про що йдеться, але хочу тобі допомогти… — несміливо почав він.

— Навіщо? — зверхньо запитала Каміла. Вона більше не сміялася й знову була неприємна.

— Бо я теж самотній.

— А я не сама! — гордо відказала Каміла. — У мене є Малгося, подруга.

— Подруга? То де ж вона?

Знову запала мовчанка, яку порушило схлипування Каміли. Дівчина плутано розповіла Войтекові про все. Про Олека, Міхала, Кінгу й навіть про те, що трапилося минулого вечора.

— Одне слово, щоб завоювати твоє серце, треба тебе ігнорувати, — жартома зробив висновок Войтек, але відразу пошкодував про це, бо Каміла знову прискорила ходу й кинула йому просто в обличчя:

— Ти мене ніколи не завоюєш!

— Та я пожартував! Почекай! — і Войтек побіг за нею.

— Дурний жарт, — буркнула дівчина, коли той наздогнав її.

— Я просто хотів, щоб ти перестала так хвилюватися. Просто треба піти до Кінги й розповісти, як усе було насправді.

— А якщо вона не повірить?

— А ти спробуй!

* * *

Кінга повірила. Дівчата не розмовляли довго, бо Камілі не хотілося говорити. Їй було сумно й погано. У кімнаті Кінги на підлозі лежало їхнє з Міхалом фото. Таке саме, як те, котре Каміла побачила в Міхала. Але в Кінги воно було в розбитій рамці. Під час розмови задзеленчав телефон, дзвонив Міхал. Каміла непомітно вийшла.

Здивувалася, побачивши під будинком Войтека.

— Що ти тут робиш?

— А що мені залишається? — спитав він, знизавши плечима. — Ти ж знаєш, як мене сприймають у класі.

— І тебе це дивує?

— Узагалі-то ні, але я не такий, як усі думають.

— Тоді навіщо ти так поводився з дівчатами?

— Якщо скажу тобі, не повіриш.

— Може, й повірю.

— Мої однокласники в Любліні казали, що у Варшаві всі так роблять. Я хотів стати одним з вас, — зізнався Войтек і потупився.

Каміла давно так не сміялася. Відкинула голову й реготала на всю вулицю.

— Не смійся.

— Ой, не можу, — не вгавала Каміла, думаючи, як Войтек міг припустити, що у Варшаві всі хлопці поводяться так нахабно. Згадала Білого Міхала, котрого комікси цікавили дужче, ніж дівчата. Уявила собі, як він намагається залізти рукою під чиюсь спідницю, й розреготалася знову. — І ти повірив?

— Ти навіть уявити не можеш, як я прагнув, щоб ви мене прийняли.

— Ага, класно в тебе вийшло, що й казати.

— Справді? — Войтек сумно всміхнувся. — Але це було нелегко. Першого разу я гадав, що ніколи не зважуся на таке. А потім майже повірив, що так і треба.

— Може, тобі треба стати актором.

— Це моя мрія. Тому й подумав: «Раз козі смерть», — а тоді навіть зрадів, що в мене так гарно вийшло. От лише зараз не смішно.

— Почни грати іншу роль.

— Спробую.

Якусь хвилину йшли мовчки.

— Вертаймо до школи по рюкзаки? — запропонував Войтек.

— Марна справа, — відповіла Каміла. — Школа однаково зачинена. Глянь, котра година. Заберемо в понеділок.

— Я тебе проведу, — сказав хлопець. — У мене однаково немає тут знайомих, усі залишилися в Любліні.

Каміла стенула плечима. Вони вже йшли в напрямку до її дому, коли Каміла вгледіла по той бік вулиці Мацека й Малгосю. Але не покликала подругу. У вухах лунали Войтекові слова: «Подруга? То де ж вона?» А й справді, де? По той бік дороги. Чужа. Каміла не змогла розповісти їй того, що Войтекові. Це вже вкотре між ними щось не так… Чому?

Нічого собі!

Цього року День святого Миколая був сумнішим, ніж зазвичай. Ще на батьківських зборах вирішили, що подарунки мають коштувати не дорожче, ніж двадцять п’ять злотих. Пані Чайка попросила скласти список тих, хто не може дозволити собі таких витрат.

— Відшкодуємо з фонду класу, не хвилюйтеся…

У списку опинилося сім прізвищ. Малгося здивувалася, бо досі вважала, що вона найменш заможна в класі. Але були й інші, кому не переливалося. Батько Наталії, слюсар-інструментальник, уже другий рік був безробітний. Невесело було й у Зосі, чия мама теж багато місяців сиділа без роботи. У класі було чимало учнів із неповних родин. Щоправда, там не бідували, але матері-одиначки працювали дуже важко. Чорний Міхал мешкав із мамою, якій гордість не дозволяла нічого взяти від його батька, починаючи від прізвища дитини і закінчуючи хоч би невеликими аліментами. Від ранку до вечора працювала на радіо. Мацекова мати, щоправда, вийшла заміж удруге, але це не означало, що вони були заможні, бо вітчим заробляв мало, а справжній Мацеків тато аліментів на сина не сплачував.

— У всьому винне безробіття, — говорив Мацек, коли вони разом із Малгосею, Алексом та Камілою йшли купувати подарунки. — Моя мама розповідала, що в Польщі є родини, які живуть на такі малі гроші, що діти в них недоїдають.

— Тоді навіщо їм аж стільки дітей? — запитала Каміла.

Їхні з Малгосею стосунки ще не з’ясувалися, але дівчата поводилися так, немовби нічого не сталося. Ніби чекали нагоди поговорити про брехню й Чорного Міхала.

— Ти це серйозно чи жартуєш? — не зрозумів Мацек.

— Серйозно, — відповіла Каміла. — Якщо в когось бракує грошей, він не повинен народжувати стількох дітей.

— Ой, не можу! Тримайте мене! — вигукнув Мацек. — Ти що, не розумієш, що так зазвичай діється в бідних, темних родинах, у простих людей? Таких, котрі про майбутнє не думають! Їх переконали, що їм усі винні, і тепер вони чекають, доки їм впаде з неба.

— А ти звідки знаєш? — з іронією спитала Каміла.

— Від мами, — відповів той. — І в газетах читаю. А ти не помітила, скільки дітей опиняється на смітнику? Або в контейнерах?

— У яких контейнерах? — не втямила Каміла.

— Ти що, не дивишся новин? — вразився Мацек.

— Ні, а навіщо?

— Тоді почни дивитися.

— Каміла думає, що в усіх так, як у неї, — озвався знущально Алекс. — Бабуня пече їй пиріжки й укриває теплою ковдрочкою.

— Є такі родини, де в одному ліжку спить кілька осіб, — продовжував Мацек. — Ти живеш у Варшаві, а на канікули їздиш за кордон. Поїдь якось у Бещади, туди, де немає електрики. Там побачиш справжню Польщу, а не таку, до якої ти звикла в «Клані» чи «Злотопольських».[18]

— Може, змінимо тему? — спитала Малгося.

Їй самій було соромно зізнатися, що вона теж не дивиться новин і не читає газет. У Мацека все було по-іншому. Його мама постійно з ним розмовляла, причому на серйозні теми. Нещодавно Мацек розповідав, що читали з мамою у «Високих підборах» щось про інтернет та пов’язану з ним небезпеку. А її батьки ставилися до неї, як до дитини. Камілині батьки так само. Але, може, треба самій показати, що вона вже доросла, й читати газети та дивитися новини? А що воно таке з тими контейнерами, то Малгося ще повинна запитати.

* * *

Під час жеребкування Каміла витягнула Каську. Купила їй три різні гумки для волосся, кожна іншого кольору, усі такі гарненькі. Як і сама Каська. Каміла Каську не любила, але на Миколая подарунок має бути гарним. Минулого року про це вже йшлося.

— А може, у Каськи коротке волосся? — зауважив Алекс.

— Чому коротке? — запитала Каміла.

— Ну, наприклад, вона його нині обрізала. Або вчора. Зрештою, її вже кілька днів немає в школі.

— Та ну тебе! Вона швидше тобі язика відріже, ніж собі волосся.

Мацек витягнув Чорного Міхала і, поміркувавши гарненько, вирішив купити йому чорний органайзер.

— Нехай собі за його допомогою організує життя з Кінгою, — буркнув він, вкладаючи подарунок до паперової торбинки в ялинки.

Малгося купила для Білого Міхала комікс. Алекс довго з’ясовував, чи в того, бува, такого немає. Сам він витягнув Єву й купив для неї кам’яну шкатулочку.

— Поняття не маю, що купити, а в таку шкатулку вона точно собі щось складатиме, — пояснив він друзям.

— Наприклад, плітки, — захихотіла Каміла.

* * *

Подарунки вони вибрали крутезні. Саме так висловився Войтек, забігши ввечері до Каміли. До крамниць із ними не пішов, не хотів зачіпатися з Алексом. Мацек і Малгося були не проти, та Алекс… А раптом почав би присікуватися, кепкувати, що Войтек і Каміла — то солодка парочка. А це ж бо неправда! Під час жеребкування Войтек витягнув Алекса й зайшов до Каміли порадитися, чи гарний купив подарунок. Йому хотілося, щоб у класі його прийняли. Адже він був з ними вже третій місяць і весь час почувався аутсайдером. Про те, що він витягнув Алекса, знала тільки Каміла. Подарунок був класний! Стара версія однієї з перших комп’ютерних ігор.

— Щось близько двадцяти злотих у «Медіа-маркеті», — пояснив Войтек, коли Каміла уважно роздивлялася коробочку із «Поселенцями».

— Ну, тоді ти вклався в кошти, — сказала Каміла й хотіла щось додати, але задзеленчав телефон.

Дзвонила Єва, яка хотіла повідомити, що Каська лежить у лікарні. Ось чому її понад тиждень не було в школі.

— П’яний водій наїхав на неї на переході, — розповідала Єва. — Їй уже зробили кілька операцій. Учора Каська опритомніла, тому батьки лише нині мені подзвонили. Кажуть, що за тиждень її можна буде провідати.

— Удома?

— Ти що! У лікарні! Її випишуть лише перед святами, та й то вилами по воді писано…

Після Євиного дзвінка розмова з Войтеком не клеїлася. Каміла вибачилася й зателефонувала до Малгосі.

— Ти вже знаєш?

— Про Каську?

— Отже, знаєш…

— Так. Ти ж розумієш, що Євка встигла півкласу обдзвонити, — дівчата помовчали, а тоді Малгося озвалася. — Я оце думаю, чи ти купила відповідний подарунок. Кажуть, їй робили операцію на черепі. Мабуть, і волосся поголили?

— Та мені теж здається, що подарунок не дуже… — погодилася Каміла й додала: — Тоді я докуплю щось.

— Наприклад, книжку, — порадила Малгося.

— Каська й книжка — це як Білий Міхал і дівчата, — Каміла не уявляла собі, щоб однокласниця могла захоплено читати.

— Знаєш… — тихенько мовила Малгося, — у лікарні люди іноді змінюються. Якщо доведеться довго там лежати, то скільки можна дивитися у вікно чи в телек?

— Гадаєш, у неї там є телевізор?

— Та отож, може й не бути. Так що книжка — це гарна ідея.

* * *

Наступного дня весь клас довідався про нещасний випадок із Каською.

— Я не хотіла вам про це розповідати, — пояснювала пані Чайка на виховній годині, — доки Кася не опритомніє. Перед вами постане складне завдання. Перевірка на доброту, дружбу, солідарність. Кася видужуватиме ще кілька тижнів. Ви повинні допомогти їй надолужити прогаяне. Я розраховую на всіх, а не лише на Кінгу.

— А як бути з подарунком на Миколая? — запитала Каміла, котра єдина не поклала свого пакуночка до загального мішка з дарунками.

— Як я розумію, ти запитуєш, бо маєш їй дарувати?

— Так. Я не поклала його до інших, бо Каськи однаково немає.

— Підете й занесете їй. Та спершу зв’яжіться з її батьками й запитайте, чи можна її провідати.

Уперше в історії класу свято Миколая було невеселим. Розглядаючи подарунки, усі думали, чи Каська дуже хвора і що з нею насправді. Каміла свій подарунок роздивилася лише вдома. Це був записник у рожевій волохатій палітурці. Кожна сторінка була рожева й запашна.

«Може, почати вести щоденника?» — подумала дівчина, гортаючи записник. У рюкзаку вона знайшла ще одну річ, якої там точно раніше не було. Маленький згорточок, а в ньому — декоративна свічечка у вигляді троянди й аркушик зі словами «Спасибі за розуміння». Хто це поклав? Каміла могла лише здогадуватися. Але зараз це не дуже її цікавило. Вона весь час думала про Каську. Про те, як усі переймалися тим, що сталося, і забули про її колишні коники.

* * *

За тиждень вони втрьох пішли до Каськи: Каміла, Малгося й Мацек. До Касьчиних батьків подзвонив Мацек, бо вони знали його ще з початкової школи. Саме Мацек довідався, що в Касі обидві ноги на витяжці і що в неї був струс мозку і їй зробили трепанацію черепа, бо довелося усунути гематому. Ну, і що в їхньої однокласниці численні травми внутрішніх органів.

Каську ніхто з них не впізнав. Малгося й Мацек стояли непорушно, дивлячись на її спухле обличчя. Кася спала. Друзі вирішили не будити її, Каміла поклала на тумбочці пакунок із книжкою, і всі тихенько рушили до дверей.

— Оце-то менінгіт, — прошепотів Мацек.

— А яку книжку ти їй купила? — так само пошепки поцікавилася Малгося.

— «Літню академію почуттів» Ганни Ковалевської, — відказала Каміла. — Ти сама говорила, що вона про канікули, про почуття і в зимові дні в лікарні має підняти їй настрій, то я й знайшла. Може, прочитає…

Каська почула їх, бо ворухнулася на ліжку. Ледь чутно покликала Малгосю.

— Як ти почуваєшся? — спитала та, але відразу зрозуміла, що звучить це по-дурному.

— Добре, — тихенько відповіла Каська, але було помітно, що це зовсім не так.

Розмова не клеїлася. Мацек тріскотів без угаву. А Каська якось боязко спостерігала за однокласницями.

— Ми принесли тобі подарунок на Миколая, — озвалася нарешті Каміла.

— Я навіть не знаю, що мама купила для Наталії, — відповіла Каська, але свого пакуночка навіть не розгорнула. Було видно, що їй бракує сил.

— Ну, не будемо тебе втомлювати, — сказав Мацек. — Зайдемо післязавтра.

Каська кивнула. Щойно вийшли, Малгося розплакалася. Для неї Каська, котра вічно кепкувала з усіх, вихвалялася й вдавала найдосвідченішу в стосунках із хлопцями, завжди була жахлива. Але сьогодні вона побачила зовсім іншу людину.

— Не обов’язково її любити, але нехай вона видужає, — схлипнула дівчина, а Мацек витер їй сльози.

— А я Касьці заздрю, — несподівано заявила Каміла.

— Чого це раптом? — в’їдливо запитав Мацек.

— Бо тепер їй пробачать усі вибрики. Я б теж хотіла опинитися в лікарні. Тоді й мені пробачили б історії з Олеком чи Міхалом. Бачу, щоб загладити свої провини, найкраще тяжко захворіти.

Після Камілиних слів зробилося тихо. А тоді Малгося підійшла до подруги й міцно обняла її.

— Я ж тобі нічим не дорікаю, — прошепотіла вона, і дівчата розплакалися.

— Баби плачуть — буде дощ, — буркнув Мацек і додав: — Ну й менінгіт!

У лісі, лісі темному…

Цьогорічні свята й Новий рік Камілині батьки вирішили провести в Татрах. Собаку залишили бабусі. Усі вирушили до лицарського замку, розташованого в Недзиці. Номер забронювали заздалегідь, тому зараз спокійно розкладали речі в шикарному апартаменті.

— Існує легенда, що тут наприкінці вісімнадцятого століття жила принцеса інків Уміна, — говорила Камілина мама, розкладаючи косметику у ванній.

— У лісі, лісі темному, де ходить хитрий лис… — співав Куба, граючись плюшевим лосем, якого отримав у садочку на Миколая.

Каміла дивилася на затоку, яку видно було з вікна. Вона так чекала цієї поїздки! Можливість провести тиждень далеко від школи, Варшави й усіх проблем була такою спокусливою! І лише тут дівчина змінила думку. Зовсім не через те, що замок чи краєвиди їй не сподобалися. Усе було чудове. Неначе в казці. Місце було справді чарівним, якби не те, що першим, кого Каміла побачила, вийшовши з кімнати, був Олек. Усміхаючись, він прямував до неї.

— Тато послав мене запитати, чи ви вже готові, — сказав він, не звертаючи ані найменшої уваги на її подив.

Дівчина щось промурмотіла й сховалася в кімнаті, зачинивши двері Олекові перед самим носом.

— У лісі, лісі темному… — почувся спів Куби, захопленого своїм лосем.

— Чому ви мені нічого не сказали? Чому?! — скрикнула Каміла. — А ти припини виспівувати цю ідіотську пісеньку! — накинулася вона на братика, який аж зіщулився з переляку.

— У чому справа? — запитала мама, розвішуючи в шафі одяг.

— Що він тут буде!

— Хто? — тато намагався вдавати, що нічого не розуміє.

— Облиш, — мама перебила його, не припиняючи розкладати вбрання. — Немає сенсу прикидатися, — вона навіть не обернулася до доньки й говорила тоном, який та добре знала й ненавиділа, бо він означав, що справа не підлягає обговоренню. — Ти маєш на увазі Олека? Якби ми тобі сказали, що він тут буде, ти б не поїхала. А я не збираюся через тебе марнувати свята. Тобі добре відомо, що ми дружимо з його батьками й через твої коники з ними не сваритимемося. Тут купа інших дітей, можеш бавитися з кимсь іншим.

— Я не дитина! І бавитися ні з ким не буду! — закричала Каміла, але мама її більше не слухала, бо до неї саме підійшов Куба й попрохав зав’язати шнурівки в нових тапочках.

— Зараз підеш до Мальвіни, почекай хвилинку… — звернулася мама до Куби, поправляючи не лише шнурівки, а й вбрання.

Каміла стояла посеред кімнати, мов громом вражена. Уявила собі свята й Новий рік з Олеком і злякалася. А якщо він її розпитуватиме? Може, зажадає пояснень. Вона б із радістю вибігла з кімнати, але… а раптом в коридорі наштовхнеться на Олека? Дівчина довго стояла біля вікна й дивилася на засніжений краєвид і затоку, що губилася в темряві. Тоді пішла до ванної. Зачинила за собою двері й подзвонила до Малгосі, яка аж заніміла від здивування, почувши, що там, у замку, Каміла зустріла Олека.

— Скажи бодай що-небудь! — занепокоїлася Каміла. — Ти мене чуєш?

— А що казати? Я не знаю, що тобі порадити. Будь сама собою і…

Але Каміла не дізналася, що радила їй подруга. Не встигла навіть закінчити розмову з Малгосею, бо до ванної зайшла мама й вигукнула:

— Я ж казала тобі не брати мобільного! Ми з татом погодилися лише за умови, що ти не дзвонитимеш з нього безперервно, а лише на Різдво й Новий рік надішлеш кілька есемесок! У мене не монетний двір, щоб викидати гроші на всякі твої забаганки! Ми й так протягом останніх півроку сплачували астрономічні суми за твої розмови!

— А звідки ти знаєш, що це я подзвонила, а не до мене? — спитала Каміла.

— Перевірити? — мама підвищила голос, а донька спритно видалила список останніх дзвінків.

— Що ти там робиш, нахабне дівчисько! Сил моїх більше немає! Хочеш усі свята нам зіпсувати! Але я тебе попереджаю: якщо за святвечірнім столом викидатимеш коники, тобі доведеться залишитися тут, у кімнаті! І жодних подарунків!

— Авжеж, Миколаю добре відомо, яка ти неслухняна, — дуже серйозно заявив Куба, але більше нічого не встиг сказати, бо Каміла показала йому язика й глянула так, що малий розплакався.

— А тепер ти його ще й дражниш!

— Я нічого йому не зробила!

— Чому ти весь час його ображаєш?!

— Галіно, Каміло, дайте спокій, — на порозі стояв тато. — Не сваріться бодай нині! Хто сперечається на святвечір, потім весь рік лаятиметься…

— Атож… який святвечір, такий весь рік потому, — буркнула Каміла й вийшла з ванної.

— Але не забудь, що нікому не можна дзвонити! — гукнув їй батько. — А ти, Кубо, не рюмсай, а вбери светр та піди пошукай Мальвіну. Зустрінемося за кілька хвилин у їдальні. Знайдеш дорогу?

— Так, — відповів хлопчик і, взявши під пахву свого лося, вийшов у коридор.

* * *

Олек стояв під дверима кімнати. Якщо, їдучи сюди, він на щось таки розраховував, то тепер уже знав, що помилився. Що Каміла захрясне йому двері перед носом, він аж ніяк не сподівався. Хоча… після того, що вона сказала йому на пляжі влітку, можна було очікувати будь-чого. І все-таки він надіявся знову побачити дівчину, котра тоді, у Хорватії, справила на нього таке незабутнє враження. Що сталося з тією Камілою? Він нічого не розумів. Із-за дверей до нього долинали приглушені вигуки. Прислухався, але масивні дубові дошки притлумлювали голоси. За мить перед ним з’явився Куба. Побачивши Олека, малий посміхнувся й мовив:

— А де Мальвіна?

— У кімнаті. Ходи, проведу тебе, — сказав Олек, беручи хлопчика за руку.

— Каміла казиться! — повідомив йому Куба.

— Умгу, — буркнув Олек.

— Телефонувала комусь із мобільного, а мама кричала, що їй не можна дзвонити. Але, якби в мене була мобілка, я б теж дзвонив.

— До кого? — зацікавився хлопець.

— До Мальвіни, сказав би їй, що в нас у садочку був Миколай і приніс мені лося. А так доведеться їй його тягти й показувати. Сам бачиш, який він важкий.

Олек посміхнувся, але не встиг відповісти, бо Куба знову запитав:

— А знаєш таку пісеньку «У лісі, лісі темному…»?

— Знаю.

— А поспіваєш зі мною? Бо Каміла не захотіла…

— Мальвіна з тобою заспіває, вона теж її вивчила в садочку…

* * *

Такого святвечора, як у замку, ані Каміла, ані Олек, ані тим більше Куба чи Мальвіна, ніколи не бачили. Ялинка була величезна, на столі стояли страви старопольської кухні, а народний гурт грав колядки. Дітлашня аж вищала від утіхи. Куба й Мальвіна дочекатися не могли, коли все почнеться. Але гості збиралися поволі. Зрештою, до початку залишалося ще хвилин п’ятнадцять. Каміла сиділа біля столу набурмосена й не дивилася ані на батьків, ані на Олека. Думала лише про одне: як зробити, щоб не ділитися з ним облаткою. Їй узагалі не хотілося цього року ділитися нею з ким-небудь.

Вона щосили уникала цього моменту, і, зрештою, їй вдалося. Щоразу, коли Каміла серед натовпу присутніх з облатками в руках бачила, що до неї наближається Олек, тієї ж миті відверталася до нього спиною. Хлопець сів за кілька місць від неї, біля Мальвіни й Куби. «Як ні, то й ні», — подумав Олек, вмощуючись на стільці. Більше він до неї не наблизиться, хоч би там не знати що!

Каміла навіть батьків не привітала з Різдвом. Дівчина образилася на них за те, що вони приховали від неї Олекову присутність. Тато з мамою підійшли перші, обняли доньку, а мама прошепотіла на вухо, щоб Каміла вчилася лише на «шість». «Немовби нічого важливішого немає!» — подумала дівчина. Навіть братика не привітала, зате малий сам підбіг до неї з побажанням, щоб їй подарували купу подарунків. Уся ця святкова атмосфера зробилася для неї нестерпною. Дівчина не могла дочекатися, коли всі почнуть їсти й усе це закінчиться. На щастя, ніхто не звертав на неї уваги. Батьки розмовляли з Олековими татом і мамою. Сам Олек займався сестричкою й Кубою. Невдовзі оголосили, що всі, хто хоче, можуть заспівати колядку або якусь пісню, і посеред зали з’явилися Олек, Мальвіна й Куба, які співали пісеньку про темний ліс і зайчика. Усі троє виглядали такими щасливими! Вона теж могла бути з ними! Не чекаючи, коли почнуть роздавати подарунки, дівчина взяла ключ і нишком вислизнула до кімнати. Свято продовжувалося без неї. Та у вухах настирливо лунала наївна дитяча пісенька про зайчика в лісі…

Зачатована

— А мені на Різдво комп’ютер подарували, — похвалилася Малгося подрузі.

— Звідки твої… — почала було Каміла, але не закінчила, схаменувшись, що питання «звідки твої батьки взяли на це гроші» може видатися нетактовним.

— Ця мамина подруга, за яку мама поручилася в банку… Ну, та, що виїхала до Америки… Вона озвалася! — пояснила Малгося. — Повернула мамі борг, надіслала мені запрошення на канікули до Штатів та гроші на комп’ютер.

— Класно тобі!

— Авжеж! Тато вирішив мені під’єднати безлімітний інтернет через кабельне! А Мацек пообіцяв записати кілька програм і дещо показати.

Каміла не відповіла. «Мацек, — думала вона. — Знову Мацек! Із Малгосею все зрозуміло, у неї є Мацек. А що зі мною? Повна каша в голові».

— Як зустріла Новий рік? — поцікавилася, щоб змінити тему, але відразу пошкодувала про запитання. Бо їй не було чим похвалитися. Олек на неї навіть не глянув. Начебто вона й сама винна, бо відверталася від нього, проте… Каміла вже звикла, що її обожнюють, і не могла змиритися з тим, що навколо стільки пар і лише вона залишається самотою, а на додачу ніхто нею не захоплюється, як колись. Щоправда, вона двічі отримувала дивні есемески, надіслані з комп’ютера, але це напевне якась помилка! Колись отримала повідомлення: «Став картоплю, зараз буду», — тож звідки їй знати, що есемески «Думаю про тебе» або «Чи сподобалася тобі трояндочка?» адресовані їй?

— Новий рік! — підхопила Малгося. — Класно! Ми були в Білого Міхала. А вранці пішли до Каськи, яка ще й досі лежить у лікарні. Лише за тиждень її випишуть, а в школі вона з’явиться аж після зимових канікул.

— Почекайте! — почувся чийсь голос.

Дівчата обернулися. За ними біг Войтек. Довге волосся вилазило йому з-під шапки.

— У Малгосі тепер є комп і безлімітний інтернет! — повідомила Каміла.

— Супер! То ти тепер можеш надсилати мейли, есемески з компа й чатитися зі знайомими, — зрадів Войтек. — А ти, Каміло? У тебе ж теж безліміт, то чому ти цього не робиш?

Каміла стенула плечима, а тоді, подумавши, повільно проказала, немовби знехотя:

— Може, і мені почати?

* * *

Відколи в Малгосі з’явився комп’ютер, її контакти з Мацеком та Камілою дещо змінилися. По-перше, вони з Мацеком без кінця обмінювалися мейликами. По-друге, коли не переписувалися, то базікали в чаті. По-третє, слали есемески з комп’ютера. Для Каміли в Малгосі залишалося набагато менше часу, ніж колись.

Того дня Малгося, як завжди, зайшла в інтернет. За мить отримала повідомлення, що Мацек біля компа. І справді, щойно вона відкрила чат, як на екрані з’явилося:

МістерСкребл: Я на тебе чекаю!

Ося: Привіт!

МістерСкребл: Привіт! Скільки можна чекати? Зіграєш зі мною?

Ося: Лише один раз. А тоді ти відразу прийдеш до нас, бо мусиш записати мені програму.

МістерСкребл: Е ні, моя пані! Ви собі сама цю програму запишете, бо мусите бути розумною, щоб я міг Вами пишатися! А тепер залогуйся й грай зі мною, бо мені кортить перемогти!

Гра була в розпалі, коли у віконці Малгосиного комп’ютера блимнула інформація, що на чаті з’явилася Каміла.

Міла: У мене хандра. Поговоримо?

Ося: Не можу. Саме граю з Мацеком у скребл і якщо відволічуся, програю. Потім треба переписати одну програму… А що сталося?

Міла: Та нічого.

І віконечко Каміли закрилося. Малгося, захоплена грою з Мацеком, не звернула на це уваги.

Від нудьги Каміла почала нишпорити в інтернеті. «А якщо поворожити собі?» — подумала вона. На одному з порталів знайшла карти таро. «Хтось змінить твоє життя», — прочитала вона, і в цю мить надійшла нова есемеска: «Ти класна». Розлючена Каміла вимкнула телефон. За кілька хвилин помітила, що на чаті з’явилося нове віконечко і хтось із незнайомим номером запитав:

8773157: Поговоримо?

Міла: А про що?

8773157: Про що хочеш.

Міла: 3 тобою ні про що.

8773157: А шкода, бо в мене саме хандра і я б із задоволенням із кимсь потеревенив.

Прочитавши це зізнання, Каміла втягнулася в розмову з незнайомцем. Уже за кілька хвилин його нік опинився в списку її співрозмовників.

«Примабалерон — химерний нік, як на хлопця, — подумала вона, — але нехай!»

Примабалерон: У тебе є який-небудь улюблений фільм?

Міла: Є кілька. А яке це має значення?

Примабалерон: Теж хандриш? Як я?

Міла: Так.

Примабалерон: Ніхто тебе не розуміє, правда?

Міла: А ти звідки знаєш?

Примабалерон: Здогадався. Але це паскудно. Коли виявляється, що найближчі тебе не розуміють.

Міла: У подруги хлопець, і вона ним займається без кінця, а для мене вже часу не має.

Каміла написала так щиро, що аж сама злякалася. Того дня вони закінчили розмову по десятій, коли Камілині батьки почали вже сваритися. Давно вона ні з ким так гарно не спілкувалася, та ще й із таким дивним прізвиськом, як Примабалерон.

* * *

У наступні кілька днів Каміла весь час стриміла біля комп’ютера й спілкувалася із Примабалероном. Якось, повертаючись зі школи з Мацеком та Малгосею, вона сказала, що не піде до цукерні, бо має поговорити з кимсь в інтернеті. Мацек жартома назвав її зачарованою-зачатованою. Щось у цьому було, бо незнайомець з інтернету щодень чимраз більше причаровував Камілу. Вона розповіла йому про свята й Олека набагато докладніше, ніж Малгосі, зізналася, що сама не знає, чого хоче й чого прагне. Розповіла про Чорного Міхала, на якого дивилася тепер, мов на чужого. Поділилася своїми думками. Примабалерон не був таким балакучим. Звісно, він теж розказав їй, що ніхто його не розуміє, йому самотньо й однокласники його не сприймають. Але крім того, нічого більше не розповідав. Говорила переважно Каміла. Про свого співрозмовника знала, що він, як і вона, ходив до третього класу гімназії (про це здогадалася зі списку обов’язкової літератури, яку той мав прочитати), жив у Варшаві (учора їхав метро) й обожнював кіно. Писав класні листи.

«Я собі подумав, що тобі варто подивитися „Людину в залізній масці“ з ДіКапріо. Прекрасна акторська гра, та й фільм такий, що примушує замислитися над людською природою, над проблемами добра і зла».

Каміла подивилася його, фільм їй сподобався. Завдяки Примабалеронові вона нарешті повірила в слова Войтека, який одного разу переконував клас, що ДіКапріо — це не лише вродливий хлопець, а передусім хороший актор. Тоді ніхто йому не повірив. А тоді надійшов час, коли Каміла почала замислюватися над тим, хто такий Примабалерон і як він виглядає.

* * *

— Мене цей хлопець цікавить, — сказала вона Малгосі дорогою зі школи.

— Ти про цього свого з інтернету?

— Так. Того дня, коли ми з ним познайомилися, я собі наворожила, що хтось змінить моє життя. Так воно і є. Непоганий чувак. Щоправда, трохи таємничий, але класний. Ага, і ще нік в нього такий дивний.

— Який?

— Примабалерон. Дурний, правда?

Малгося аж зупинилася.

— Який?!

— О Боже, та я ж сказала: Примабалерон. Я розумію, що воно по-дурному, але…

— Та це ж Войтек! — Малгося сказала так, наче всьому світові це було відомо. — Він у мене десь тижнів зо два тому запитав твій номер на сервері, бо казав, що в нього хандра, а з тобою класно спілкуватися, а мобіла в тебе вимкнена. А я весь час думала, що ти невідомо з ким там познайомилася. Дивно, що ти не зрозуміла, що це Войтек…

Пустопорожня лялька

— Каміло! Та скажи, у чому справа! — вигукнув Войтек, вибігаючи за нею з класу. Хвилину тому хлопець почув, що він підступний шахрай, підлий брехун і хам, але чому?! Цього вона йому не пояснила…

— Тобі відомо, у чому справа! — крикнула вона у відповідь і забігла до вбиральні. Войтек шарпонув клямку і, незважаючи на протести дівчат з інших класів, погукав у глиб приміщення:

— Якби я знав, то не питав би!

Але Каміла не відповідала. Войтек не зрозумів, чи вона пішла до вбиральні, бо їй було туди потрібно, чи щоб уникнути розмови з ним. Метушився біля дверей і бурмотів собі під ніс.

— Що вона мала на увазі? Що вона мала на увазі?

— А ти що тут робиш, залицяльнику за десятку? Чого під бабським тубзиком стримиш? — почувся знайомий голос.

Войтек озирнувся й побачив Алекса, котрий зневажливо дивився на нього. Войтек вирішив повернутися до класу.

— Ти не знаєш, що Каміла хотіла цим сказати? — спитав він Малгосю, котра сиділа в класі, схилившись над якоюсь книжкою.

— Інтернет, — буркнула Малгося й повернулася до читання.

— Який іще інтернет?! — Войтек геть нічого не розумів.

— Вона не знала, що Примабалерон — це ти.

— Як це «не знала»?! Як вона могла не знати?! — допитувався Войтек. Адже він давно розповів Камілі, як двоюрідний брат прозвав його Примабалероном, бо йому здавалося, що коли примабалерина — це жінка, то чоловічим відповідником має бути примабалерон.

— Господи! Та відчепися від мене! Не бачиш, що я читаю? — роздратовано відповіла Малгося.

Войтек глянув на неї нищівним поглядом, котрий міг би вбити на місці не лише її, але й добру половину класу з пані Чайкою на чолі.

До кінця уроків він марно намагався поговорити з Камілою. Вдалося лише після занять. Хоча, власне кажучи, це була не розмова, а монолог. Каміла йшла швидко й затикала пальцями вуха, а поряд біг Войтек і, силкуючись відірвати від вух її долоні, вигукував:

— То он як ти мене слухаєш! Я тобі розказував, що мрію про те, аби стати актором. Розповідав цю історію про примабалерона… Навіть у розмовах про ДіКапріо говорив те саме, що й у школі… — кричав Войтек, а що Каміла наддала ходу, хлопець відпустив її руки і, зупинившись, вигукнув: — Знаєш, що? Плювати я на тебе хотів! Більше жодного слова тобі не скажу. Я гадав, що ти не така. Що ти добріша! А ти й справді пустоголова лялька, яку треба відштовхнути, щоб викликати зацікавлення. Я й не дивуюся, що Міхал не звертає на тебе уваги! І цей твій Олек теж втратив до тебе інтерес. Ти зарозуміла, холодна лялька!

* * *

У Каміли аж руки тремтіли, коли вона відчиняла двері до помешкання. «Холодна лялька? Я тобі покажу холодну, зарозумілу ляльку! Ти, примабалерон із погорілого театру! — Пробурмотіла щось собі під ніс і з розмаху жбурнула рюкзак на підлогу. — Слова жодного більше не скажеш? То й добре! Пішов ти…»

На щастя, ані Куби, ані бабусі не було вдома. Ніхто не бачив, як Каміла люто гатила по клавіатурі, пишучи до Войтека листа, який починався словами: «Ти несправедливий!»

«Зависокої ти про себе думки! Звідки мені було знати, що це ти? У листах нічого не було…» І раптом дівчина вирішила переглянути листування з Примабалероном:

«Коли подивишся фільм, поговоримо. (Це було до того, як Каміла подивилася „Людину в залізній масці“). От бачиш! Я тобі вже давно казав, що Лео Д. класний актор». Після перегляду. Давно казав. Авжеж. Він без кінця торочив про його гру, захоплювався «Гангстерами Нью-Йорка», яких батьки не дозволили їй подивитися. А вона не захотіла переглянути фільм у Войтека. Факт. Якби вона уважніше читала його листи… але вона справді зациклилася на власних проблемах. І не слухала Войтека. Ані в школі, ані тоді, коли він писав мейли під ніком Примабалерон зі своєї дебільної адреси primabaleron@wp.pl.

Каміла витерла листа. Тоді почала думати, що робити далі. Раптом погляд наштовхнувся на свічечку у формі троянди, що стояла на книжковій полиці. Цю свічечку вона отримала на Миколая. І відразу пригадала собі есемеску, що надійшла кілька тижнів тому. Усе складалося в цілісну логічну картину. Вона схопилася, швидко вбралася й вибігла з дому.

* * *

Малгося не чекала на Камілу. Сиділа сама й читала журнали, якими засипав її Мацек. Хлопець постійно її чимсь дивував. Він знав багато такого, про що вона й не здогадувалася. Нещодавно розповідав, як у «Політиці» читав про те, що XXI століття може виявитися для людства останнім, бо воно перемудрило з технікою чи ще щось таке… Малгося цього не розуміла. А ще розказував, що в Німеччині якийсь божевільний канібал познайомився через інтернет з іншим чуваком і з’їв його. Мацек ще й дивувався, що Малгося про таке не чула.

— Та в пресі постійно про це пишуть! Ти повинна знати такі речі, якщо хочеш користуватися інтернетом. Мусиш пам’ятати, яка це небезпека, — вигукував він у трубку, а Малгося почувалася повною дурепою.

Ось чому тепер, коли він приніс їй кілька журналів, дівчина читала статтю про двох американських підлітків, які навчають агентів ФБР молодіжного сленгу, аби ті могли вистежувати в мережі педофілів. Мама й тато ніколи не говорили з нею на такі теми. Наче думали, що з нею такого трапитися не може. Педофілів не буває. Та, здається, це не так. Не далі, ніж учора вона хотіла зайти на якусь сторінку з порадами для дівчат, а там… якийсь секс. Малгося закрила сторінку, як обпечена. А якби зайшов тато й почав допитуватися? І довелося б зізнатися, що вона шукала поради, бо взагалі-то не впевнена, чи Мацек її кохає, бо він ніколи їй про це не говорить, лише цілує… Каже, що йому подобається запах її волосся. Та волосся — це ж не Малгося. Волосся — це волосся та й годі.

— Знаєш що? — відразу з порога почала Каміла. — Войтек образився. Може, я справді зле вчинила, бо не дуже-то до нього дослухалася. Я вже сама не знаю. От уже рік, як я сама не своя, розбита, як горщик…

І Каміла розплакалася.

Малгося хотіла щось сказати, втішити подругу, але не встигла. Бо у двері подзвонили. Прийшов Мацек. У нього був чудовий настрій, бо хлопець повертався з басейну, де йому вперше вдалося перемогти Алекса!

— А чого це білолиця сльози проливає? — весело спитав він, угледівши заплакану Камілу.

— Бо… — Каміла хотіла щось відповісти, але заплакала ще дужче й лише вимовила, махнувши рукою: — О Господи!

— Не Господи, а Мацеку! У нашій культурі нікому не дають імені Господь.

— Ги… ги… — засміялася крізь сльози Каміла. Нарешті Мацек звертався до неї, як раніше.

— Зіграємо в «Монополію»? — запитала Малгося. — Ніщо так не покращує настрою, як гра.

Вона мала рацію. Бо Каміла спершу знехотя, але все-таки погодилася. А тоді, десь посередині гри, перестала схлипувати. Про причини її плачу вони заговорили, коли гра була в розпалі.

— Ого! Десятка за друге місце в конкурсі краси, — засміявся Мацек, коли Малгося витягла карточку «громадської скарбниці». — А знаєш, чому друге? Бо перше зайняв я!

— Лише тому, що я не починала, — озвалася Каміла.

Тільки тоді Мацек з Малгосею почули її сміх.

— Ти маєш раз і назавжди вирішити, чого хочеш у житті, — мовив Мацек. — Мені здається, що Войтек тобі подобається, але в класі його не сприймають, тому тобі соромно. Весь час переймаєшся тим, що люди скажуть. Та начхай ти на це й почни жити власним життям! Ти й до Олека поставилася, як… не знаю до кого. Бо він був класний, коли вигравав м’язами, а щойно з’ясувалося, що ходив на кераміку, то видався тобі не настільки крутим, га? Що інші скажуть? Отямся!

— Але…

— Нічого не кажи, — перебив її Мацек. — А якщо так боїшся, що говоритимуть у класі, то повідомляю, що на свої іменини, відразу після канікул, планую запросити всіх, без винятку.

«Пробач. Пробач. Пробач». Це слово, написане безліч разів, було єдиним в отриманому Войтеком повідомленні. Хлопець хотів його витерти й не відкривати, але щось його зупинило й він цього не зробив. Тепер слово «пробач» миготіло на екрані рівними рядками. У кожному по чотири слова. А рядків було… Войтекові не хотілося лічити. На екрані був також напис: «Адресант просить підтвердити прочитання повідомлення. Надіслати підтвердження?» Войтек клікнув ОК. «Нехай знає, що я прочитав, — подумав він. — Але не відповідатиму. Не зараз. Нехай почекає».

Поза зоною покриття

Цього року Малгося нікуди не поїхала на зимові канікули. У батьків не було грошей.

— Не нарікай! Улітку полетиш до Америки, — сказала мама. — Нічого з тобою не станеться, якщо посидиш два тижні вдома. Немає чого перейматися, моя люба! Купі дітей ведеться значно гірше, ніж тобі.

«Легко їм казати», — подумала дівчина. Їй так хотілося поїхати. Та ще й із Мацеком, котрий разом із Білим Міхалом та Алексом подалися в лижний табір. Відколи Мацек два роки тому сяк-так навчився кататися, він намагався не пропустити жодної нагоди з’їхати з гірського схилу. Малгосині батьки не могли зважитися на такі витрати. Тисяча злотих за табір була сумою, якої вони ніяк не могли собі дозволити. Каміла, як завжди, поїхала за кордон. Теж на лижі. У Швейцарські чи Австрійські Альпи, Малгося сама не знала які. У Варшаві з усього класу залишилася тільки Каська. Щоправда, гіпс їй зняли, та поки що вона пересувалася не надто вправно й увесь час їздила на процедури. Від нудьги Малгося почала провідувати однокласницю. На жаль, пропозицію пограти в скребл було відкинуто після першої ж партії. Після ганебного програшу Каська втратила зацікавлення. Те саме повторилося і з грою в богл, із шахами й навіть шашками.

— А хіба ми мусимо весь час у щось грати? — запитала вона Малгосю.

— А що б ти хотіла робити?

— Я буду манікюрницею, — заявила Каська. — Нафарбуємо собі нігті.

— Гаразд, — погодилася Малгося, щоправда, без особливого ентузіазму.

Каська принесла мисочку з теплою водою й милом, палички для відсування кутикул, щипчики й декілька пляшечок з різними лаками.

— Спершу треба підпиляти нігті, а потім запхати долоні до мисочки, ось так, — повчала Каська, показуючи Малгосі, що та повинна робити. Було помітно, що вона у своїй стихії. — Розмочивши, спочатку відсуваєш кутикули рушником, тоді легенько ось так паличкою, а тоді відрізаєш щипчиками. Тоді висушуєш долоні й втираєш крем. А після цього фарбуєш нігті безколірним лаком.

— І все? — запитала Малгося.

— Та ти що! — обурилася Каська. — Найкраще пофарбувати в який-небудь колір. Тим більше, що канікули, учителі не чіплятимуться.

— Гаразд, але я хочу такий світлий, перламутровий, — погодилася Малгося.

— Він уже немодний, але як хочеш… — відказала Каська.

З усього було помітно, що вона не схвалює вибору однокласниці. Сама ж почала фарбувати нігті яскравим червоним лаком і мовби знічев’я, спитала Малгосю:

— Мацек дзвонить?

— Нині не телефонував, але, може, часу не мав…

— Як це — не мав часу? Для тебе не мав? Або він тебе кохає й дзвонить, або лише вдає, щоб приспати твою пильність.

— Як це — приспати пильність? — запитала Малгося, і в її серце вкралася тривога.

— Та ти що, хлопців не знаєш? — Каська заговорила своїм колишнім тоном, добре Малгосі знайомим.

Це знову була Каська в стрингах, із задком, випнутим у бік найвродливіших у класі хлопців, Каська, яка кепкувала з їхніх побачень, на яких «нічого не відбувається, крім поцілуночка в щічку, бо вам невтямки, як треба поводитися із хлопцем». Малгося цих кпинів не любила, і їй зробилося прикро, бо дівчина усвідомила, що їй більше подобалася хвора Каська з ногами на витяжці, аніж ця, яка зараз фарбувала собі нігті й байдуже продовжувала:

— Він там уже точно якусь закадрив. Ти про це навіть не довідаєшся відразу, та повір мені, що він звідти повернеться іншою людиною. Ти мусила будь-що з ним поїхати!

— Як ти це собі уявляєш, коли в батьків грошей не було?

— На жаль, — вела своєї Каська, — таке воно життя. Тому ти повинна зрозуміти, що, коли не маєш грошей, не маєш нічого. Навіть хлопця. Звісно, його можна втримати іншим способом, але в тебе… — тут Каська промовисто зиркнула на Малгосині груди, які ледве випиналися під блузкою, — не дуже є чим його звабити.

Малгося аж похолола.

— Ні, — вигукнула вона. — Мацек точно не такий! Він інший!

— І ти ще віриш, наче бувають інші хлопці! Згадаєш мої слова! Зрештою… якщо протягом трьох днів не отримаєш есемески, сама переконаєшся, що я кажу правду!

* * *

— Повна лажа! — сказав Мацек Білому Міхалові. — Аж кортить цей чортів мобільний жбурнути кудись у сніг!

— А що таке?

— Покриття немає, — сердито пояснив той. — І як можна вірити операторам, які тебе переконують, що покриття є скрізь у Польщі.

— Надішли листівку, — знизав плечима Білий Міхал.

— Листівка прийде за кілька днів, а я обіцявся Малгосі щодня слати есемески.

— Їй-бо, зв’язатися з дівчиною — це як добровільно в тюрму сісти, — бовкнув Білий Міхал і глянув на товариша, як на ідіота.

— У когось покриття є? — спитав Мацек за вечерею.

— А тобі навіщо? — запитав Алекс і захихотів, а за ним і решта.

— Я мав на увазі мобільний…

На жаль, з’ясувалося, що ні в кого не було покриття, а на додачу виявилося, що до найближчого поштового відділення досить далеко й ніхто туди не збирається.

— Ви лижники, а не плаксиві баби, — заявив інструктор. — Батьки витримають і без ваших листів.

* * *

Малгося спала з мобілкою під подушкою. Узагалі не розлучалася з телефоном. Сама надіслала Мацекові лише дві есемески. І щоразу з’являлося повідомлення, що вони не отримані адресатом.

— Чого ти, доню, так задивляєшся на цей мобільник? — поцікавився тато, коли вони сіли обідати.

— Бо Мацек чомусь не пише…

— Доню, а коли йому писати, якщо він на лижах гасає?

— Але він обіцяв…

— Обіцяв, але, може, у нього немає часу.

— Або покриття, — утрутилася мама й почала розкладати картоплю.

* * *

— І ти віриш, що там немає покриття? — сказала Каська й вибухнула сміхом. Малгосина мобілка мовчала вже п’ятий день. — Якби кохав, то й кілометр пройшов би, щоб надіслати тобі дурну есемеску. Закадрив там якусь, а ти, дурна, чекаєш.

Ця розмова взагалі позбавила Малгосю спокою. І навіть повідомлення від Мацека, яке прийшло в останній день канікул, її не втішило.

«Маленька, не було покриття. Страшенно за тобою скучив. Побачимося вранці в школі», — писав Мацек.

«Я тобі не вірю», — відповіла вона, а тоді вимкнула мобілку й розплакалася.

* * *

— Я мушу піти нині!

— Ти що, зовсім з глузду з’їхав? — спитала Мацекова мама. — Зараз десята вечора, що її батьки подумають?

— Мамо, мене не цікавить, що вони подумають, я повинен побачитися з нею нині!

— А подзвонити не можеш?

— Та я дзвонив, але її мама сказала, що Малгося не підійде. Сам чув, як її кликали, а вона навіть не озвалася.

— Біжи, — Мацекова мама лише рукою махнула.

* * *

Мацек мчав тротуаром між будинками. У руці стискав дерев’яне намисто. Воно було не дуже гарне, і хлопець знав про це, але йому так хотілося привезти щось своїй Малгосі, а там, у горах, абсолютно нічого було купити.

— Заходь, — сказав Малгосин тато, угледівши хлопця, і загукав у глиб квартири: — Доню, Мацек прийшов до тебе.

— Я ж казала, що не хочу його бачити, — почувся голос дівчини, і Мацек зрозумів, що вона плакала.

— Почекай хвильку, — мовив до нього тато й зайшов до доньчиної кімнати.

— Не хочу втручатися, але Мацек, напевне, має право знати, чому ти не хочеш його бачити.

— Повинен здогадуватися!

— Я не ясновидець! — гукнув Мацек і, незважаючи на Малгосині протести, зайшов до кімнати. Побачивши його, дівчина відвернулася спиною й закрила обличчя долонями. Хлопець підійшов до неї й мовчки почав застібати на її шиї дерев’яне намисто. — Крім катання на лижах, там не було нічогісінько цікавого. Та ще й відсутність покриття, пошти, взагалі я там був повністю відрізаний від світу.

Мацек викидав із себе ці слова зі швидкістю кулемета, але Малгося не дивилася на нього.

— Я знаю, що це намисто не дуже гарне, але там не було нічого іншого, що я міг би тобі привезти.

Запала мовчанка.

— Я страшенно за тобою сумував, — додав Мацек і легенько поцілував Малгосю в маківку.

— Не було покриття?

— Ні, не було, у жодній мережі, всі там чортихалися.

— Якби ти кохав мене, то пройшов би кілометр і знайшов покриття.

— Але покриття не було в радіусі кількох кілометрів! Крім того, я був певен, що ти здогадаєшся. Ти змінилася. Моя Малгося зрозуміла б, що я кажу правду. Хтось тобі чогось наговорив, еге ж? Кажи мені зараз, хто?

Трохи помовчавши, Малгося почала розповідати про все, про два тижні в товаристві Каськи й розмови з нею.

— І ти могла повірити Касьці? — прошепотів Мацек, обнімаючи Малгосю й пригортаючи її до себе.

«Отже, все повернулося на круги свої. Каська залишається найприкрішою дівулею в класі», — подумала Малгося, притулившись до Мацекового плеча.

Відкрити чи закрити дзьоба?

— Ідеш до Мацека? — запитала Каміла Войтека.

Обоє поверталися зі школи, точніше, пленталися до місця, де їхні дороги розходилися.

— Так, — відповів Войтек. — Але хіба це щось змінить? А не піти не можу, ти ж знаєш, як Мацек запрошував.

Каміла кивнула. Цього року Мацек запросив усіх, ставши посеред класу, адресу, дату й годину записав на дошці. Каміла й Войтек трохи поговорили про подарунки, аж нарешті зупинилися. Далі кожен мав іти у свій бік.

— Ну, то па, — озвалася Каміла, помовчавши.

— Па-па, — відповів Войтек.

Але ніхто з них не рушив з місця, немовби якась сила тримала їх на перехресті. Нарешті Войтек, переступаючи з ноги на ногу, спитав:

— Може, я заскочу до тебе й підемо на іменини разом?

— Окей, — погодилася Каміла і, коротко кинувши: — То о п’ятій! — побігла до свого дому.

* * *

Войтек боявся цієї вечірки. Не знав, чи не зіштовхнеться знову з ворожістю класу. Мацек, щоправда, умовляв його, обіцяв, що все буде добре, але хто його знає?

Каміла теж переживала. Спершу боялася йти туди з Войтеком, а тепер непокоїлася з іншого приводу. А все тому, що Каська нині на перерві наче знехотя запитала:

— Якщо ти лазиш із Войтеком, то, мабуть, не матимеш нічого проти, якщо я займуся твоїм красунчиком Олеком?

— Я з Войтеком не лажу, — буркнула Каміла.

— Як це — не лазиш? Усі кажуть, що лазиш…

— Ми лише повертаємося разом зі школи…

— Хоча він живе в іншому напрямку…

— А ти звідки знаєш? — запитала Каміла, але відповісти Каська не встигла, бо задзеленчав дзвоник і почалася географія.

— Ти знаєш, про що ця ненормальна питала? — прошепотіла Каміла до Малгосі.

— Ну?

— Чи можна їй зайнятися Олеком…

— У неї геть дах поїхав на пункті хлопців. Учора вона навіть до Мацека дзвонила через це.

— Через що?

— Ну, через Олека. Допитувалася, чи він точно прийде на вечірку…

— А прийде? — запитала Каміла.

— А чого б і ні? Це ж Мацекові іменини, а він не влаштовуватиме двох різних вечірок для однокласників і для решти…

Розмову урвав суворий погляд географа. Подруги замовкли, але Каміла до кінця уроків не могла зосередитися. Думка про зустріч із Олеком її лякала. Дівчина не знала, як їй поводитися.

— Холера! Мені справді треба визначитися! — прошепотіла вона до себе трохи заголосно.

— Що ти сказала? — Малгося нахилилася до неї.

— Нічого, це я сама до себе.

— Хи-хи, тоді в тебе дуже розумний співрозмовник.

* * *

— А ти що купив? — поцікавилася Каміла, побачивши в руках у Войтека величенький пакунок.

Хлопець лише махнув рукою.

— Краще ти скажи, що в тебе.

Обоє повільно простували до Мацекового дому.

— Книжка про історію настільних ігор, — сказала Каміла, показуючи грубу книжку, загорнуту в подарунковий папір. — Здається, такої в нього немає. Малгося порозпитувала його маму. А ти? Що там у тебе таке велике?

— Я хотів було купити п’ятий том «Гаррі Поттера», але подумав, що в нього може бути…

— Мабуть, таки є. Знаючи Мацека, можна не сумніватися, що він простирчав у черзі півночі, а дорогою додому половину прочитав. Ну, скажи, що ти купив? — нетерпеливилася Каміла, яку заінтригував великий пакунок.

— Клітку.

— Що?!

— Клітку.

— А на біса йому клітка? — Каміла аж рота роззявила.

— А це не порожня клітка, — пояснив Войтек. — Вона із вмістом.

— Із чим це? З мавпою? — Каміла аж засміялася із власного дотепу.

— Ні, із пташкою.

— Ти що, здурів? І той птах сидить там у запакованій клітці?

— Ні, він у коробочці в рукаві куртки.

— А який це птах?

— Папуга. Німфа.

— Але ж він страшенно дорогий!

— Він мені нічого не коштував.

— Як це?

— У мене розмножилися папуги. Одного я залишив, а решту відніс до крамниці й обміняв на клітку й різні прибамбаси до неї.

— Я й не знала, що в тебе вдома птахи.

— Ти ж ніколи не хотіла до мене зайти, то й не знала.

* * *

Подарунок Войтека викликав загальне зацікавлення гостей і, власне, дозволив подолати неприязнь, котру все ще відчувала до нього більшість класу.

Папужка був чудовий. Довідавшись, що це самець, Мацек відразу назвав його Дженджиком. Усі з’юрмилися навколо клітки й спостерігали за птахом, якого приголомшила несподівана зміна звичного оточення.

— Книжки я тобі не купував, бо в тебе однаково є інтернет. Там ти знайдеш більше інформації про німф, аніж у щонайкращих довідниках, — сказав Войтек і терпляче заходився пояснювати, навіщо Дженджикові люстерко, гойдалочка й обліплений зернятками качан.

Каміла спостерігала за всім, що відбувалося. За пташкою, котра нервово тупцяла з лапки на лапку, сидячи на своїй жердині, Войтеком, який розповідав, що папуги можуть нищити речі, але доглядати за ними нескладно. Дивилася на Алекса, який уперше в житті зацікавився Войтековою розповіддю.

— А вони часто говорять?

— Весь час. Іноді хочеться гримнути на них: «Стули дзьоба!»

— І стуляють?

— Ні, але бачу, що мені теж можна відкривати свого дзьоба у твоїй присутності, — звернувся Войтек до Алекса, і всі довкола вибухнули реготом. Каміла теж засміялася.

— Зі мною ти почувалася, мов пташка в клітці? — почула вона голос Олека.

— Ні… це не те, — відповіла вона й потупилася.

— Із ним теж так вчиниш? — спитав хлопець і кивнув на Войтека.

— Він мені лише товариш… — заперечила Каміла.

— Це ти так думаєш, — відказав Олек. — Закладемося, що він думає по-іншому… — додав він і хотів щось додати, але в сусідній кімнаті залунала музика, і біля Олека й Каміли з’явилася Каська.

— Потанцюємо? — спитала вона. — Щоправда, я трохи накульгую, бо мені недавно гіпс зняли, але я радо… — далі Каміла не розчула, бо Олек із Каською пішли танцювати.

— Ну, я знав, що тебе тут зустріну, — почувся біля неї дивно знайомий голос. Каміла озирнулася й побачила Кшисека, об’єкт своїх мрій у першому класі гімназії. Того, що його вона так легко змінила на Олека. Зараз він стояв перед нею, високий, із невеличкою борідкою. Кшисек був із дівчиною.

— Познайомтеся: Каміла, Моніка, — відрекомендував він. — Нещодавно, під час канікул, я розповідав про тебе.

Каміла здивовано глянула на нього. «Розповідає про мене своїй дівчині? У чому справа?» Але Кшисек незворушно продовжував:

— Я казав, що ніколи не зустрічав дівчини, котра б так класно каталася на лижах, як ти.

— Цього року я теж каталася, — відповіла Каміла, і настрій у неї покращився. — Їздила з батьками до Альп.

— А й справді… Альпи! — Кшисек посміхнувся. — Мабуть, тоді, у Шклярській Порембі, ти провела єдині канікули в Польщі, еге ж? — поцікавився він, але відповісти Каміла не встигла, бо Моніка потягнула Кшисека танцювати.

Каміла залишилася сама. Вона трохи постояла на порозі кімнати, спостерігаючи за парами, котрі кружляли в танці. За Олеком, на чиє мускулясте плече поклала голову Каська, Чорним Міхалом, який поправляв квітку у волоссі Кінги…

— Як справи?

Войтек легенько торкнувся її плеча. Каміла здригнулася.

— Так собі.

— Каська вже всім розпатякала, що тут перебувають три об’єкти твоїх колишніх зацікавлень.

— Стули дзьоба, — буркнула Каміла.

— Можу й стулити, — відповів Войтек. — Я думав, ти хочеш поговорити.

— Забагато ти собі дозволяєш, — Камілин голос був настільки неприємним, що Войтек аж сахнувся. — Ти для мене лише товариш. Товариш! Зрозумів? І якщо тобі здається, що станеш кимсь більшим, то помиляєшся.

— Тоді я тобі дещо скажу, — просичав Войтек, і було помітно, як він розлютився. — Коли ти спілкувалася зі мною в інтернеті, мені здавалося, що ти зі мною щира. Але нехай! Не хочеш? Все, кінець. Бути тобі товаришем? Буду. Причому таким, як більшість у класі. Не телефонуй до мене, не пиши, не шли есемесок. Одне слово, не спілкуйся взагалі. Я звичайним товаришем тобі бути не можу. І не хочу, щоб ти мене так принижувала, як зараз, чи вчинила зі мною так, як з Олеком. Передумаєш — подзвони. Сподіваюся, що не станеться, як із Чорним Міхалом, котрим ти зацікавилася тоді, коли він знайшов собі Кінгу. У тебе жахливий характер. Сам не можу зрозуміти, що мені в тобі подобається і що подобається іншим! Певне, ми всі ідіоти. — Останні слова Войтек майже вигукнув.

Знову мама й знову тато

Це був черговий день, коли Чорний Міхал не прийшов до школи. Воно наче й рання весна, але, якби хлопець застудився, Кінга напевне щось би про це почула. Проте ніхто із класу нічого не знав про Міхала. Першого дня його відсутності Кінга дуже непокоїлася. Наступного просто була у відчаї. Міхал не брав слухавку, удома ніхто не відчиняв дверей. Мобільний мовчав, як проклятий.

Лише третього дня Кінга отримала есемеску: «Зайди ввечері».

«Ага, зайди ввечері. Легко йому писати, — подумала дівчина. — Спершу три дні не подає ознак життя, а тоді, ніби нічого не трапилося, присилає есемеску з таким текстом».

Усе пообіддя вона провела в роздумах. Іти чи не йти до Міхала? Подзвонила до Малгосі.

— Як на мене, йди. — Почувся в слухавці голос подруги. — Мацек колись сказав, що в таких справах, як кохання чи дружба, немає чого дуже гоноритися.

— Але ж не всі так уважають. Глянь на… — вона хотіла сказати про Камілу й історію з Міхалом, проте прикусила язика. Швидко попрощалася з Малгосею й почала готуватися до виходу. Та подумки все ж поверталася до Каміли й Міхала. До історії, котра віднедавна не давала їй спокою. Дівчині не хотілося думати про погане. Не зараз, коли Міхал озвався після трьох днів мовчанки. Проте їй не вдавалося опанувати підозр. Може, його поведінка пов’язана саме з Камілою?

Кінга протирала обличчя тоніком. Із дзеркала на неї дивилося ледь порожевіле обличчя. Їй хотілося гарно виглядати сьогодні. «Бо, може, Міхал… бо, може, Міхалові… бо, може, з Міхалом…» — Кінга боялася закінчити думку, яка так її хвилювала. Вона відганяла її, як набридливу муху, й зосереджено розчісувала волосся. Невже Міхал чекає на неї, щоб повідомити щось неприємне?

* * *

Коли Міхал відчинив двері, Кінга побачила зовсім іншу людину. Він аж на виду змінився.

— Добре, що прийшла, — проказав і, не дозволивши Кінзі роздягнутися, заховав обличчя в її волоссі.

— Що сталося? — запитала вона й зрозуміла, що всі сумніви й думки, які переслідували її останніми днями, були дурні й дитячі.

Сталося щось серйозне. Міхал мовчав. Нарешті прошепотів:

— Мама в лікарні.

— Нещасний випадок?!

— Ні… не це, — відповів Міхал і, випустивши Кінгу з обіймів, мовчки допоміг дівчині зняти куртку. — Чаю хочеш? — запитав, як увійшли до кухні.

— Ні. Що трапилося?

— Я не знаю, що тобі сказати.

— Чого ти не знаєш? Міхале, благаю, поясни щось. Ти ж знаєш, що я… — Кінга затнулася. — Що я тебе…

Міхал затулив долонею її вуста.

— Знаю.

І знову запанувала мовчанка.

— Зроби й мені чаю. І варення додай, — сказала Кінга й важко сіла до кухонного столу. — Що з твоєю мамою?

— Вона кашляла. Цілими тижнями. Хрипіла, — тепер Міхал говорив швидко, уриваними фразами, дивлячись просто перед собою, утупившись у невидиму точку, яка знаходилася десь на кухонній шафці. — Її лікували від різних інфекцій. Але все було марно. Ми гадали, що це якийсь вірус. Але це рак. Рак гортані. Її оперуватимуть. Мама назавжди втратить голос. Я більше ніколи не почую, як вона мене кличе. Не почую, як вона наспівує у ванній. Я її не зможу чути! Розумієш?! — останні слова Міхал прокричав і… розплакався. Швидко відвернувся спиною до Кінги й тремтячими руками почав наливати окріп у чашки. Кінга боялася підійти. Вона не хотіла, аби Міхал здогадався, що вона бачить його сльози.

— Але вона житиме? — запитала дівчина, хоча намагалася, щоб її слова звучали ствердно. Аби в її голосі вчувалася впевненість, що все буде добре.

Міхал нишком витер очі. Поставив чашки на столі й сів навпроти Кінги.

— Так. Виявляється, чимало людей живе без гортані. Дехто говорить пошепки до кінця життя. Інші купують собі апарати, які, прикладені до шиї, перетворюють вібрацію голосових зв’язок на автоматичний звук, схожий на голос Лорда Вейдера. — Міхал розповідав усе це байдужим голосом і помішував чай, нервово подзенькуючи ложечкою об край чашки.

— Міхале… найважливіше, що вона житиме.

— Але… Кінгусю! Яке це буде життя? — вибухнув Міхал. — Краще скажи мені, на що ми житимемо? Німий працівник радіо! Безголосий працівник радіо! Ти коли-небудь чула про таке? Я — ніколи. Що вона робитиме? Пенсія? Яка ж це буде пенсія? З чого вона плататиме за квартиру? За телефон? Я про таке раніше й не думав! Я підслухав мамину розмову з лікарем! Той запитав її, чи зможе чоловік утримувати сім’ю. Який чоловік? Який чоловік?!!! Господи! У неї не тільки чоловіка немає, вона навіть аліментів на мене не отримує!

— Що ми робитимемо? — запитала Кінга, помовчавши.

— Ми?! — Міхала здивувала ця форма множини в запитанні Кінги.

— Міхале… я… Твої проблеми… розумієш… вони наче мої… — прошепотіла Кінга й несміливо взяла Міхала за руку.

— Я хочу піти попрохати батька допомогти нам, — видушив із себе Міхал після хвилинної мовчанки.

Кінга здивовано глянула на нього. Вона пам’ятала Міхалову розповідь про батька. Про те, як він не хотів його, як навіть не поцікавився, як малого звати… Кінга запитливо глянула на Міхала.

— Підеш зі мною завтра на радіо? — тихо попрохав хлопець.

— Звичайно, — відповіла вона.

* * *

— Звідки ти знаєш, що він на роботі? — запитала Кінга Міхала. Вони йшли разом, тримаючись за руки, через майданчик, де працівники радіо паркували свої авто.

— Знаю та й годі, — відказав Міхал.

Він нізащо не признався б навіть Кінзі, що від часу «тих» відвідин на радіо приходив сюди декілька разів, щоб поспостерігати за «цим чоловіком». Саме так хлопець називав його в думках. «Цей чоловік». Проте зараз він був йому потрібен. Міхал прагнув, щоб «цей чоловік» раптом став йому батьком. Таким, якого він зараз потребував більше, ніж будь-коли.

Сіли на лавці. Було досить прохолодно, але Міхал знав, що зараз годинник відміряє четверту і «цей чоловік» вийде з будинку, сяде до запаркованого неподалік «Опеля» й поїде.

— Що ти хочеш йому сказати?

— Щоб… — почав було Міхал, але не закінчив.

«Цей чоловік» саме з’явився на порозі будинку. Міхал підбіг до нього.

— Перепрошую… — промовив Міхал і замовк. Він не знав, що сказати далі.

На нього дивилися очі, які він бачив у дзеркалі. Такі самі, як у нього. Колись їхні погляди вже зустрілися. «Цей чоловік» був помітно збентежений. Міхал бачив це, бо погляд того блукав, утікаючи до ключів від машини, які він саме витягав з кишені.

— Чого тобі, хлопче?

— Я ваш… твій… син і…

— Послухай-но, — чоловік різко перебив Міхала і, не дивлячись на нього, відкрив двері машини. — Я не знаю, чого хотіла домогтися твоя мати, коли посилала тебе сюди, але скажи їй, що вона нічого не досягла. Моя відповідь така сама, як і колись. Може, ти мій. А може, будь-чий інший!

Останні слова супроводжувалися гучним захряскуванням дверей.

У розпачі Міхал постукав у шибку. «Цей чоловік» навіть не опустив її. Крізь скло Міхал бачив, як його вуста складаються й виштовхують одне слово:

— Відійди!

— Щоб ти ніколи щастя не знав! — закричав Міхал і помчав до лавки, де сиділа Кінга.

* * *

— Як ти даєш собі раду, синку? — прохрипіла мама. Вона була бліда, під очима темніли кола. Сумна. Не схожа на себе.

— Нормально, — відповів він. Сів на стільчику біля ліжка й сховав обличчя в маминих долонях.

— Усе буде добре. От побачиш, — сказала вона й погладила його по голові.

— Е-е-е, мамо… я… я…

— Щось трапилося?! — занепокоїлася мама, і на її спокійне досі обличчя лягла тривога.

— Ні… нічого, — відказав Міхал. — Я тебе люблю, — сказав він і вирішив ніколи-преніколи більше не шукати зустрічі із «цим чоловіком».

Той, від кого він успадкував очі й ім’я, зник з його серця назавжди. Зараз найважливішою була мама. І Кінга, яка, знервована не менше за Міхала, чекала в лікарняному коридорі.

Ворожіння на картах

Каміла місця собі не знаходила. Після Мацекових іменин Войтек цілковито її ігнорував. Коли вона заходила до класу, він розмовляв із хлопцями, які після історії з папужкою сприймали його зовсім по-іншому. Та й дівчата переконалися, що його химерна поведінка на початку року була просто дурним вибриком.

Олек зустрічався з Каською. Щоправда, Каміла не вірила цьому, але, може, це правда? Віднедавна Каська позирала на неї зневажливо й знову, як раніше, зверталася до неї «дитинко».

Чорний Міхал після нетривалої перерви знову ходив до школи, але скидався на тінь і на перервах знай шепотівся з Кінгою. Кажуть, у його мами були серйозні проблеми зі здоров’ям.

Малгося й Мацек читали «Гаррі Поттера» й ні на що інше не мали часу. «Орден Фенікса» цілковито поглинув їхню увагу. Каміла тільки й чула слова: смертежери, Тонкс, Добі та ще якісь, котрі нічого їй не говорили. До п’ятого тому вона ще не дійшла. Зараз їй було не до нього.

Каміла попленталася до комп’ютера. Перечитала зо три різні гороскопи, але жоден з них не містив інформації, котра б її втішила. Зайшла на чат і глянула на екран. Войтек теж був у чаті. Їй так кортіло погомоніти з ним, як раніше! Але щось її стримувало. Дівчина дивилася на нік «Примабалерон» і не могла наважитися вистукати жодного слова. Навіть «пробач». У вухах бриніли Войтекові слова: «Я звичайним товаришем тобі бути не можу. І не хочу, щоб ти мене так принижувала, як зараз, чи вчинила зі мною так, як з Олеком. Передумаєш — подзвониш». Раптом, на її подив, поруч із ніком Войтека з’явився напис: «Пустопорожніх ляльок ігнорують». Каміла аж закліпала від несподіванки. За хвилину Войтеків нік перестав миготіти, це свідчило про те, що його не було в чаті. «Це про мене», — подумала дівчина, і серце в неї стиснулося.

Вирішила зателефонувати до Малгосі. Сподівалася, що подруга бодай вислухає її, але та заглибилася в читання п’ятого тому «Гаррі Поттера».

— Каміло, — сказала вона, не давши їй вимовити й слівця, — я тобі передзвоню ввечері, добре? Я вже майже закінчую книжку.

«Навіть Малгося не має для мене часу, — подумала Каміла. — Що мені робити?»

Раптом задзеленчав телефон. Дзвонила Єва.

— Відгадай, хто щойно проходив моїм подвір’ям? — запитала вона таємничим голосом.

— Не знаю. Не мороч голову, кажи, — буркнула Каміла.

— Каська із… твоїм Олеком. Вона висіла на ньому, як на вішаку.

— Це не мій Олек. А куди вони йшли?

— А-а-а, то тебе це все-таки цікавить, га?

— Ні, що ти. Я просто запитала.

— До кільця. Мабуть, поїхали десь до центру.

— Каміло! — докірливий голос мами не віщував нічого хорошого.

— Слухай, я мушу закінчувати, мама кличе.

— Може, заскочиш до мене?

— Побачимо, па!

— Каміло! — мама аж нетямилася від обурення. — Латка напісяла у передпокої! Негайно прибери й іди з нею гуляти! Це просто неподобство! Ти так хотіла собаку, а тепер…

Каміла не слухала. Швиденько вбралася, пристебнула Латці поводок і щосили шарпонула її, що та аж пролетіла коридором, а опинившись біля дверей, підібгала хвоста й докірливо глянула на господиню.

— Що це ти виробляєш! — мати крикнула так, що Каміла блискавично розчахнула вхідні двері. — Як ти поводишся із собакою! Це живе створіння! Це нечувано! Почекай-но, батько повернеться з роботи! Він із тобою поговорить!

Каміла збігла сходами, не чекаючи продовження. Вона була розлючена, роздратована й водночас засмучена. Цей Олек, цей Войтек, цей напис на чаті… Дівчина почувалася страшенно самотньою й безпорадною.

Ведучи за собою собаку, дівчина рушила до центральної вулиці. Латка намагалася тягнути господиню до парку, але Каміла рішуче смикнула її в протилежний бік. Якби ж то хтось сказав їй, що робити… І раптом… Їй сяйнула думка. Витягнула мобільник і, швиденько набравши номер, приклала телефон до вуха. За мить почула чоловічий голос.

— Добрий день, це Каміла, можна Єву?

— Хвилиночку…

— Ну, чого тобі? — весело запитала Єва. — Тебе цікавить, що далі було з Олеком?

— Десь так, — буркнула Каміла. — Поворожиш мені?

— Коли?

— Ну… я можу зайти до тебе за кілька хвилин.

— Окей, давай!

— От тільки… — Каміла затнулася.

— Ну? — спитала Єва голосом, який свідчив, що вона сподівається почути свіженьку плітку.

— Я із собакою. Можна з нею?

— Забігай, — розчаровано відповіла Єва.

* * *

— Чому ти хочеш, щоб я тобі поворожила? — спитала Єва, коли дівчата сиділи в її тісній кімнатці.

— Та так, — відповіла Каміла. — Щоб настрій підняти.

Вона б нізащо не зізналася Єві, що не відає, що робити, й шукає поради в гороскопах, зірках, картах…

— Ти стоїш на роздоріжжі, — почала Єва, повільно розкладаючи карти. — Сама не знаєш, чого хочеш…

«Наче думки мої читає», — подумала Каміла, зазираючи в карти, хоча не розуміла нічогісінько з того, що показувала їй Єва.

— Є якийсь хлопець. Наче й близько, але водночас далеко. Немовби щось вас розділяє. А ось і другий. Дуже ображений, щось тобі намагається довести, поводиться трохи по-дурному. На тебе чекають проблеми в школі. Мусиш зосередитися на навчанні…

— Слухай, ти що, з моїми предками змовилася? — перебила її Каміла.

— Ну, ти ж хотіла, щоб я поворожила… то я це й роблю…

— Але не про школу!

— Слухай, але тут виходить, що в тебе можуть бути серйозні проблеми…

— Не вірю…

— То навіщо мені тобі ворожити, якщо ти не віриш?

— Гаразд уже, кажи… Що там у гімназії?

— Хтось з учителів матиме на тебе зуб.

— Е-е-е, дурниці, — відповіла Каміла, чухаючи Латку за вухом. Собачка лизала їй руки. — Що ти ще там бачиш?

— Почекай, зараз. Треба перетасувати. А знаєш, що Міхаловій мамі вже зробили операцію? Вирізали гортань. На щастя, виявилося, що вона колись застрахувалася й тепер отримуватиме досить високу пенсію. Ну, зніми, — Єва простягла Камілі колоду.

«Міхал…» — подумки повторила Каміла й раптом збагнула, що давно не думала про Міхала, немовби він перестав для неї існувати. А про кого думала? Хто був для неї важливий? Цього дівчина не знала.

— …ти мене слухаєш? — Єва штурхонула її ліктем.

— Пробач, задумалася.

— Найближчим часом щось змінить твоє життя. Це буде такий поворотний момент. Але… буде важко. Та вже коли це станеться, здійсняться всі твої мрії. Дуже вдала комбінація. Ну, кінець! Тільки не дякуй, а приготуй найдрібнішу монетку, яку знайдеш. За ворожіння треба платити, — мовила Єва й сунула Камілі під ніс скарбничку, у якій бряжчали монети. Каміла дістала грошик і кинула до скарбнички.

Євина мама принесла дівчатам чай і печиво. Подружки гомоніли, кидаючи Латці шматочки. Раптом Каміла глянула на годинника.

— Ой леле, я вийшла з дому майже три години тому.

— Якби батьки чогось хотіли, вони б зателефонували на мобільний, — сказала Єва, і, немовби у відповідь, задзеленчала Камілина мобілка.

— Так, мамо. Я вже повертаюся… Ні, гуляю, — проказала дівчина в слухавку. — Зараз буду, па.

* * *

Каміла бігла додому, тягнучи за собою Латку, яка, зрадівши, що може нарешті побігати, голосно гавкала.

Раптом дівчина помітила пару по той бік дороги. Високий, із гарною статурою хлопець і струнка дівчина. Олек і Каська. Каміла шарпонула поводок. Притягла до себе Латку і, відстібаючи поводок, прошепотіла:

— Будь тихо й біжи додому.

Латка, мабуть, зрозуміла, бо помчала у напрямку Камілиного подвір’я.

Захоплена розмовою пара навіть на неї не глянула. Жваво жестикулюючи, Олек та Каська йшли в напрямку Касьчиного будинку. За мить Каміла почула Олеків баритон, який на всю вулицю виспівував:

— У Каськи класні груди!

Потому розляглося тупотіння, і відразу ж — цокіт туфельок Каськи, котра, сміючись і вигукуючи: «Ти свинтус!» — намагалася наздогнати його.

* * *

— Ну, загладила ти свою провину! Собака нарешті вибігалася! Аж три години на вулиці! Іноді на тебе все-таки можна розраховувати. Шкода, що лише тоді, коли на тебе спершу нагримаєш, — сказала мама й поцілувала доньку в чоло.

Каміла відчувала, що обличчя в неї аж палає від сорому, але нічого не сказала. У вухах лунала пісня, яку переробив колись Олек. Зовсім нещодавно це була їхня пісня. Перед очима була Каська, яка бігла за Олеком вулицею. І три тузи, котрі, за словами Єви, віщували здійснення мрій. «От тільки яких саме?» — подумала дівчина й зачинила за собою двері кімнати.

Сумніви

Олек укотре замислювався над стосунками з Каською. Зустрівся з нею лише декілька разів і мав враження, що для Каськи ці побачення означають зовсім інше, ніж для нього. Учора вона так його обіймала, аж занадто відверто. Крім того, вирішила прогулятися неподалік Камілиного дому. Йому начебто й самому хотілося там пройти, але… З іншого боку, він не знав, як поводитися, якщо зустріне Камілу. Бо про те, що вона була неподалік і бачила, як видурняється Каська, Олек ні сном, ні духом не відав.

Каська була зовсім не схожа на Камілу. Їй постійно треба було говорити компліменти. Дівчина весь час чепурилася. Це його дратувало. Олекові здавалося, що вона демонстративно з ним кокетує. А зовсім не тому, що він, Олек, значив для неї щось особливе. Каська не була такою життєрадісною, як Каміла. Колишня Каміла. Його. Каська була весела, але за цими веселощами крилася порожнеча. Єдиною «людською» рисою було оте накульгування після травми, але решта… Він і сам не знав, навіщо зустрічається з Каською. А найгірше, що та мала от-от до нього прийти.

* * *

Каська з’явилася навіть раніше, ніж домовлялися. Коли вона вішала в передпокої свою куртку, відчинилися двері й зі своєї кімнати вибігла Мальвіна, яка, побачивши гостю, вигукнула:

— Олек — мавпа! І дурень! Мій брат дурень! І мавпа!

— Мальвіно, вгамуйся! — дорікнув їй Олек, почервонівши аж по вуха.

Сестричка вже не вперше примушувала його наїстися сорому.

— Ти дурень! — вигукнула Мальвіна й показала йому язика. — І мавпа! У тебе волосся під пахвами росте!

— Мамо, забери Мальву! — загукав Олек у глиб квартири.

Але зайнята на кухні мама його не почула.

— Мавпа, волохата мавпа! Дурень, йо-лоп! — продовжувала своєї Мальвіна і, киваючи на брата, жваво жестикулювала, пояснюючи, як в Олека росте волосся під пахвами.

— Мальво! — Олек кинувся до сестри, але та швиденько показала йому язика й ушилася до себе.

Каська насилу стримала сміх й увійшла вслід за Олеком до його кімнати.

* * *

Каміла нишпорила в інтернеті. У пошуку набирала прізвища однокласників і дивилася, чи не з’явиться якась інформація. Не було нічого, а якщо щось і вискакувало, то стосувалося зовсім інших людей, тезків та однофамільців. Лише набравши «Александр Маєвський», побачила сторінку секції дзюдо, на яку він ходив. Клікнула, з’явилися Олекові фотки. Каміла кілька хвилин їх розглядала. Сама не знала, навіщо вона сюди зазирнула. Може, тому, що нині в гімназії Каська щебетала, яка вона з Олеком щаслива, і постійно зиркала в бік Каміли? Розповідала, як він її на руках носить, який він дужий і мускулястий. Так, наче вона, Каміла, цього не знала. І показала одну річ. Та ще й таку, яка вразила Камілу більше, ніж Касьчине базікання. Кулончик. Такий самісінький, як той, що колись подарував їй Олек.

«Яка нетактовність, — подумала вона. — Але мені яке діло?» Каміла знизала плечима й закрила сторінку з фотками.

На моніторі миготіло віконечко чату, де було помітно, що до мережі приєднався Войтек. Каміла глянула, чи не зник, бува, той напис, який вона бачила нещодавно. Але він і досі залишався на місці. Слова «Пустопорожніх ляльок ігнорують» кололи очі. Каміла важко зітхнула. «Здійсняться мої мрії? Цікаво, які? — подумала вона. — Я ж бо зовсім не знаю, про що чи про кого мрію».

Зателефонувала до Малгосі, але подруга була в Мацека. До нього Каміла йти не збиралася. Чого їй хотілося? Цього вона теж не знала. Нудьга ставала дедалі нестерпнішою, здавалося, ці сірі дні в її житті ніколи не закінчаться.

* * *

— Ого, я швидше сподівався б виграти в лотерею, ніж тебе побачити, — мовив Мацек, відчинивши двері й угледівши за ними Олека.

— Ти сам?

— З Малгосею, готуємося до іспитів. Тобто намагаємося вчитися, бо не дуже виходить. А що таке? — поцікавився він, дивлячись на товариша, що явно вагався, зайти чи ні.

— Та нічого особливого…

— Заходь, ти ж не збираєшся стирчати за дверима…

— Мацеку! — почувся мамин голос. — Зачиняй двері, бо папуга не в клітці!

— Окей, мамо! — відгукнувся Мацек і, смикнувши Олека за рукав куртки, затягнув його до помешкання.

За мить хлопці увійшли до Мацекової кімнати, де над книжками сиділа Малгося.

— Класно вчитеся! — зауважив Олек і спритно витягнув з-під купи книжок коробку зі скреблом.

— Та ну тебе, — махнув рукою Мацек. — Я ж тобі казав, що ми намагаємося вчитися.

— Хто виграє?

Малгося знизала плечима й неохоче кивнула на Мацека.

— Скажи, а з Каською це в тебе серйозно? — запитала вона, щоб змінити тему. Черговий програш у скребл починав її дратувати.

— Чи це в мене серйозно… — повторив Олек запитання й замислився. Йому не хотілося говорити про Каську. Про те, як учора ні сіло, ні впало вона влаштувала йому сцену ревнощів через Камілину фотку, яка стояла в нього на полиці. Вона не мала права так поводитися! Він їй нічого не обіцяв. Вони лише видурнялися, жартували, а Каська уявила собі більше, аніж слід. Вирішила заграбастати його як свою власність. Та зараз він не мав бажання про це говорити, йому хотілося розпитати про Камілу, хоча невідомо навіщо.

— Ну? — не здавалася Малгося. Вона будь-що хотіла почути відповідь. Особливо після того, як Каміла після уроків запитала її, чи Мацек нічого не говорив про Олека.

— Е-е-е… ми просто знайомі, — відказав Олек.

— Каська про це всім розпатякує, як про неземне кохання, — сказала Малгося й згорнула фішки з літерами до коробки, — а ти…

— …відповідаєш, як той баран «де-е-е там!» — весело закінчив Мацек, прямуючи до дверей і зупиняючись на порозі. — Знаєте цей анекдот? Жінка чоловікові каже, що він поводиться як баран, а він на те: «Де-е-е-е там!» Зараз принесу чай. Хочете з малиновим варенням?

— Можна, — відповів Олек і підійшов до невеликого музичного центру, що стояв на полиці. Мовчки переглядав диски. Малгося теж мовчала.

— Не хочеш розповідати, що в тебе з Каською? — спитала вона нарешті.

— Я ж сказав, що ми просто знайомі.

— А вона стверджує, що це не так.

— Тому більше я з нею не зустрічатимусь, — заявив Олек і почав щось шукати між дисків.

— Щось трапилося? — поцікавилася Малгося, силкуючись удавати байдужість, хоча сама аж вмирала від цікавості.

— Нічого, — відказав Олек, вмикаючи останній диск гурту «Один-вісім-Ель» і продовжуючи копирсатися на полиці.

— Каська нині всім показувала кулончик, який ти їй подарував… — сказала Малгося й підійшла до столу. — Такий самісінький, як той, подарований Камілі, — додала вона й мовчки почала складати Мацекові зошити.

— Не дарував я їй жодного кулончика, — відповів Олек. — І чому ми весь час говоримо про Каську?

— А про що ти хотів би поговорити? — запитала Малгося.

— До якого ліцею ви йдете?

— Ми з Мацеком хотіли б до ліцею імені Пруса або імені Міцкевича, — відповіла дівчина. — Звідси недалеко.

— А решта з вашого класу? — запитав Олек, силкуючись удавати байдужість.

— Хіба Каська тобі не розповідала?

— Дай мені спокій із цією Каською, — роздратовано мовив хлопець. — Не казала. Вона взагалі про такі речі не говорить. Зрештою, ти її знаєш краще й довше, ніж я.

— Більшість іде туди само, куди й ми. Є такі, що хочуть до Середмістя або далі, на Прагу,[19] до ліцею імені Владислава Четвертого… Тебе хтось конкретно цікавить? — задиркувато спитала Малгося.

— Ні, просто питаю.

— А ти?

— Ще не знаю… Подивимося, як іспит складу.

— Напевне добре. Каміла розповідала колись, що ти найкращий учень у класі.

Олек не відповів. Зрештою, за мить повернувся Мацек із чаєм, варенням і… папугою на плечі. Усі троє почали навчати птаха насвистувати пісеньку. Про ліцеї, Каську і тим більше Камілу ніхто не згадував.

* * *

«Нічого собі, — думав Олек, повертаючись автобусом додому. — Ця ненормальна хвалиться якимсь кулончиком і всім патякає, що це від мене». Він був розлючений. Крім того, хлопець устиг довідатися, що про його побачення з Каською відомо Камілі. І… все марно, бо вона не приревнувала його, як колись Чорного Міхала. Олек не знав, чи не подзвонити до Каськи й не сказати їй, щоб вона не базікала дурниць, як ото про кулончик. А може, не робити цього? Лише зараз помітив, що в нього немає мобільного. Олек розхвилювався. «Тільки цього мені ще бракувало!» — буркнув хлопець і наддав ходу.

Коли він, захекавшись, забіг до помешкання, батьки саме переглядали новини по телевізору. Олек тихенько зачинив двері до своєї кімнати й сів біля столу. На ньому видніла записка, написана маминим почерком:

«Ти забув мобільний. Він дзвонив кілька разів, тому я його вимкнула».

Олек узяв мобілку. Увів PIN-код і прослухав одне із сімнадцяти повідомлень, залишених Каською, яка терміново хотіла з ним зустрітися й поговорити. Але про що? Решти повідомлень він навіть не слухав. Його анітрохи не цікавило те, про що Каська хотіла йому розказати.

* * *

Каміла закінчила говорити по телефону з Малгосею.

«Отже, Каська знову набрехала», — подумала вона, поклавши слухавку. І, невідомо чому, відчула величезне полегшення. Хоча сама щойно переконувала себе, що вся ця історія з Каською, Олеком та кулончиком її анітрохи не обходить…

Брехуха

— Що ви їй зробили? — запитала пані Чайка й глянула на присутніх у класі. Ніхто не відповів. — У вас вже вдруге складається така ситуація.

У голосі класної керівнички вчувалося невдоволення. Воно й не дивно: коли вчителька щойно заходила до класу, звідти вийшла заплакана Каська й побігла в бік туалету. Щось схоже трапилося в першому класі. Тоді говорили, що вона вішається на всіх хлопців. Цього разу було трохи по-іншому. Йшлося про золоті прикраси, якими захоплювалися дівчата в класі. А обвішана ними Каська розповідала, що це подарував їй Олек. Всі знали, який саме…

— …той, що раніше зустрічався з Камілою. Красунчик, який займається дзюдо, — розповідала Каська Зосі, а та, зітхаючи, задивлялася на неї й на золотий кулон.

Каська голосно розводилася про Олека й знай позирала в бік Каміли, чи та її чує. Каміла чула все, але ніяк не реагувала, хоча й знала від Малгосі, що кулончик, яким так хвалилася Каська, не був Олековим подарунком. Каміла вирішила не втручатися. Поки що. Та несподівано Каська почала хвалитися черговим «подарунком», браслетом.

— Припини цю комедію, — прошепотіла Каміла їй на вухо. — Я знаю, що між вами нічого немає.

— Цікаво, звідки? — запитала Каська, і в її голосі вчувався подив і характерна самовпевненість, яка завжди так дратувала дівчат.

— Знаю, та й годі.

— Що ти можеш знати? — спалахнула Каська. — Ти просто ревнуєш, бо тепер до тебе дійшло, кого ти відштовхнула. Усім відомо, що ти цікавишся хлопцями лише тоді, коли вони вже на тебе уваги не звертають.

Цієї миті втрутилася Малгося.

— Слухай, я балакала з Олеком, так що вгамуйся…

Дівчатам здавалося, що коли Каська це почує, то перестане вихвалятися кулоном. Та вони помилялися, Каська наче блекоти об’їлася! Вона відштовхнула Камілу й потягла за собою Зосю, а тоді підійшла до Єви, Наталії та Кінги й показала їм перстеника.

— Це вже занадто, так брехати! — вигукнула Каміла і, недовго думаючи, витягла мобільний і зателефонувала до Олека.

* * *

Коли задзеленчала Олекова мобілка, у школі саме була велика перерва. Хлопець глянув на екран і здивувався. Дзвонила Каміла.

— Алло? — сказав він, приклавши телефон до вуха.

Але Каміла мовчала. Вона немовби щойно усвідомила, що робить, і бовкнувши: «Сорі, я помилилася», — роз’єдналася.

* * *

Цей дзвінок викликав справжню бурю. А все через те, що відразу після нього Олек зателефонував до Мацека й запитав, що відбувається. Мацек почав розпитувати Малгосю, а та кивнула на Каську, котра демонструвала однокласницям прикраси, стверджуючи, що це Олекові подарунки. Саме це й переказав йому Мацек, і Олек негайно зателефонував до Каськи, заявивши, щоб вона про нього не пащекувала. Каська цього анітрохи не злякалася, адже Олек був далеко, на іншому краю Варшави, у зовсім іншій гімназії. Крім того, вона вирішила, що його тут не всі знають, тож можна продовжувати ламати комедію. Може, все й ущухло б, якби не Мацек. Захоплений суперечкою про комікси й книжки Ніла Геймана з Алексом та Білим Міхалом, він раптом почув балачки про Олека й подарунки, а тоді до нього долинув піднесений Касьчин голос:

— Ви всі мені заздрите!

— Ти що, геть дурна? — спитала Малгося. — Чого це ми тобі заздримо?

— Бо я від хлопця отримала гарні подарунки. Ти б теж не проти, щоб Мацек тобі купував такі речі…

— Та в тебе зовсім дах поїхав! — вигукнула Малгося, і в її голосі вчувалося радше здивування, аніж злість.

— Мацек тобі ніколи не купить…

— Чорт забирай! — Мацеків вигук примусив усіх замовкнути. — Це вже просто капець! Та вгамуйся ти! Тебе обходить, купую я Малгосі якісь прикраси чи ні? Не твоє діло!

— Каська таку пургу несе, бо для неї хлопці — це життєво важлива справа, — озвався Чорний Міхал.

— Усе через те, що в неї в голові повна каша, — вставила Кінга свої п’ять копійок. — Ти б краще за навчання взялася! Пробний іспит уже наступного тижня, а ти досі плутаєш Красінського із Красіцьким![20]

— Вона лише хлопців добре розрізняє… — зауважив Білий Міхал, який досі не втручався в такі суперечки.

— Не плутає, бо немає кого плутати, — озвалася Єва. — Вона без кінця базікає про хлопців, бо в неї в житті жодного не було!

— Було! — закричала Каська.

— Не було! — заперечила Єва. — Певне, усі ті, про кого ти нам тут розповідала байки, такі самі справжні, як Олек.

— Це в тебе нікого не було!

— А ти звідки знаєш? — запитала Єва й швиденько додала: — Не кожен розпатякує відразу все про своє особисте життя. — А тоді відвернулася від Каськи й кинула: — І взагалі заспокойся й перестань без кінця жити вигадками.

— Краще вчися! — не змовчала й Кінга. — Бо до кінця життя залишишся тупою!

— І тоді тобі навіть великі цицьки не допоможуть, — зареготав Чорний Міхал.

* * *

— Що трапилося? — запитала класна керівничка Каську, коли та після довгих умовлянь нарешті відчинила двері кабінки в туалеті.

— Бо я… бо вони… бо… — і дівчина, ридаючи, кинулася пані Чайці на шию.

Учителька знерухоміла, але погладила Каську по голові, намагаючись її заспокоїти. Проте все марно, Каська не переставала схлипувати й безладно розповідала про Олека, про свою постійну самотність, про те, що «інші дівчата мають хлопців, а я… а в мене…»

Цього пані Чайка від Каськи не сподівалася. Та й хто б подумав, що дівчина, яка від першого класу в гімназії вдавала таку дорослу, виявиться в третьому такою дитинною.

* * *

Тим часом у III-А всі обговорювали Касьчину поведінку. Каміла в розмову не втручалася, може, тому, що постійно ловила Войтекові погляди, які той кидав крадькома. Хлопець сидів біля вікна, з якого було видно знайому спортивну постать Олека, котрий проходжувався біля гімназії.

Каміла й Войтек, удаючи, немов не помічають одне одного, спостерігали, що відбувається на вулиці. Вони розуміли, що невдовзі закінчаться уроки й Каська муситиме вийти зі школи. І тоді доведеться зустрітися з тим, хто вже довгенько нервово походжав туди-сюди перед ворітьми їхньої гімназії. Олек був вочевидь роздраконений, бо вже добрих десять хвилин люто стусав каменюку.

Не мала баба клопоту

— Каміло! Те, що ти написала в контрольній, це якийсь жарт? — поцікавилася Міледі, повертаючи їй роботу з англійської мови. — У тебе ніколи не було проблем. Що трапилося? — і вона пильно глянула на дівчину.

Каміла підвелася й мовчки взяла свою контрольну, під якою стояла невблаганна одиниця. А Міледі незворушно продовжувала:

— Треба було написати запропонований текст у майбутньому часі! Future! А що ти зробила? На минулий потягнуло? Я розумію, що ти все виконала без помилок, але із завданням ти не впоралася. Воно полягало в тому, щоб ви засвоїли майбутній час. Я за це не можу поставити більше, ніж незадовільно. Тим паче, що на контрольній я тричі наголошувала, що роботу треба виконати в майбутньому часі, а Мацек дотепно зауважив, що для тексту про космічні кораблі цей час точно краще підходить. Про що ти думала, пишучи контрольну?

— Не знаю, — відповіла Каміла, а Міледі важко зітхнула.

— А хто знає, моя люба? — спитала вчителька.

Каміла знизала плечима. І це так розсердило англійку, що вона підвищила тон.

— Що це за поведінка? Чого це ти плечима стенаєш? Спершу не слухаєш на контрольній, тобто зневажаєш мене, бо я собі тут горло зриваю, пояснюючи всім, що треба зробити, а тепер плечима знизуєш? Усі зрозуміли, у чому полягає завдання. А ти одна з усього класу зробила не те, що треба, і навіть не можеш пояснити чому?

— О Боже, я можу все зараз виправити. Ви ж добре знаєте, що я здатна її написати без помилок. Жодних проблем! У мене не тільки вимова краща, ніж у вас, а й лексичний запас багатший.

Учні завмерли. Міледі теж. За всю її педагогічну практику ніхто ще так з нею не поводився, а вже тим паче її улюблена учениця. Це її геть приголомшило. Але вона швидко оговталася, бо ніколи не втрачала самовладання надовго. Тому негайно відповіла:

— У такому випадку на наступний урок я підготую для тебе спеціальні завдання, — заявила вона, а тоді, відвернувшись спиною до Каміли, пішла до свого столу.

— Ага, і щоденника мені принеси, — кинула вона через плече, мовби знехотя.

Коли Каміла поверталася з гімназії, у її рюкзаку лежав щоденник із зауваженням: «Каміла не лише не слухала пояснень учителя під час контрольної роботи, що спричинилося до отримання незадовільної оцінки, але потому, як я звернула на це її увагу, відповіла по-хамському. У зв’язку із цим прошу батьків прийти до школи, інакше доньку не буде допущено до наступного уроку».

* * *

Мама відразу помітила, що з донькою щось не те.

— Каміло! Що трапилося? — спитала вона, коли дівчина мовчки пішла до своєї кімнати й зачинила за собою двері.

— Я отримала зауваження, — тихо сказала Каміла.

— За що?

— Не знаю.

— Як це «не знаю»?

— Сама прочитай, — відповіла донька й показала матері щоденника.

— Якщо я все правильно зрозуміла, ти отримала одиницю з англійської? — здивовано запитала мама. Каміла кивнула. — Дитино! Але ж ми щороку беремо тебе за кордон, щоб ти досконало опанувала мови. Стільки грошей вкладаємо в твоє навчання, а ти оце так віддячуєш? Чому?

— Мамо, я справді не знаю, я замислилася.

— І що, не слухала пояснень учительки?

— Ну, щось таке, — відказала Каміла ледь роздратовано. — Я виконала завдання неправильно. Замість написати текст в майбутньому часі, написала його в минулому.

— А що означає оце: «відповіла по-хамському»? Що ти такого сказала?

— Відкрила їй очі на деякі факти.

— Які факти? — мамин голос не віщував нічого хорошого.

— Що англійську я знаю краще за неї, та й вимова в мене краща…

— Людоньки! Тримайте мене, — вигукнула мати, а тоді покликала тата й вибухнув справжній скандал.

— Ти знаєш англійську краще за вчительку? Ти знаєш англійську краще за вчительку? — батько повторював одне й те саме запитання й свердлив доньку розлюченим поглядом. — Зараз, перед самим закінченням гімназії, ти примудрилася наробити собі неприємностей з англійською?! Із предметом, який ти завжди знала чудово й не мала проблем!

— І не матиму, — спокійно заявила Каміла.

— Авжеж! — у батьковому голосі вчувалися глузування й гнів. — Та я на місці цієї вчительки замучив би тебе завданнями! Ти догралася, панночко, але, може, воно й на краще! Бо коли тобі прищикнути хвоста, ти, може, заспокоїшся, — сказавши це, тато хряснув дверима й вийшов із кімнати.

— Анджею, а як же покарання? — вигукнула мама.

— А навіщо? — долинув із глибини помешкання батьків голос. — Вона вже сама себе покарала: учителька їй цього не подарує.

Решти розмови дівчина вже не чула. Уранці довелося йти до гімназії з мамою. Каміла пішла до класу, а мама, не сказавши жодного слова, попрямувала до вчительської на розмову з Міледі.

Про що вони там розмовляли, Каміла так і не довідалася. Як і про те, скільки часу мама провела в школі. Їй було лише прикро, що вона навіть не зазирнула, аби попрощатися з донькою.

— Знаєш, мені здається, що буде краще, якщо ти попросиш у Міледі пробачення, — озвалася мовчазна досі Малгося.

— Точно, — погодився Мацек.

* * *

На уроці англійської Каміла підійшла до вчительки.

— Я хотіла попросити пробачення за свою поведінку.

— Перепросини приймаються, — відповіла Міледі і, вручивши Камілі величезний стос задрукованих завданнями сторінок, наказала: — А тепер сідай за першу парту й напиши ці вправи. Якщо ти й справді така геніальна, уроку на це тобі вистачить.

Каміла важко зітхнула й сіла на вказане місце. Цей урок англійської став для неї найгіршим у житті.

* * *

Першою після уроку до Каміли підійшла Єва.

— От бачиш? — переможно мовила вона. — Я ж тобі казала, що матимеш неприємності в школі, а ти не вірила! Ото не нехтуй ворожінням! Воно занадто часто збувається.

— Єво, — зойкнув Мацек, котрий стояв поруч і чув усю розмову. — А забобони, на твою думку, теж збуваються? Може, ще й сни?

— Звичайно, завжди, — абсолютно серйозно заявила Єва і, помітивши зацікавлення в очах друзів, розповіла анекдот: — Зустрічаються двоє друзів і говорять про те, чи вірять вони в сни. Один каже, що не вірить, а другий, що наполовину. «Як це — наполовину?» — питає перший. «Ну, — каже другий, — наснилося мені якось, наче я знайшов скриню із золотом. Хотів принести її додому, але вона була така важезна, що, піднявши її, я від зусилля наробив у штани. Прокидаюся. Золота немає, зате в ліжку страшенно смердить».

Усі включно з Євою зареготали. І лише Каміла згодом мовила цілком серйозно:

— Так, але що там казати: ці завдання, які мені нині принесла Міледі, були такими складними, що я навіть не знаю, що я там понаписувала.

Того дня вперше за кілька місяців шкільні проблеми виявилися для Каміли важливішими за будь-які інші.

Невипадковий випадок

Уся ця історія з Каською, Олеком і вигаданими подарунками спричинилася до того, що Каміла все-таки згадувала про Олека. Але недовго. Міледі за вправи з англійської із величезним задоволенням вліпила їй трояк. Каміла зробила три помилки, а кожна з них знижувала оцінку на бал. Тому спогади про Олека знову пішли в небуття. Того дня Каміла бачила, як він підійшов після уроків до Каськи і вони довго про щось розмовляли. Мабуть, це була не надто приємна розмова, бо Каська весь час плакала, а Олек (і це анітрохи на нього не скидалося) узагалі не переймався її сльозами. Зрештою, прийшов він не лише до Каськи. Хотів пояснити Камілі, що між ним та Каською насправді нічого не було.

— Мене це не стосується, — відказала Каміла і, побачивши Мацека, який саме виходив зі школи, голосно погукала його: — Мацеку, поквапся! Олек на тебе чекає!

Їй не хотілося говорити з Олеком. Тим більше, що слідом за Мацеком вийшов Войтек, явно зневажливо глянув на неї і зі співчуттям та розумінням — на Олека.

* * *

Минуло три тижні. У завантаженої англійськими вправами Каміли зовсім не було часу замислитися над поведінкою Каськи, Олека й узагалі над усім цим. Іноді думала про Войтека. Особливо, коли в гімназії зустрічалася з ним поглядом, хоча тоді хлопець завжди відвертався. Або вдавав, наче дивиться кудись у порожнечу.

Усі третьокласники готувалися до вирішального іспиту. Каміла обговорювала із друзями, до якого ліцею подати документи. Малгося й Мацек досі вагалися, який з них обрати: імені Міцкевича чи імені Пруса. На великій перерві вони вкотре завзято сперечалися, який із них кращий.

— Цікаво, що ви робитимете, якщо один із вас вступить, а інший ні? — втрутилася Каська.

— Мені здається, це не твоє діло, — буркнув Мацек.

— Ти краще про себе подумай, — докинула Кінга. — Куди ти підеш зі своїми, так би мовити, оцінками.

— Мабуть, до ліцею кокетства, — пожартував Алекс, а решта учнів захихотіли. — Отримаєш шістку за шістку й таким чином виграєш конкурс атестатів! — продовжував він і, задоволений власним дотепом, зробив жест долонями на рівні грудей, пояснюючи таким чином, про які саме шістки мова.

Каська хотіла щось сказати, але раптом почувся голос Єви:

— Каська потрапить туди, куди лише забажає. Отримає там місце в подарунок від якогось зі своїх численних коханих.

Войтек придивлявся до цієї сцени, котра так нагадувала йому сутичку, що відбулася під час поїздки на Євину дачу. Він здогадувався, як почувається Каська, зацькована рештою класу. Протягом трьох років дівчина не знайшла собі тут жодної подруги. Можливо, у розповіді Каміли була дещиця правди. Мовляв, вона заслужила на самотність своєю поведінкою. Але він не хотів бути таким, як решта. Хотілося поставитися до Каськи так, як інші повинні ставитися до нього. Так, як це зробила Каміла тоді, на дачі. Недовго думаючи, Войтек підійшов до Каськи й смикнув її за руку.

— Ходімо, проведу тебе.

* * *

— Навіщо ти це робиш? — запитав він у Каськи, коли обоє відійшли від гімназії. — Ти ж сама їх провокуєш своєю поведінкою. Ну скажи, навіщо?

— Я не провокую, — заперечила Каська. — Ти нічого не розумієш. Ти не був у нашому класі від самого початку, і немає чого мене повчати.

— Я просто бачу все це. Те, що ти робиш, і те, як вони реагують. Корчиш із себе бозна-що…

— Це ти корчиш із себе бозна-що і взагалі ні фіга не бачиш, — заявила Каська й, відвернувшись, побігла додому.

* * *

Того дня Каміла вперше за багато днів зайшла в інтернет. Протягом останніх тижнів вона купу часу приділяла англійській. Навіть читала в оригіналі різні книжки. Зараз узялася за детективи, бо колись її тітка Івона, яка постійно мешкала в Лондоні, переконувала, що найкраще вивчати мову, читаючи саме їх. «Детективи захоплюють настільки, що тобі хочеться дізнатися, хто вбивця, тому читаєш далі й далі». І Каміла читала. Переважно Агату Крісті й Артура Конан-Дойля. А все через те, що Міледі постійно загадувала їй складні вправи, хоча це й було всупереч шкільним правилам. Та Каміла добре розуміла, на що здатна злопам’ятна вчителька. Дівчина не намагалася заперечувати, проте весь час гнівалася й нарікала. Але, незважаючи на це, завзято вивчала нові слова. Каміла навіть не помітила, як їхні з учителькою стосунки перетворилися на поєдинок. От і зараз дівчина збиралася в інтернеті почитати щось англійською. На моніторі з’явився напис, який вказував, що на зв’язку був Примабалерон. Та не менш цікавим було те, що в чаті була також Каська! Каміла подумала: «Він щойно проводжав її додому. А тепер, мабуть, базікають у чаті». І відчула, як у серце щось немов шпигнуло. Згадалися Войтекові слова: «Передумаєш — подзвони. Сподіваюся, що цього разу не станеться, як у випадку із Чорним Міхалом, котрим ти зацікавилася, коли він уже знайшов собі Кінгу».

«Боже, тепер він звернув увагу на Каську, і я точно спізнилася! Я дурна, дурна, дурна, як валянок!»

Каміла несвідомо креслила на аркуші першу літеру Войтекового імені. Чітка друкована «W» вкривала майже всю сторінку, яка раптом впала зі столу й злетіла на підлогу. Каміла підняла її і здивовано побачила, що вона списана літерами «М». І враз пригадалося ворожіння на Андрія в першому класі, оте з яблучними шкірками. «А може, воно здійсниться тепер? Адже М — це W, просто догори ногами», — з надією подумала дівчина й глянула на монітор. Довго вагалася, чи не написати щось Войтекові, але поруч із його ніком залишався напис «Пустопорожніх ляльок ігнорують». Цього разу він справді боляче вразив Камілу. «Ні… не напишу», — вирішила вона, хоча й знала, що, коли сама не озветься до Войтека, він цього нізащо не зробить. «Ой леле», — зітхнула дівчина. Вона ще якусь хвилю сиділа, утупившись у монітор, а потім вирішила поворожити собі на картах таро. Літери склалися в речення «Щасливий випадок змінить твоє життя».

«Може, й справді!» — подумала Каміла й уявила собі сцену, як вона випадково наштовхується на Войтека, а той спершу її збиває з ніг, а тоді допомагає підвестися, і вони розмовляють, наче нічого не сталося. А потім усе складається так, як їй хочеться: освідчення, поцілунки… От тільки спершу Войтек мусить на неї наштовхнутися. Найкраще після уроків або на великій перерві.

Засинаючи, Каміла думала лише про це. Уявляла десятки ситуацій, коли вона падає на землю, а Войтек їй допомагає, і далі все в них чудово. Втомившись обмірковувати чергову сцену, у якій вона немовби випадково налетіла на хлопця, впала на сходах і зламала ногу, Каміла заснула.

* * *

Найскладніше завжди домогтися здійснення мрій. Каміла не раз про це чула, але чути — це одне, а пережити щось подібне самій — зовсім інше. Весь день у школі вона намагалася триматися якомога ближче до Войтека й знайти можливість немовби випадково на нього наштовхнутися. На жаль, цього дня хлопець майже не підводився з-за парти, на всіх перервах сидів і щось читав. І зовсім не спілкувався з Каською, що дуже здивувало Камілу.

«Може, вони приховують свої стосунки?» — подумала дівчина.

Усі її плани впасти перед Войтеком і зламати руку, ногу чи бодай натовкти собі синців, зійшли нанівець. Уроки закінчилися. І хоча в черговій сутичці з Міледі Камілі вдалося здобути перемогу: уникнути двійки й навіть отримати четвірку, цього разу вона навіть не зраділа.

Зі школи вийшла сама. Малгося й Мацек залишилися в бібліотеці. Каміла зупинилася на східцях перед гімназією. І раптом побачила Каську, за якою йшов Войтек. Він навіть почав за нею бігти, ніби хотів наздогнати. Каміла не вагалася жодної миті, плани здобути хлопця немовби «випадково» забулися.

— Войтеку! — голосно вигукнула вона.

Той озирнувся й почекав, доки Каміла підійде до нього.

— Проведеш мене додому? — спитала вона, краєм ока спостерігаючи за Каською, яка все віддалялася.

Войтек глянув їй в очі й посміхнувся.

— Звісно, — спокійно відказав він. Рушили повільно й мовчки, а тоді Войтек озвався перший: — Я гадав, що вже ніколи цього не дочекаюся.

Каміла лише усміхнулася у відповідь.

Маївка

Це були останні батьківські збори в цьому навчальному році й узагалі в гімназії. Не всі змогли прийти. Не було Міхалової мами. Вона написала записку пані Чайці з поясненням, що не може бути присутня з огляду на стан здоров’я, але, якщо будуть якісь важливі рішення, вона заздалегідь погоджується з більшістю. А важливе рішення було одне. Маївка. Одноденна поїздка без ночівлі до Кампіноської пущі.[21] Із пішою прогулянкою, відвідинами місцевого музею, мандрівкою на драбинястих возах та вогнищем.

— Чи варто це влаштовувати? Перед самим закінченням року? — запитала Стасева мама, яка засуджувала все, не пов’язане з навчанням. — Діти мусять вчитися! — додала вона, а мами Мацека й Білого Міхала змовницьки перезирнулися.

— Ви, бува, не перебільшуєте? — мовила Мацекова мати. — Я зі школи найчастіше згадую поїздки й те, що діялося на перервах, а зовсім не те, що відбувалося на уроках.

— Мабуть, ви були не надто старанною ученицею, — зневажливо пирхнула Стасева мама.

— Так, не надто, — зізналася мама Мацека. — Та мені не здається, що я стала ганьбою суспільства. А ви постійно стверджуєте, ніби лише найкращі учні чогось варті.

— Отож-бо! — підхопила Касьчина мама. Її донька явно не була відмінницею, а цього року через тривале перебування в лікарні й поведінку протягом останніх тижнів її середній бал атестата взагалі помітно впав. — Усі потрібні. Не тільки науковці, а й пекарі…

— То й віддайте доню до кулінарного училища, а не примушуйте інших не дбати про навчання власних дітей! — розгнівано заявила Стасева мати.

— Шановні батьки, — озвалася пані Чайка. — Так ми ніколи не порозуміємося. Прошу підняти руки тих, хто проти поїздки. Зауважу, що коли проблема в грошах, то для тих, хто потребує, будуть доплати з батьківського комітету. Отже, хто проти цієї поїздки?

Руку підвела тільки Стасева мама.

— Мій син не поїде! — ображено заявила вона.

— Це вже ваша справа, — перебила її пані Чайка.

А Мацекова мама досить голосно прокоментувала:

— Бідолашна дитина!

З батьків супроводжувати дітей зголосився Камілин тато.

* * *

Проте Стась поїхав-таки з усіма. Що змусило його маму передумати, не знав ніхто. Сам хлопець на питання Мацека лише махнув рукою й кивнув кудись позад себе. За Стасевою спиною стояла його мати й розмовляла з пані Чайкою.

— Я вирішила, що найкраще буде, коли я поїду з вами, — безапеляційно заявила вона. — Гадаю, в автобусі для мене знайдеться місце?

— Звичайно, — відповіла класна керівничка. — Не знаю тільки, чи вистачить для всіх ковбасок для вогнища.

— Я собі раду дам, — відказала Стасева мати.

Автобус виїхав вчасно. Каміла захопила із собою камеру. У переддень екскурсії вона пообіцяла зняти фільм про ІІІ-А, який змонтує її тато. Усі зможуть отримати копії. Тим більше, що про кожного буде короткий сюжет.

Каміла почала робити інтерв’ю ще в автобусі. Звісно, першою була пані Чайка!

— Як ви вважаєте, що найкраще в професії вчителя?

— Відповідати треба серйозно?

— Як хочете, — відповіла Каміла, не перестаючи знімати.

— Учителі мають два місяці канікул, — відповіла пані Барбара. — Крім того, ми випускаємо учнів у світ.

— Вам запам’ятався найвдаліший жарт?

— Так, якось першого квітня мені довелося писати на дошці шматком сиру.

— Це ж ми зробили! — сказала Каміла.

— А й справді! — пригадала вчителька й засміялася.

Каміла подалася до водія.

— А можна з вами поговорити під час руху?

Відповісти водій не встиг, бо поруч із Камілою зупинилася Стасева мама й наказала дівчині повернутися на місце.

— Ви б мали краще стежити за донькою, — дорікнула вона Камілиному татові, а той тільки зітхнув.

— Тату, поясни їй, що фільм лише виграє, якщо ми з водієм перекинемося двома словами.

Та замість того, аби щось пояснювати, Камілин тато взяв камеру й сам пішов поспілкуватися з водієм.

* * *

На місце приїхали трохи по дев’ятій. У пущі пахло весною. Дорога, якою вів їх провідник, була короткою, але долали її довгенько. А все через те, що Камілин тато перед поїздкою пообіцяв, що кожен зможе на п’ять хвилин перетворитися на оператора камери, бо знятий таким чином фільм стане незабутньою пам’яткою для всіх. Якщо хтось не вміє поводитися з камерою, не варто соромитися, а підійти до нього й він проведе інструктаж. Камера постійно переходила від одного учня до іншого. Кожен знімав те, що йому найбільше подобалося. Траплялося, що хтось забарився під час зйомок. Наталію цікавили комахи, навіть найогиднішому хробакові було виділено не менш ніж хвилину. І все це у фільмі начебто про ІІІ-А! Дівчата сердилися, але Патрик підхопив Наталину ідею й побіг із камерою до величезного, обгородженого жердинами мурашника.

Найбільше проблем виникло в музеї. Там було досить темно, але жіноча половина класу із цим впоралася. Дівчата знімали самих себе, та ще й зблизька!

Стасева мама вважала, що конче необхідно відвідати місцевий музей природи. Найбільше її захопили опудала рідкісних тварин і птахів.

— Попри все ця поїздка виявилася корисною! — проголосила вона й позирнула на Камілиного тата, сподіваючись його схвалення.

— Безумовно, — буркнув пан Анджей і подався до класної керівнички.

— То що, — мовив він за кілька хвилин. — Тепер поїдемо возами?

— Так, — відповіла вчителька, — ми саме на цей час домовилися з візниками.

— Тоді треба якось так зробити, щоб камера зняла те, що відбувається на одному й на другому возі, — сказав Камілин тато. — Я піду запитаю, чи можна буде якось передати камеру з одного воза на інший, — додав він і пішов до візників, які саме влаштували собі перекур.

Повернувся він задоволений і сказав, що все залагодив:

— На півдорозі перший віз зупиниться й зачекає, доки під’їде другий, і тоді перенесемо камеру.

До Мацекових рук камера потрапила вже на возі. Тому хлопець зняв розмову з візником, але передусім героїнею його сюжету була Малгося. А ще… Стасева мама, яка гидливо спостерігала за мухами, що літали біля кінського хвоста. Єва зафільмувала розмову з Каською й назвала свій сюжет «Про перевагу типсів над обгризеними нігтями», сама ж Каська — розмову з Євою про ворожіння, «Плюси й мінуси ворожіння на кавовій гущі». Білий Міхал прочитав цілу лекцію про комікси. Томек нічого не говорив, зате дістав свій фотоапарат і фоткав камеру, яка знімала його.

Кінга відповіла на запитання про свій улюблений предмет. Виявляється, що вона досі вагалася між польською мовою та географією. Чорний Міхал розказав, ким стане в майбутньому. Усі здивувалися, бо ніхто не підозрював, що той хоче бути лікарем. Лише Кінга зрозуміла, чому саме. Удома на хлопця чекала мама, яка одужувала після операції. Проте її голос, яким вона раніше заробляла на життя, назавжди залишився хіба на архівних плівках Польського радіо.

Найбільше емоцій викликало в усіх багаття. По-перше, тому, що, коли його нарешті вдалося розпалити, усі вже добряче зголодніли. Звісно, найдужче їсти хотілося Матеушеві, котрий, попоївши, схопив камеру й подався знімати… Їжу. Ну і, звісно, всі співали.

Каміла й Войтек сиділи біля вогнища рядком.

— Знаєш, — тихенько сказав хлопець, — я оце щойно тепер почуваюся в класі нормально. Шкода, що за кілька тижнів доведеться розлучатися.

— Але ж ми могли б разом піти до загальноосвітнього ліцею, — швидко відповіла Каміла й вже тихіше додала: — Якщо, звісно, хочеш…

— Та певне ж, я тільки за, — посміхнувся Войтек і легенько смикнув дівчину за волосся. Цієї миті перед ними спинився Матеуш із камерою.

— Ну, тепер ваша черга фільмувати, а я мушу перевірити, чи не залишився десь шматочок ковбаски.

І, облизуючись, попрямував до столу, за яким сиділи батьки, завзято обговорюючи проблеми виховання дітей.

Пані Чайка не втручалася. Учителька думала лише про те, що часи змінюються, але і в дітей, і в батьків залишаються ті самі клопоти.

Фільм, фільм, фільм…

Була субота. Кубу відправили до бабусі, а Камілині батьки пішли в гості до знайомих. На підлозі в Камілиній кімнаті сиділи Малгося, Мацек, Войтек і, звісно, сама Каміла. Говорили про ліцеї, бо ніяк не могли вирішити, куди податися з вересня. Вибір був непростий. Каміла хотіла подавати документи туди, де Малгося, Мацек теж, Войтек разом із Камілою, а вона — із Войтеком. Малгося збиралася туди, куди й Каміла з Мацеком, але… постійно вагалася між двома поблизькими ліцеями. Камілі та Войтекові подобався ліцей імені Міцкевича, Малгосі й Мацекові — імені Пруса, бо туди їм було ближче.

— А якщо ми потрапимо до різних ліцеїв, то будемо й далі дружити? — запитала Каміла.

— Якщо в тебе є якісь сумніви, тоді з твого боку це не дружба, просто тобі так зручно, — заявив Мацек, а Каміла обурилася.

— А решта куди йде? — поцікавився раптом Войтек.

— А що? — засміявся Мацек. — Сумуватимеш за рештою?

— Може, не за всіма, але нам усе-таки вдалося якось здружитися.

— До речі, про дружбу. Ми ж збиралися подивитися те, що назнімали про наш клас, — нагадала Каміла й увімкнула відео. — Ніхто ще цього не бачив, бо фільм досі не змонтований. Тато б мене убив, якби довідався, що я вам показувала. Бо він не знає, що я вже це подивилася. Щоправда, уривками, у прискореному режимі.

— І що там цікавого? — запитав Мацек.

— Зараз побачите.

Фільм починався від поїздки автобусом до Кампіносу. Найбільше реготу викликав кінський зад, який з’явився на екрані відразу після невдоволеного обличчя Стасевої мами.

— Щось твій тато перегнув, — озвався Войтек.

— Мій тато? — здивувалася Каміла. — Він цього не знімав.

— Це я, — зізнався Мацек. — І вважаю, що зробив цілком вдалі кадри.

— Це ще нічого. Почекайте, що буде далі.

Після екскурсії до пущі, відвідин музею, мандрівки возами й багаття вони дійшли до моменту, де всі сиділи за партами, на яких дбайливі мами з батьківського комітету розклали пончики. Це було кільканадцять днів тому, але чотирьом друзям здавалося, що день, коли вони складали випускний іспит, минув дуже давно. Мацек посміхнувся зі своїх спогадів.

* * *

Того дня він прокинувся на світанку. Сонце ще не зійшло, коли Дженджик розбудив його своїм базіканням. І вперше Мацекові свист папужки сподобався. «Завдяки пташці я не проспав», — сказав він сам до себе й підійшов до клітки, щоб поміняти воду. Рівно о пів на дев’яту Мацек підбіг до Малгосиного будинку й свиснув на пальцях. За кілька хвилин двері під’їзду відчинилися і вибігла Малгося.

— У тебе є який-небудь амулет на щастя? — спитала вона, відсапуючись.

— Лише ти, — відповів хлопець і поцілував її в маківку.

— Дурний! — засміялася Малгося, але відразу споважніла. — Боїшся?

— Хіба що трішечки. Зрештою, на пробному іспиті я набрав чимало балів, хоча ти сама знаєш, що наша підготовка полягала головним чином у грі в скребл. Важливо, що я вже можу собі уявити, що воно таке.

Далі йшли мовчки. А тоді Малгося озвалася:

— Кінга, мабуть, всю ніч не спала.

— Та воно звичайно, — філософськи мовив Мацек. — Подумай краще про Сташека. Ця його мама точно ненормальна. Зуб даю, що вона до ранку перевіряла, як він знає граматику чи щось там іще.

* * *

Коли Малгося з Мацеком прийшли до класу, там уже був Матеуш, який розкладав на парті канапки, загорнені у фольгу.

— Це що? Буфет? — засміявся Мацек.

— Ні, — буркнув Матеуш. — У нас же іспит. Я хочу гарно написати, а коли людина голодна — вона кепсько мізкує.

— Залежно хто. Мені найкраще думається натщесерце. А як наїмся, то відразу в сон хилить.

— А я скажу, що коли поляк голодний, то сердитий.

— Коли ситий — у тім’я битий.

— Е-е-е, що з тобою говорити.

— Старий, та розслабся, я пожартував! — зареготав Мацек і ляснув Матеуша по спині.

За хвилину прийшли пані Чайка, мама з батьківського комітету, яка зголосилася допомагати під час іспиту, і Камілин тато, котрий почав знімати на камеру парти й учнів.

— Це буде гарний кінець до фільму про наш клас, — пояснив він учительці, яка попередила, що під час іспиту він не зможе перебувати тут із камерою, та, поки екзамен не почнеться, можна фільмувати все, що душа забажає.

Пан Анджей не засмутився й сказав, що зніматиме лише учнів за партами, а тоді саму гімназію. Аби діти не забули, як виглядали класи, бібліотека й спортзал. Раптом пані Чайка вгледіла, чим займається Матеуш, і покликала хлопця. Її голос був сповнений подиву.

— Ти що, збираєшся з’їсти під час іспиту всі ці бутерброди?! Вам же дадуть по одному пончику.

— Так, але цього замало, — заявив Матеуш і посунув канапки, щоб звільнити місце для пончика.

— Ой людоньки! — вигукнула пані Чайка. — Ото твоїй мамі непереливки! Прогодувати дитину з таким вовчим апетитом нелегко. Гаразд. Тоді ходи зі мною, принесемо пончики, а за це, якщо там виявиться зайвий, віддамо його тобі. Хто піде з пані Румінською по напої? — звернулася вона до решти учнів.

З-за парти підвівся Войтек. За мить усі четверо вийшли із класу. Коли за чверть години повернулися з напоями й пончиками, майже всі були вже на місці. Учителька попрохала дівчаток роздати перекуску й питво, а потому запитала:

— Кого досі немає?

Не прийшли Алекс та Стась. Пані Чайка вирішила на них почекати. Алекс примчав за п’ять хвилин. Спершу він важко відсапувався, а тоді пояснив, що вчора довго повторював матеріал, тому проспав. Але Стась так і не прийшов. Тож, коли годинник вказав пів на десяту, класна керівничка оголосила, що довше чекати не буде. Камілин тато вийшов із класу. Почався іспит. Без Стася.

* * *

— Зупини на хвилинку, — попросив Войтек. — То чи з’ясувалося, що трапилося зі Сташеком?

— Так, — відповів Мацек. — Він захворів.

— Складатиме пізніше, уже за кілька днів.

— Почекайте… зараз щось побачите, — перебила хлопців Каміла. — Я вам навмисне нічого не казала, бо хотіла, аби ви самі переконалися.

За мить на екрані з’явилися дивні кадри. Чиїсь ноги. Зйомка була нечіткою. І раптом почувся голос директора.

— Будь ласка, заходьте.

А тоді розгніваний голос Стасевої мами:

— Я просто обурена!

І четверо друзів побачили сцену, про яку вони нізащо б не довідалися.

* * *

Стасева мати вже добрі п’ять хвилин репетувала, що слід зробити так, аби її син міг складати іспит завтра.

— Він здібний! Розумний! А ви злісно хочете зруйнувати йому кар’єру! — істерично кричала вона. — Будь-хто може захворіти!

— Звичайно, але розпорядження міністерства в цьому випадку дуже чіткі, — пояснював директор. — Ваш син складатиме іспит, але пізніше. Уже навіть відомо коли. У нього ще є час. Це ж не кінець світу!

Та, мабуть, для Стасевої мами це означало щось жахливе. Бо, наверещавши на директора, вона кулею вилетіла з кабінету, захряснувши за собою двері.

— І ви це їй подаруєте? — запитала секретарка.

— А що мені робити? Ви гадаєте, що проблема школи в учнях? Люба моя! Ці часи давно минули. Тепер чимраз частіше неприємностей завдають батьки. Коли їм щось не до вподоби, вони організовують якісь комітети, пишуть листи до міністерства, вимагають звільнення з посад. Я не здивуюся, якщо ця пані вчинить так само.

— Напише до міністерства?!

— Припустімо.

— Ви гадаєте, що це можливо?

— А чому ні? Крім того, я добре пригадую цю історію з учителькою катехізису.

Мабуть, директор зауважив питальний погляд секретарки, але нічого не хотів пояснювати, бо сказав:

— А-а-а, ви ж тоді в нас ще не працювали. Колись розкажу. Зараз не маю сили, — закінчив він і додав: — Нині я піду раніше. Мушу якось пережити цю розмову. — І зник за дверима.

Секретарка важко зітхнула. Вона вже збиралася зачинити кабінет, та раптом її ноги повернулися назад і почувся здивований голос:

— Ви були тут весь час? Я геть про вас забула. І що, зарядилися ваші батарейки?

* * *

Це було останнє, що встиг записати пан Анджей у директорській приймальні. У Камілиній кімнаті запала тиша.

— Ні фіга собі! — озвався Мацек.

— А тато знає, що ти це бачила? — поцікавився Войтек.

— Та я взагалі не знаю, чи йому відомо, що це записалося. Він не знімав, бо ж видно, що картинка висить.

— Тоді чому він не вийшов і не втрутився? — не могла зрозуміти Малгося.

— Бо така в нього вдача. Він ніколи не втручається в чужі справи.

— Не те, що моя мама, — сказав Мацек. — Вона б на Стасевій мамі сухої нитки не залишила.

— Я тільки тепер зрозуміла, чому вони з мамою раділи, що я закінчую гімназію, — посміхнулася Каміла.

— А що там було з учителькою катехізису? — запитав Войтек.

— Потім розкажу, — пообіцяла Каміла й знову увімкнула відео.

* * *

Але решта фільму вже не викликала таких емоцій, як ненавмисне записана Камілиним татом розмова.

Коли за три дні Каміла роздавала в класі копії, ніхто, переглядаючи їх, не здогадався б, що, крім екскурсії, інтерв’ю з учнями й кадрів зі школи на диску було те, що чули й бачили чотири стіни директорського кабінету, приголомшений Камілин батько, що причаївся за шафою, і декілька гімназистів із ІІІ-А…

Куди податись гімназистові?

— Не певен я, чи добре ми зробили, що вибрали ліцей імені Пруса, — сказав Мацек на занятті з кераміки.

— Звісно, що добре, — жваво відказала пані Иоанна, виліплюючи черговий полумисок. — Я теж його закінчувала. Не пошкодуєте! Нещодавно я ходила на свято ліцею, і це було просто супер! Я захоплена, у них є навіть власне кабаре, зветься «The Insects». Гадаю, що це дуже підходяще місце для людини із твоїм почуттям гумору. А скільки твоїх однокласників збирається туди?

— Та декілька, — відповів Мацек. — Крім мене й Малгосі, ще Алекс, Білий Міхал та Євка. Я трохи хвилювався, що Алекс із нами не захоче, бо йому ближче до ліцею імені Міцкевича, та, на щастя, я його переконав.

— Він твій найкращий друг? — поцікавилася пані Иоанна.

— Один з багатьох, — відказав Мацек.

— Я теж закінчив ліцей імені Пруса, — озвався раптом Павел. — Та ще й недавно. Правда, тепер у мене серйозніші проблеми…

— Знаєш… — Мацек раптом змінив тему. — Я весь час забуваю тобі про це сказати. Моя мама колись писала для якоїсь газети про хлопців, що займаються керамікою. І отримала листа від однієї читачки, котра стверджувала, що мама все вигадала… Бо хлопці не відвідують занять із кераміки.

— Тоді нехай зробить зі мною інтерв’ю, — запропонував Павел, який до пані Йоанни ходив понад десять років. — Навіть із фото можна, але конче з останньою роботою.

— А що ти зробив?

— Поки що таємниця, — відповів Павел і прикрив свій витвір долонями.

— А які це, Павеле, у тебе серйозні проблеми? — запитала пані Йоанна.

— Подальше навчання. Я подав документи до академії мистецтв, та чи приймуть мене? Портфоліо начебто взяли, але, як дійде до іспиту, не певен, чи впораюся. Там треба малюнок складати, а в мене із цим не дуже…

— Не перебільшуй, — заперечила пані Йоанна. — Ми ж переглядали твої роботи з кількома моїми друзями-художниками. І ти при цьому був. Усі сказали, що твої роботи дуже непогані. А ти, бачу, знову своєї…

— А й справді, — докинув Мацек. — Уже вкотре всі слухають про Павелове портфоліо.

— Постривай! — вигукнув Павел і жбурнув у Мацека грудкою глини. — За кілька років сам переконаєшся, коли складатимеш на атестат зрілості, матимеш такі самі проблеми. А те, чим ти переймаєшся зараз, це просто смішно.

Мацек пирхнув, а пані Йоанна засміялася.

— А як там в Олека справи? — поцікавилася вона. — На мої заняття він більше не ходить, але мені відомо, що ви іноді бачитеся.

— Зараз уже рідко.

— Він більше не зустрічається із цією твоєю однокласницею? — запитав Павел.

— Ні, вона зустрічається з іншим.

— А він?

— Здається, іде до спортивної школи.

— Якого біса?

— Ну, ти ж знаєш, він дзюдо займається…

— Немає кому мізки йому вправити, — заявив Павел, який віддавна сердився на Олека, що той покинув кераміку. Сам він процесом виліплювання із глини й випалювання в печі був настільки захоплений, що вирішив здобувати освіту на факультеті, де навчалися переважно дівчата.

— Олек не ідіот, — заступився за товариша Мацек.

— Окей, окей, та відколи він повірив у те, що хлопці, які займаються керамікою — справжні слабаки, то втратив мою повагу.

— Може, у нього були на те причини?

— Які причини? Які причини потрібні хлопцеві, щоб він повірив у таку дурню?!

— Ти не знаєш його так, як я… — буркнув Мацек, повертаючись до фігурки Добі з «Гаррі Поттера». Він збирався подарувати її Малгосі. От тільки невідомо чому, з обличчя ельф скидався на російського президента Путіна.

До кінця заняття він більше не розмовляв з Павлом на ці теми. Зрештою, за кілька хвилин усі почали оцінювати зусилля Івони, яка зі стоїчним спокоєм ліпила підставку для ароматичних свічок. Тоді зайнялися роботами дев’ятирічної Касі, яка вперто вирішила виліпити зграю диких собак, а тепер плакала, бо підготувала замало лап для тієї кількості тулубів, яку вже мала.

«Оце справжня проблема», — подумав Мацек, втішаючи заплакану дівчинку.

* * *

Якби Кінга й Чорний Міхал почули Павелові слова про те, що їхні проблеми просто смішні, то, напевне б, розлютилися. Уже не перший день вони сперечалися про вибір ліцею. Кінга збиралася до одного з найкращих загальноосвітніх ліцеїв, розташованого по той бік Вісли. Міхал, якому хотілося потрапити з нею до одного класу, пояснював, що через мамин стан йому краще подавати документи десь ближче до дому. Тому він переконував подругу вступати до ліцею імені Міцкевича, мовляв, він зовсім поруч. Але туди вже збиралася Каміла, а Кінга продовжувала ревнувати Міхала до неї. Тож аргумент про те, що це зовсім недалечко, було відкинуто. Зараз Кінга й Міхал сиділи в нього вдома. Мама хлопця пішла до лікаря.

— Ой леле! — вигукнула Кінга. — А після ліцею ти захочеш вступати до вишу, еге ж?

Міхал притакнув.

— Я так розумію, що ти обереш універ, бо він найближче від дому? А зовсім нещодавно ти згадував про медичний…

— Ти мене не розумієш, — заперечив хлопець. — Для того, щоб моя мама навчилася давати собі раду й купувати продукти, не вміючи говорити, потрібен час.

— Вона може купувати їх у гіпермаркеті, там не треба говорити, кладеш до кошика та й годі.

— Ти так кажеш, бо не знаєш, як воно, коли в тебе тільки мама…

— Знаєш що? Тепер ти мамою переймаєшся, але як шаленів за Камілою, то ніщо не заважало тобі на вечірці в Макса напитися, як свиня, й довести маму мало не до інфаркту.

— Ага, то он що тебе насправді хвилює! — вигукнув Міхал. — Каміла! Цікаво, доки ти мені це пригадуватимеш!

— Ні, мені до неї байдуже, — заперечила Кінга. — Просто я не розумію твоєї раптової турботи про маму.

— Не розумієш, бо в тебе велика родина. У тебе є тато, брат, мама, купа родичів, а в мене, крім мами, є…

— Бабуся!

— Так, але вона з нами не живе. Крім того, вона стара й мамою опікуватися не буде.

— А навіщо нею опікуватися? Не перетворюй маму на каліку! Вона лише не говорить!

— Нічого собі «лише»! — нервово відповів Міхал. — Вона не може говорити по телефону, таким чином, уже багатьох речей не залагодить.

— Ти ж сам казав, що вона матиме спеціальний апарат, за допомогою якого зможе говорити. Я вважаю, що ти перебільшуєш.

— А я думаю, що ти просто не хочеш потрапити до одного ліцею з Камілою. Це справжня дурість!

Дівчина аж підскочила, мов обпечена. Справді, у Міхалових словах була дещиця правди, але Кінга не підозрювала, що він так швидко викриє причину її побоювань. На кілька хвилин обоє замовкли. А тоді Кінга сказала:

— Знаєш що? Зробимо так: ти підеш до одного ліцею з Камілою, а я — до того, про який давно мріяла, бо він один із найкращих. Ніхто не сказав, що ми мусимо продовжувати вчитися в одному класі. Кожен матиме своїх знайомих і своє життя.

— Ти серйозно? — спитав Міхал.

Видно було, що така пропозиція його спантеличила. Він не сподівався, що Кінга так відреагує.

— Абсолютно, — підтвердила дівчина, а тоді підвелася й почала одягатися. Міхал підійшов до неї, хотів обійняти, але вона відштовхнула його руку.

— Образилася?

— Ні, — набурмосилася Кінга, а тоді, не дозволивши навіть цьомкнути себе на прощання, вийшла.

Коли за півгодини Міхал стояв у неї під дверима й нервово натискав на дзвоник, Кінга вже встигла поговорити з мамою та старшим братом. Обоє вирішили, що ідея податися до різних ліцеїв не така вже й погана.

— Так ви перевірите свої почуття, — трохи патетично сказала мама, а Куба додав:

— Ти прикинь, якщо ви вчитиметеся разом і раптом посваритеся й розійдетеся, то клас поділиться на два табори. А так не матимете жодних проблем.

— Крім того, ти давно дружиш із Євою, а ви йдете до різних ліцеїв, — докинула мама.

— Тепер ми вже так не дружимо, до того ж Єва — це не Міхал…

— Воно й видно, — заявив Куба і, помовчавши, сказав: — Мабуть, ви вже взагалі з нею не зустрічатиметеся.

— Чому? — здивувалася його сестра. — Вона живе поряд. Звісно, не щодня, але час від часу будемо бачитися, чому б і ні?

— Міхал теж недалечко живе, так що все окей… — почав знову Куба, але в цей момент задзеленчав дзвоник.

Прийшов Міхал.

— Знаєш що? — сказав він, зайшовши до передпокою. — Може, справді варто піти до різних ліцеїв…

— Бо зможемо перевірити наші почуття?

— Ну, щось таке, — відповів Міхал і, махнувши рукою, мовляв, годі про це, запропонував піти до кіно.

* * *

Проблеми з вибором ліцею були й у Каськи. Гімназіальний іспит вона написала не найкраще, тому не в кожному ліцеї погоджувалися прийняти її документи.

Томекові вперше в житті довелося розлучитися зі своїм найкращим другом, Стасем. А все тому, що Стасеві батьки вирішили, що їхній син піде до католицького ліцею в іншому районі Варшави, а їздити туди Томекові не хотілося. Отак учні пані Чайки потрапили до різних ліцеїв. Щоправда, більшість опинилася в поблизьких, імені Пруса та імені Міцкевича, але колектив розпався…

Розлука

Про те, що цей день настане, Мацек знав давно. Зрештою, про Малгосину поїздку за океан говорили вже кілька місяців. Точніше, відтоді, як дівчина отримала комп’ютер. Тоді з’явилася якась мамина подруга, яка заплатила за цей комп і надіслала Малгосі запрошення до Нью-Йорка на всі канікули.

День від’їзду неухильно наближався. Малгося вже давно тільки про це з Камілою й говорила. Чи витримають перевірку її знання англійської? Дівчина дуже хвилювалася.

— Як я там говоритиму? — спитала вона Камілу. Подруги сиділи в Скаришевському парку й кидали Латці мотузочку із зав’язаним на ній вузлом. Собачка завзято бігала, підкидала мотузок, качалася по траві. Одне слово, робила все, щоб лише привернути до себе увагу.

— Нормально, — відповіла Каміла й важко зітхнула.

— Ага… Це для тебе нормально…

— Господи, Малгохо! Я з тобою здурію! Скільки тобі повторювати, що все буде добре? Треба лише подолати бар’єр і почати говорити. А взагалі, Нью-Йорк — це неймовірна мішанина різних національностей, корінних мешканців там кіт наплакав. Зате іноземців море. І не всі добре говорять англійською.

— Ти говориш, як ця мамина знайома.

— А вона знає мову?

— Не дуже…

— То чого ти так переймаєшся?

Малгося мовчала. На щастя, цієї миті прибігла Латка зі своїм мотузочком. І ніяк не хотіла віддавати його. Вона явно дражнилася із хазяйкою.

— Ну, що таке? — запитала Каміла, коли їй нарешті вдалося забрати в Латки мотузку й знову її кинути.

— Мацек…

— Що Мацек?

— Ми ж розлучимося на два місяці.

— То й що?

— А якщо він за цей час із кимсь познайомиться?

— Мацек? Це неможливо!

— Ще й як! Він їде до якогось мандрівного табору. Може, там кимсь зацікавиться…

— Якщо й познайомиться, то тебе однаково не покине.

— Звідки ти знаєш? Єва радила пильнувати.

— Єва різне патякає. І взагалі, відколи це ти Єву слухаєш?

— Ти теж із нею радишся, віриш у її ворожіння.

— Ну, це інша річ.

— Але вона мені теж ворожила. Сказала: «Знайомство із кимсь змінить твоє життя».

— Але, може, це ти познайомишся! І кинеш Мацека. Про таке ти не думала?

— Ні.

— Дурна ти.

— Сама ти дурна, — відповіла Малгося й замовкла.

— Я сказала тобі не в тому розумінні, що ти дурна взагалі, а тільки в цьому. У Мацека більше причин хвилюватися, ніж у тебе. Він їде з друзями, які точно простежать…

— …і коли вже щось там станеться, приховають від мене будь-яку зраду!

— Ой Боже, які високі слова!

— А які мені вживати? Низькі? Треба казати: «гівно, гівно, гівно»?

— Ну ти даєш! — Каміла здивовано глянула на подругу. Такою вона її ще ніколи не бачила. Невже Малгося й справді так хвилювалася перед поїздкою?

— Ти не розумієш, що я непокоюся!

— Розумію, але не будь такою песимісткою!

— Відколи в тебе з Войтеком усе склалося, з тобою взагалі не можна поговорити про свої проблеми!

— Але ж ми саме це й робимо! Крім того, раніше ви з Мацеком переконували мене, що я нестерпна й не знаю, чого хочу. То яка я тобі підходжу: така, як тепер, чи колишня?

Малгося мовчала. Озвалася лише трохи згодом, коли вдалині замаячіла постать Войтека.

— Бо я не знаю, як воно складеться. Чи після мого повернення Мацек не зміниться…

Відповісти Каміла не встигла, бо підхопилася, побачивши Войтека, котрий ніс у руках чотири морозива.

— Ти, певне, мої думки прочитав! — вигукнула вона.

— А четверте для кого? — поцікавилася Малгося.

— Для Алекса, — пояснив Войтек. — Я його дорогою зустрів. Він сюди на роликах їде.

* * *

Такі самі думки переслідували й Мацека. А ще він переймався, що Малгося може вирішити залишитися в Америці. Та якщо Малгосі було кому звірятися у власних сумнівах, то зі своїми Мацек залишився наодинці. Намагався поговорити про це з Алексом, але відразу почув, що це взагалі не проблема, бо в таборі познайомиться з іншою і вся любов йому вивітриться.

— Матиме більші цицьки й не носитиме окулярів, — засміявся Алекс.

Хлопці каталися втрьох на роликах у парку. Мацекові на мить здалося, що між деревами майнули постаті Каміли й Малгосі, але хлопці квапили його й кликали їхати в напрямку Камйонковського озерця. Із Малгосею Мацек однаково мав зустрітися ввечері, вони збиралися до кіно. Про цицьки Алекс розводився досить голосно, тож цікаві перехожі витріщалися на трійцю друзів. Роздратований Мацек буркнув:

— Та пішов ти!

— Ну чого ти? — спитав Алекс. — Цицьки — це важливо.

— Ну й дурило ж ти!

— Якщо ти вважаєш, що я на цьому не розуміюся, то не питай мене.

А Білий Міхал втішив: мовляв, як любить, то повернеться і немає чого перейматися заздалегідь. А тоді додав, що біжить до «Емпіку» по новий «Світ коміксів». Мацек вирішив піти з ним, тож Алекс залишився в парку сам.

— Мамо… — почав Мацек з порога її кімнати, де на підлозі, столику, стільцях лежали гори дуже важливих паперів.

— Гмм?

— Малгося їде до Америки… — почав хлопець і затнувся. А якщо мама не зрозуміє?

— Але ж, здається, це давно відомо, — відповіла мама й глянула на Мацека, поправляючи на носі окуляри.

— Так, але…

— Хвилюєшся, що ви розлучаєтеся?

— Авжеж.

— Це нормально, що ти непокоїшся…

— А… якщо вона не повернеться?

— З якого це дива вона має там залишитися? Ти ж казав, що Малгося їде не до родичів, а до якоїсь маминої подруги…

— Так.

— Ти мені, синку, пробач, але я дружу з Монікою, Олею, Беатою, проте жодної їхньої дитини не витримала б у себе вдома довше, ніж протягом канікул. З тобою іноді здуріти можна, а що вже казати про чужих.

— Та воно так… — буркнув Мацек, трохи заспокоївшись, але продовжував залишатися в кімнаті.

— То що там ще? Ну, давай! — поквапила мама. — У мене купа роботи, то кажи вже!

— А якщо вона там із кимсь познайомиться? — бовкнув Мацек.

— Познайомитися вона може й тут, у Варшаві. Я краще спитаю, що станеться, якщо ти когось зустрінеш?

— Усі мені це кажуть! — вигукнув Мацек.

— Щось у цьому є. Зрештою це ви, мужчини, частіше зраджуєте.

— Знаєш що! — обурився хлопець. — Я не сподівався, що ти проти мене!

— Я не проти! Якщо не віриш, подзвони батькові й запитай, яким він був у твоєму віці.

— Я йому про себе розкажу, — озвався з-за його спини вітчим. Пьотр зіперся на одвірок і почав: — Коли мені було шістнадцять, у мене з’явилася перша дівчина…

— А далі? — заохотив його Мацек.

— Щойно вона дозволила себе поцілувати, я почав роззиратися за іншими. Як це Малгоська тобі дозволила…

— Пьотреку! — голос мами був докірливий. — Я тебе зараз розшматую!

— Окей, окей, якщо кохає — повернеться! — зробив свої висновки вітчим і вийшов з кімнати, тягнучи за собою Мацека. — Ходи, допоможеш помити машину.

— Добре, — відповів Мацек без особливого ентузіазму, зрозумівши, проте, з виразу вітчимового обличчя, що той хоче поговорити з ним наодинці.

— А якщо ти й далі розповідатимеш йому таку маячню, то вечерятимеш помиями! — гукнула мама навздогін.

— Добре, домашня тиранко! — відгукнулися обидва.

Мацекова мама лише головою похитала. Схвально й осудливо водночас. Уже кілька років Мацек і Пьотр називали її домашньою тиранкою, і це її смішило й водночас сердило.

— Ти цим взагалі не переймайся, — порадив Пьотр Мацекові, коли вони внизу розмотували шланг, щоб помити авто. — Зрозумій, що має бути, те й буде. І якщо Малгося повернеться звідти іншою, значить, вона тебе не варта.

Саме цього Мацек і боявся найдужче.

* * *

Малгосині батьки не погодилися, щоб Мацек провів дівчину до аеропорту. Мацекова мама намагалася втрутитися, але порозумітися з ними їй не вдалося. Малгосина мама стверджувала, що в доньки ще буде час на хлопців. Обидві жінки обмінялися поглядами, які виразно свідчили, наскільки відрізняються матері хлопців та дівчаток. Малгосина мама навіть заявила, що в Мацека брудні наміри. На що Мацекова відказала, що коли це навіть так, то її синові складно буде здійснити їх в аеропорту. Та Малгосина мати залишалася невблаганною. А для самого Мацека найважливішою стала будь-яка можливість узагалі попрощатися з Малгосею. Зустрілися напередодні.

— Писатимеш? — запитав він.

— А ти?

— Якщо в таборі буде покриття, я зможу надсилати тобі мейли з мобільного.

— Я теж слатиму мейли. Звичайно, якщо в цієї тітоньки буде інтернет.

— Навіть якщо не буде, то в Америці купа інтернет-кав’ярень, — заспокоював Мацек.

І в цю мить на порозі з’явилася Малгосина мама.

— Час прощатися, — сказала вона, але дверей не зачинила. І, схоже, не збиралася цього робити. Продовжувала стояти, немовби прикидаючи, як поведеться Мацек.

Йому так хотілося поцілувати й обійняти Малгосю, але мамина присутність заважала. І тоді хлопець зробив те, чого сам від себе не сподівався. Підніс до вуст Малгосину руку й поцілував пучки. А тоді, торкнувшись пальцями її губів, незграбно вклонився занімілій Малгосиній мамі й вийшов геть.

* * *

Саме тому в день відльоту Пьотр без зайвих слів завіз Мацека до аеропорту. Почекав, доки хлопець повернеться з оглядового майданчика, де він стояв, проводжаючи поглядом літак, у якому Малгося летіла на інший далекий континент.

«Чи не зміниться вона, повернувшись із Америки? — міркував Мацек. — Чи залишиться моєю Малгосею?»

«Будуть з нього люди!» — думав Пьотр, дивлячись на зосереджене обличчя пасинка, а вголос мовив:

— Не хвилюйся! Вона ж повернеться! І якщо доля складеться, все буде добре. Краще радій, що в тебе нарешті канікули!

Але Мацекові думки вже линули в майбутнє. За те, аби доля їм усміхнулася, він ладен був віддати багато…

Варшава 2000 — Краков’яни 2004

Примітки

1

Детальніше про систему освіти в Польщі див. у передмові.

2

Харцерські загони створені Польською національною скаутською організацією, що діє з 1918 р. донині.

3

Дисграфія — труднощі в оволодінні навичками письма; дислексія — труднощі в оволодінні навичками читання.

4

Біловежа — невелике польське село, є центром Біловезького національного парку.

5

Катехізис — виклад догматів християнської віри в питаннях та відповідях; а також книга, що містить цей виклад.

6

Курія — сукупність центральних установ, за допомогою яких здійснюється управління католицькою церквою.

7

Конфірмація — у протестантських церквах: обряд прийняття юнаків і дівчат до членів церкви.

8

Фотопластикон — пристрій для одночасного демонстрування стереоскопічних зображень групі глядачів. Варшавський фотопластикон — єдиний у Польщі й один із небагатьох у світі діючих пристроїв такого типу.

9

Шклярська Поремба — місто на південному заході Польщі, популярний гірськолижний курорт.

10

У Польщі Різдво святкують 25 грудня.

11

Скребл — настільна гра для 2–4 гравців: викладання слів із наявних літер на ігровому полі; богл — подібна гра: 2 гравці записують слова з набору літер.

12

Альберто Томба (нар. 1966 р.) — відомий італійський гірськолижник.

13

Іглу — житло ескімосів.

14

Бігос — тушкована капуста зі шматками м’яса або ковбаси.

15

«Каміння для шанців» — документальний твір Александра Камінського про окуповану Варшаву часів Другої світової війни.

16

У Польщі за святвечірнім столом заведено ділитися облаткою з витисненими на ній різдвяними мотивами. Кожному із присутніх дістається шматочок. (Прим. пер.)

17

Гуралі — етнічні групи, що мешкають, зокрема, у гірських регіонах на півдні Польщі.

18

Популярні польські телесеріали. (Прим. пер.)

19

Середмістя, Прага — райони Варшави. (Прим. ред.)

20

Зигмунт Красінський — видатний польський поет і драматург, граф, один із найвидатніших польських поетів Романтизму. Ігнацій Красіцький — польський поет, драматург і публіцист епохи Просвітництва; діяч католицької церкви в Польщі.

21

Національний парк неподалік Варшави. (Прим. пер.)

Content

Малгожата-Кароліна Пекарська
КЛАС ПАНІ ЧАЙКИ

Інформація для тих, хто не читає передмов

КЛАС ПАНІ ЧАЙКИ

Парта

Поява Каміли

Твір про літні канікули

Ці нестерпні батьки

Фотопластикон та інші фотографії

Пересаджування

Кераміка

Новий рік

Костюмчик

Мобілка

Розумники и незграби

Слоник

Кіно

Краще бути рудою

Брелочок

Плітки

Вечірка

Пилосос на екскурсії

Кемпінг

Недомовки

Дешевий блазень

Напад

Зізнання

Ні фіга собі!

Таємниця

На Андрія

На Миколая

Чисте сумління

Латка

Новий рік

Заклад

Шпага

Твір

Грип

Мама і… тато

Іменини

Сачкування

Синець під оком

Сварка

Бестселер

Спалена садиба

Новий Пан Ніхто

Скарбник

Привітання осені

Злива непорозумінь

Який їхав, таку стрів

Раз козі смерть

Нічого собі!

У лісі, лісі темному…

Зачатована

Пустопорожня лялька

Поза зоною покриття

Відкрити чи закрити дзьоба?

Знову мама й знову тато

Ворожіння на картах

Сумніви

Брехуха

Не мала баба клопоту

Невипадковий випадок

Маївка

Фільм, фільм, фільм…

Куди податись гімназистові?

Розлука

Примітки