Володимир Венгловський

Чужий у Міфгороді

— Людино, зустрічай, чорт прийшов! — вигукнув Марк Самуїлович Райхер, з'являючись у дверях.

Я злегка сторопів — Марк, котрий зазвичай ходив у костюмах, тепер красувався у білій футболці з написом на грудях: «Ветеран розумової праці», а на голові мав чорного капелюха. У його руках заклично дзенькала строката господарська сумка.

— З глузду з'їхав? — поцікавився я, замикаючи за гостем двері.

— Повністю.

— А це що? — помацав я футболку.

— Львівський сувенір, — посміхнувся Марко. — Їздив на екскурсію до того, як усе тут нає-е-е…вернулося.

— Марку! — розсміявся я. — При дітях у школі ти теж так висловлювався?

— А що діти? Вони більше нас знають. Сашко, на душі у мене сьогодні щось неспокійно. Зайвим себе відчуваю у Міфгороді. Чужим.

Від нього тхнуло спиртним. Я кинув погляд на настінний годинник — і коли він лише встиг? А головне, чим?

Марк підійшов до вікна. Крізь запорошене скло виблискувало сонце. Підвіконням проскакав рудий Злидень, життєрадісно прокричав «цвіньк-цвіріньк», мабуть, згадавши пернате минуле й злетів униз.

— Знаєш, Сашко, досі я вважав це місто своїм, а тепер…

— Дурниці! — перебив я. — Дрібниці й дурниці. Забудь. Чого це тебе коротнуло? Чужий тут я, а не ти. Ти ж тепер чорт у Міфічній Реальності… Як ти сказав? У Міфгороді?

— Вчора ми вирішили перейменувати місто. Неофіційно поки що.

— «Ми», — невесело сказав я. — А людину не покликали…

— Вибач.

У дворі, під занедбаним бігбордом хлопчаки-чортенята ганяли м'яча. Немов футбольний знавець, на бігборді вмостився Гайворон з надітим на дзьоба пенсне.

— Страшно мені, Сашко. Гірше, ніж в Афгані. Я-бо, може, й не чужий. Але ти ж, як був людиною, так і залишився! Давай вип'ємо, га? Що нам лишилось, Лета чи Прана?

Марк урочисто дістав з сумки пляшку «Оковитої на бруньках».

— Природною-бо смертію — ніхто. Усі протиприродно й надто рано, — виголосив він.

— Де взяв?! — здивувався я.

— Раритет! Можна сказати, артефакт минулої реальності.

— З якої нагоди?

— Да ти шо?! День десантника! — Марк зняв капелюха, блиснувши лисиною, й натяг на голову вицвілий блакитний берет.

— А-а-а! Тоді додамо ще давніші знахідки! — Я поліз до тітчиного буфету — діставати грановані склянки.

— Три? — підняв бров Марк. — Відчував же, що ти не сам!

До вітальні зайшов капітан десантних та дуже озброєних військ Матвєєв.

— Здрастуйте, — привітав він нового гостя.

— Здоров-був, десантуро! — Марк зняв берета та жартівливо вклонився, демонструючи маленькі ріжки. — Вип'ємо?

— Дякую, але на службі — ні-ні, - й Матвєєв по черзі потиснув нам руки.

Мою долоню капітан стиснув сильніше, ніж було потрібно.

— Гадаю, ми домовились? — запитав він, та, не чекаючи на відповідь, пішов.

— Чого хотіла ця неказкова істота? — поцікавився Марк, ледь зачинилися двері.

— Хто його зна… Сам ніяк не збагну… Провадить зі мною інтелектуальні розмови.

— Вже усе розбовкав?! — гримнув Марк.

— Аж ніяк. Щоб розбовкати — треба знати. А що я знаю?..

— Ну, ясно — таємниці, секрети і все таке, — погодився Марк — Давай, вже вип'ємо.

По підлозі заcтукотів чортячий хвіст, що вислизнув з-під пояса мого друга. Хвіст із дбайливо зачесаною китичкою та блакитним бантиком на кінці.

* * *

Усе почалося з місяць тому. Прокинувшись одного ранку, місто та його мешканці виявили, що вони зовсім не те, ким і чим були вчора. Їх заполонила Міфічна Реальність.

Комп'ютера не ввімкнути, хоча струм б'ється. Мобільниками теж можна цвяхи забивати — покриття наче корова язиком злизала.

«Все через мене, дядьку Сашо, — прошепотів мені якось сусідський Олежик. — Я дуже-дуже бажав опинитися в казці». Нічого собі казочка! Веселішої не вигадати.

От тільки менталітет не змінився — працювати ніхто не хоче. Траву й ту не скосять. Онде, все подвір'я заросло, просто поле чудес якесь. Сусідка знизу — Русалка Польова, гасає двором серед колосистої зелені. А на горищі ночами, щось дрібне шур-шур-шур, шкряб-шкряб-шкряб. То й намагаюся більше вдома сидіти — так спокійніше.

Сусід із п'ятого поверху — відьмак. Кум Микола — упир.

А найкращий друг, Марк Райхер — чорт.

Один я людиною залишився. Й запаси спиртного скінчилися.

— Це все підступи інопланетян! — повідомив «по секрету» кум-упир. — Сам бачив: летюча тарілка над містом кружляла, блимала серед ночі зеленими вогнями.

Тарілка, чи не тарілка, але нагнали військових, а потім ще вчених — стало непереливки. Тепер місто оточено блок-постами, а нелюдь живе за колючим дротом — не вирвешся. Бояться нас, як мій рогато-хвостатий друг Марк — ладану.

— Кажуть, по всьому світу зони стародавніх міфів з'являються, — сказав якось увечері злий і тверезий Райхер. — В індіанців кетцалькоатлі літають, у греків — кентаври гарцюють, у Японії — каппи плавають і ці, як їх… із носами… — Він зобразив, якої довжини має бути ніс. — А! Тенгу!

— Звідки знаєш? — поцікавився я.

— Та так, чутки світом мандрують, — недбало махнув хвостом Марк. — Кажуть, що міфозони виникають, а через деякий час щезають разом зі всіма зміненими. От залишимось ми тут — і баста! Зникнемо! Тікати треба.

Він подивився у вікно та раптом схопив мене за руку:

— Ой, не можу! Тримай!

— Що?! Що сталося?!

— Місяць! Не можу дивитися — вкрасти хочу!

— Ти ж літати не вмієш, — здивувався я.

— Хто сказав? Може, й умію. Не пробував іще. Знаєш, я все більше відчуваю себе цією парнокопитною худобиною, а не людиною.

А ще Марк зізнався, що прив'язується до ліжка, щоб не полетіти уві сні.

— У всьому винні археологи! — заявив він. — Пам'ятаєш, як вони рилися поблизу міста? От і витягли якусь чортівню.

— Еге ж. А в усіх інших міфомісцях — теж археологи?

— Не подумав, — зізнався Марк. — Слухай, а, може, немає ніяких інших, крім нашого, га? То я вигадав просто?

— Це ти можеш, — зітхнув я.

Як мені казав той вояка Матвєєв?

— Поряд із нами є цілий світ, створений протягом тисячоліть людською уявою. У ньому існують вигадані міфи, та втілюються у життя мрії. Ваше місто попало під його вплив на дійсність. Змінену Реальність потрібно вивчати. Пам'ятаєте слова Мічуріна? Узяти дари природи — наше завдання. А ви — «свободу!» «Вільне переміщення!» Ви ж тепер нелюди! Ви — змінені, потенційна небезпека для всього людства.

— Але я — людина, — сказав я капітану.

— Ви були тут, коли все трапилось! Хто його зна, який жарт захоче зіграти з вами Змінена Реальність?

Ось так — ні з ким не зв'яжешся, допомоги не попросиш. Мов у концтаборі живу — навколо варта з кулеметами. А по ночах під вікнами колобродять русалки та відьмаки-сусіди із чортами-друзями…

Життя вдалося.

* * *

— Ти людина, — прошелестіла русалка.

— Знаю, — відповів я.

— Ти не наш, — просичав відьмак.

— Еге ж, — кивнув я.

— Забирайся геть! Іди до своїх.

— Я вже вдома…

* * *

Не встиг Матвєєв вийти, як на дворі почулися вигуки Польової Русалки.

— Залоскотати хоче, — повідомив Марк.

— А в тебе як виходить сюди добиратися?

— Я їй не подобаюся, — зітхнув мій друг. — Ет, ніякого особистого життя.

Він підняв до очей майже порожню пляшку, прискіпливо роздивився залишки горілки на самому денці, затим перехилив та підставив рота.

Гайворон перевірив час, кинувши погляд на міську вежу з годинником, піднявся і важко полетів у бік околиці. На дорогу вийшов вовкулака із плакатом: «НІ ВТРУЧАННЮ АРМІЇ. СВОБОДУ МІФІЧНОМУ МІСТУ!»

— Все це добром не скінчиться — згадаєш мої слова, — сказав Марк, ставлячи пляшку на підвіконня. — Дограються до стрілянини. У військових давно вже руки сверблять. О! Дивись, ще одна виповзла.

До вовкулаки приєдналася сусідка-відьма. Ось хто просто став сам собою: мегера вона мегера і є — у будь-якій реальності.

За хвилину по траві підпливла Польова Русалка.

Я був таким, як усі. Нічим не кращим і не гіршим. Працював, кохав, ходив на полювання. Вдавався в обжерливість, урешті-решт. Чому я залишився людиною, а всі, навіть горобці в цьому божевільному місті, втратили стару подобу?

— Чому я, саме я — чортом став? — ніби почувши мої думки, запитав Марк. — Що й кому я поганого зробив?

— Можливо, мені також краще було перетворитися на чорта, ніж залишитися ізгоєм, — тихо сказав я. — Тут я чужий. І піти не можу. Та й не хочеться. Може, я лише зовні людина, а всередині — чудовисько якесь? Змій підколодний.

— Усередині? — поцікавився Марк. — Прислухайся. Не сичить?

Я прислухався.

— Ні, жодних змін не спостерігається. Лише їсти кортить. Може я й не монстр, як гадаєш? Як тоді довести іншим, що я свій?

На вулиці зібрався натовп демонстрантів і попрямував у бік армійського табору.

— Тиждень мітингують… Ой, дограються… — пробуркотів Марк. — Знаєш, як гидко виглядає засипана тирсою кров на асфальті? Йду я, мабуть, додому.

Прочинивши вікно, він жбурнув порожню пляшку в найближчого Злидня. Не поцілив. Той лиш сердито глянув на нас, немов приміряючись, кому ж саме принести невдачу.

* * *

Стрілянина розпочалася наступного дня. Марк увалився до мене, тримаючись за скривавлену праву руку.

— Ти що?! — закричав я. — Тобі воно навіщо? Дай подивлюся…

— Навиліт, — крізь зуби просичав Марк. — Фігня, подряпина. Дурень, тому й пішов! Ай, що ти робиш?!

— Та стій жеж! Десь тут у мене був перекис водню… — я відчинив шафку. — Коли потрібно — завжди шукаєш… Є! Ось і бинт. А тепер терпи!

— Та ж терплю я, не маленький. Я ж у Афгані… Обережніше! Ай… У Афгані!.. Та кінчай ти вже!

— Зараз-зараз… — Я завершив накладати пов'язку та відрізав бинта кухонним ножем.

— Ідіоти! Барикади будують! Їх же перестріляють як… як…

За вікном дорогою поважно йшла Рябенька Курка, тримаючи у дзьобі маленький кошик, в якому лежало яйце. Вона зупинилася коло бігборда, поклала ношу в придорожній пил і, шанобливо кланяючись, відійшла. Із бігборда чорною тінню злетів Гайворон, оглянув яйце крізь пенсне й заперечно похитав головою.

— Кажу — ідіоти, — тихо промовив Марк.

Здалеку чулися постріли. Гупнув вибух, задрижали шибки. Десь верескнула мавка. По дорозі двоє чортів попід пахви вели до місця військових дій дебелого Вія, в якому вгадувалася технічка школи номер п'ять Марія Потапівна Нечуйголова.

— Сашко, — дивлячись кудись крізь мене, сказав Марк.

— Що?

— А якщо це тест? Випробування, га? Я тут подумав…

— Марку, ляж на диван, тебе поранено!

— Тест… На живучість, на терпимість, урешті-решт.

Пов'язка на руці Райхера просякла кров'ю.

— Хтось мусить залишатися людиною, Сашко.

— Про що ти кажеш?! — закричав я.

Автоматні черги застукотіли зовсім поряд.

— Ти — людина. Єдиний, хто не змінився. Ти не винен, що вибір припав на тебе. У казках — такі закони.

— Та який, до біса, вибір?!

— В казці… в казці завжди є головний герой. Решта — тло, декорації. Тепер ти мусиш вирішувати за всіх.

* * *

— Навіщо ти тут? — ошкірився вовкулака.

— Це мій дім, — відповів я.

— Тоді, що тобі треба? — спитала відьма.

— Просто жити, — сказав я. — Тут.

* * *

— Ти з дуба впав? — я піднявся на ноги і визирнув у вікно: над самим будинком з гуркотом пройшла пара бойових гелікоптерів. — Або інформація просто з неба спустилася?

— Точно! — сказав Марк. — Прилетіла з Орлом, Пташиним Царем. Він дещо сказав мені там, біля барикад: «Казковий Герой повинен знайти вкрадене Яйце».

— А я, виходить, Казковий Герой? Дивні у вас ідеї, Марку Самуїловичу. Теж мені — знайшли Котигорошка! Що ще загадав мені зробити твій крилатий мудрець?

— Майже нічого. Він у мене на руках помер. Куля у серце — не порозмовляєш.

— Е-е-е… Гм-м. То що мені, по-твоєму, варто зробити, Марку? — запитав я. — Що від мене залежить? Хто й чого від мене чекає?

Мій друг знизав плечима.

— Бог. Природа. Наша земля, врешті-решт… — Марк почухав маківку між рогами. — У казках Герой завжди знаходив те що всіх рятує.

— Йому ще й друзі допомагали. Один лисий дідько в мене вже є, - посміхнувся я. — То що за яйце я маю шукати?

— Яйце-райце — дарунок щастя. Майже як Золота Куля, пам'ятаєш? — він схопив мою руку і до хрускоту стиснув пальці. — Ти повинен це все зупинити.

— Божевілля якесь… Де ж мені його шукати?

— То ти згоден?

— Ні!

— От і домовились. Орел сказав ще лише одно слово: «Вирій». Гадаю, що крадій ховає Яйце там.

— Не зрозумів…

— Це такий собі небесний острів, куди відлітають на зиму казкові птахи та відповзають змії, - пояснив Марк, — типа раю.

— В рай не хочу — помирати не збираюся!

— Не боїсь, — сказав Марк. — Можна піднятися живцем. Ще й повернутися. Знати б тільки де вхід. У місті його точно немає…

— Лишилася дрібничка: знайти вхід до ра… Вирію, піднятись, відібрати яйце у зловісного крадія, та спуститись, так?

— Саме так… Тільки, пригадується, що у казці Змій був, котрий Яйце поцупив.

— Оце так… Змій?!

У вулиці ревонув та замовк потужний двигун. У раптовій тиші почулися вигуки, а потім пролунав постріл.

— Рушниця де? — кинувши погляд назовні, Марк відскочив від вікна.

— Яка?

— Твоя, йолопе! Ти ж мисливець!

— Та я ж лише по птиці… А що там?

— Твій приятель Матвєєв. По твою душу.

Тіло пройняли дрижаки. Я ж вразливий. Так недовго й інфаркт заробити. Цікаво, у казках герої на серце не слабують?

Кроки по сходах.

— Мерщій! — скомандував Марк, тягнучи мене до балконних дверей.

Ми вискочили на зарослий виноградом балкон. «Так і не встиг засклити після смерті тітки», — майнула думка.

«Бах! Бабах! Хрясь!» — тріщали під ударами вхідні двері.

— Злазь! Хутко!

Третій поверх же! Я озирнувся й перехрестився на ікону, що висіла у кутку. Далі руки діяли самі — я схопився за виноградну лозу та почав спускатись.

«Ой, чи витримає?»

Витримала! Ноги торкнулися м'якої трави. Марк зістрибнув слідом.

— Ані руш! — десантник, що чатував біля входу, звів автомат.

Марк рвучко кинувся під дуло і від усієї чортячої душі буцнув вояка у підборіддя. Десантник без звуку впав на спину.

Нокаут!

Марк встиг на льоту перехопити зброю здоровою рукою та дав коротку чергу по вікнах моєї квартири. Посипалося скло.

— Ти чого?! — заволав я. — Може…

— Не може! — відрізав Марк. — Тікаймо!

Ми упірнули в арку між будинками. Під каблуком хруснуло скельце. Пенсне… Під стіною, купою скривавленого пір'я борсався підстрелений Гайворон.

— Стій… Не можу більше, — простогнав я. — Серце.

— Можеш, трясця твоїй матері. Ти ж Героый! Цей Матвєєв не даремно підкочувався. Він теж Яйце шукає. Це ж влада, всемогутність! Хитрий, сволота — свого не впустить.

— Куди… Уф… Куди ми біжимо?

— Єгеря Качуру пам'ятаєш?

— Того п'яничку? Авжеж.

— Щось мені він, був, про Вирій муркотав.

— Муркотав?..

* * *

Качура став паном Коцьким. Здоровецький гладкий котяра в гумових чоботях і пошарпаному дитячому костюмчику вийшов нам назустріч із лісового будинку та з скоса поглянув на «калаш» у Маркових руках.

Райхер стояв у розірваній футболці, з пов'язаною рукою — достоту місцевий Рембо. Розтріпаний блакитний бантик на хвості нервово шурхотів серед опалого листя.

— Качура? — спитав я.

Кіт кивнув.

— Потрібна допомога, — додав Марк.

Махнувши лапою, Коцький першим увійшов до хатки. Ми — слідом. В темнуватій кімнаті виявилося несподівано чисто. По кутах більше не громадилися порожні пляшки. На столі в дерев'яній рамці красувалася світлина рудої Лисиці.

— Жінка? — кивнув Марк.

Пан Коцький почервонів крізь густе хутро та опустив очі.

— Ти розмовляти ще не розучився? — Марк обережно поклав на стіл автомата.

— Няв! Тобто, так, звісно! — заторохтів Качура. — Зараз жінка з… лісу повернеться, курочку спечемо… Чайок заваримо. Завжди раді… гостям.

— Будуть тобі гості — не збереш кості! Військові заявляться з хвилини на хвилину, — Марк нагнувся й приклав вухо до підлоги. — Чую, вже близько. Де вхід у Вирій?

— Вій… військові? — затнувся Коцький.

— Де Вирій? Ну! — Марк ляснув долонею по автомату. Портрет Лисиці зі стукотом перекинувся.

Коцький позадкував, наштовхнувся на стіну. Марк нахмурився.

— Ти ж розумний, Котяро. Давай, кажи вже.

— Дубом можна піднятися, — відповів Коцький. — Пам'ятаєте, де ми востаннє пияч… святкували після полювання? Тепер він до неба доріс.

— Пам'ятаєш? — підняв на мене очі Марк.

Я кивнув.

— То чого ти чекаєш?! Котяро — веди!

— А ти? — узявшись за ручку, я зупинився біля дверей.

Марк недобро посміхнувся.

— Трохи затримаюся. Стіни товсті — гарне місце для оборони.

— Ти… Марку, не верзи дурниць.

— А як же жінка? — подав голос Коцький. — Ні, я її шукати піду…

— Уперед! Бігом!! — гаркнув Марк, виштовхуючи нас за поріг.

І ми побігли. Лиш хата зникла за деревами, ззаду почулися одиночні автоматні постріли.

* * *

Дуб виріс від часів нашого останнього полювання. Згадалася фотографія. Петро Антонович — директор школи номер п'ять стоїть у центрі з грізним «Бенеллі» дванадцятого калібру у руках. Я красуюся з лівого боку, упершись долонею о віковий стовбур. Десь праворуч з скраю світлини визирає Качура. Марка на знімку немає — він фотографував.

Ким ми стали тепер? Один — упир, другий — чорт, третій — кіт.

А я — зрадник, який покинув друга.

Боягузливий герой.

Виродок, який мусить усе за всіх вирішувати.

Я знайду те кляте чарівне Яйце, Марку!

Зелена крона тонула у рожевих хмарах. Ви-со-чінь! Поплювавши на руки, я вчепився в зморшкувату кору та притиснувся до Дуба всім тілом. Там, усередині, нуртували живі соки й, здавалося, що десь у глибині могутнього дерева стукає серце. Я підтягнувся, вхопився за наступну заглибину у корі. Казкові герої — народ живучий.

* * *

Хмари лагідно стелилися попід ногами. Втоми не відчувалося, ніби не дерся щойно з останніх сил. Напевно, Цар-Дуб допоміг мені, давши сили давно не тренованому тілу. Ось тільки сорочка порвана, забризкана кров'ю з подряпин на руках і грудях.

Весь світ під ногами. А на самому обрії височіють туманними замками гори.

— Герой?.. Ну, нарешті! — просичав позаду бридкий голос.

Обернувшись, я завмер.

Він повільно виповзав із густої темряви. Колись разом з мамою мені подобалося рахувати вагони потягів, що проїжджали повз залізничну станцію. Змій, що вибирався з лігва, викликав такий саме ефект — його кортіло порахувати.

— Образливо, коли тобі дають другорядну роль та й же у амплуа злодія, — сказав він.

«У плазуні метрів десять… — подумав я. — Ні, двадцять! Мабудь, ще й отруйний. Все — з'їсть…»

— Ненавиджу кіно, у якому назустріч Героєві біжить натовп дрібних злодюжок — аби тільки ефектно пасти від героїчної руки. Злодії хиблять, злодії дурні, в їхніх очах немає віри в перемогу… — Слова вилітали з пащі Змія разом зі смарагдовими краплями отрути. — Але я не такий! Ніяких другорядних ролей, ніколи!

Очі Змія палахнули зеленим полум'ям.

«Цей тип, точно, колись грав у провінційному театрі… Кого ж він мені нагадує? А ікла — з долоню… З'їсть!»

— Ширяючи над містом, я зрозумів свою роль, — продовжив Змій, неспішно підповзаючи усе ближче. — Хочеш переписати сценарій моєї вистави? — Ставши дибком, він, немов Гамлет череп бідного Йорика, простягнув вперед куцу лапу, у якій зблиснуло… Яйце. — Ось! Я, я вкрав його у Пташиного Царя. Спробуй — забери!

Змій роззявив пащу і плюнув мені під ноги. Калюжа зеленкуватої отрути тхнула сіркою. Я позадкував.

— Може, краще три завдання? Чи що там Герой має виконати?

Відступаючи, я кинув погляд вгору. Над головою Змія у яскравих сонячних променях величезна хмара дедалі більше скидалася на сріблясто-білого Орла. Спалахнувши райдужними іскрами, розкрилися примарні крила. Орел висмикнув дзьобом перо і кинув униз. Потім підморгнув та розтанув у блакиті.

— Стій! — заволав Змій, ляснувши щелепами, спробував перейняти орлів дарунок — та марно.

Прослизнувши повз гада, воно опустилося до моїх ніг. Мить — і не перо це зовсім, а меч, блискуюча холодна криця.

Ухопившись за довге руків'я, я відчув щось нове — в собі.

— То кажеш, ніяких другорядних ролей? — і я підняв над головою клинок.

Змій заревів та кинувся у бій.

* * *

Гарячі краплі крові повільно котилися вниз, через край хмарного Вирію. Мертвий Змій плавав у калюжі власної крові, помалу танучи у ній. Але перш ніж здохнути, він добряче мене пошматував. Чудово, що вже в раю — нікуди не треба бігти, аби померти…

Яйце-райце, світилося, гріло долоні, здавалося живим. Одне бажання? Най-най? Що таке щастя для всіх?

Чомусь згадалися слова капітана Матвєєва, про які я так і не розповів Маркові: «Ви ніколи не станете своїм серед оцих, розумієте? Ви їм не потрібні. Якщо доведеться вирішувати — зробіть усе правильно. Ми, люди, в боргу не залишимося».

У голові лунали слова Марка: «Це тест… Ти мусиш вирішувати… Дарунок щастя», та перед очима пропливали картини минулого: «Ти не наш… Забирайся геть… Іди до своїх…». Невже капітан мав рацію? Наша суть, люди ми, чорти чи вовкулаки, незмінна: світ поділяється на своїх та чужих.

Місто ледь виднілося далеко внизу. Там, у Міфгороді, люди та казкові істоти убивали одне одного.

А я все ніяк не міг вибрати.

Тому що жодне щастя для всіх не варто смерті друга.

* * *

Оповитою легким ранковим серпанком вулицею, переступаючи через залишки барикад, крокував Казковий Герой. Під стоптаними черевиками тріщало бите скло та дзеленчали холодні автоматні гільзи. У руці Героя щось світилося, і це сяйво збирало навколо людей та нелюдей. З кожним кроком їх ставало дедалі більше. Всі вони — чужі і свої, зачудовано дивилися на світло, уникаючи Героєвого погляду. Під чарівними променями стала помітна тоненька райдужна плівочка що відділяла реальність від світу людської уяви. Здавалося — зроби крок і потрапиш у далеку Казку, що доступна лише у безтурботному дитинстві.

— Як справи, пане Коцький? — Герой повернувся до Кота, який притримував під лапу гарненьку, але добряче скуйовджену Лисицю.

Кіт, ворухнувши довгими сивими вусами, мовчки вклонився.

— Здається, це ваше? — Казковий Герой підняв з асфальту розтріскане пенсне і протягнув Гайворону.

Птах, підсліпувато мружачись, ухопив знахідку й сховався за чиїсь спини.

— Моє шанування, пане капітане, — привітав Герой командира десантників, до якого горнулася Польова Русалка. — Я вернув загиблих, а живі нехай розберуться у собі самі. Більше не буде крові — ми уходимо туди, де нас ніхто не назве чужими.

Сонце визирнуло крізь хмари, освітивши міфічне місто. Натовп розступився. Перед Казковим Героєм стояв самотній чоловік у чорній шляпі та білій футболці. Привітно змахнувши рукою, він зробив крок назустріч, а з-під його пояса вислизнув довгий хвіст із подертим блакитним бантиком на кінці.

Вони пішли, і всі міфічні істоти нерішуче рушили слідом у світ Казки. На спустілій вулиці залишилися лише військові. Капітан сіпнувся за Русалкою, що вислизнула з його рук й побігла останньою, зупинився, розгублено озирнувся, потім закричав: «Стійте! Заждіть мене!»

Казка його зачекала.

© Copyright Венгловский Владимир Казимирович (Venglovsky@inbox.ru), 08/08/2013.

Content

Володимир Венгловський
Чужий у Міфгороді