Джеймс Кан

Полтъргайст

В някои неща трябва да вярваш, за да видиш.

Ралф Ходжсън

Глава I

… над земята на свободните

и домовете на храбрите.

„Вие гледате телевизионен канал «Куеста Верде Телевижън». Програмата ни за днес завърши. Можете да ни гледате отново в шест и трийсет с информация за трафика, а дотогава ви желаем приятно прекарване на утринните часове.“

Американският флаг рязко изчезна от екрана и моментално бе сменен от съскането на електронните снежинки, хвърлящи свръхестествена синкава светлина на стаята. Стив Фрийлинг спеше дълбоко в креслото си на 15 фута от телевизора. По пода около него бяха разхвърляни карти на земни участъци и парцели, а коленете му бяха затрупани с договори за аренда. Ако се изключи шумът от телевизора, къщата бе тъмна и тиха.

В голямата спалня на втория етаж откъм фасадата жената на Стив — Дайан — беше прегърнала кротко възглавницата, несмущавана от сънища или съмнения. Дантелените пердета пред отворения прозорец се полюляваха от лекото дихание на нощта. Навън бе есен и във въздуха витаеше сянката на настъпващата зима.

До спалнята на Дайан се намираше стаята на Дейна. Дейна беше на петнайсет години, симпатична и тъмнокоса. Тя похъркваше, а едната й ръка беше отпусната върху личния й телефон. Купчина джинси край леглото, куп тетрадки върху стола, дневник, изправен върху несесера.

До спалнята на стопанина беше детската стая. Седемгодишният Роби спеше неспокойно, стиснал лапата на плюшеното си мече. Подът бе обсипан с играчки, дрехи, моливи и други подобни неща — жизнерадостният безпорядък на най-малките. Палячо от плат седеше наклонен на една страна в люлеещия се стол. В другия край на стаята, в легло сполучлива имитация на койка, спеше петгодишната сестричка на Роби — Керъл Ан. Няколко минути след два и трийсет през нощта Керъл Ан отвори очи.

Тя седна безшумно в леглото, провеси крачката си до пода, прошляпа навън от стаята и по коридора до стълбището. Очите й бяха отворени, но нямаха никакъв израз. С еднакъв успех погледът й можеше да бъде насочен както навън, така и навътре. Малките й крачка я понесоха внимателно надолу по стъпалата в мрака, покрай входната врата и до стаята, където баща й се бе отпуснал в креслото си.

Телевизорът изпълваше стаята със специфичното си излъчване, наполовина синьо, наполовина бяло и несекващата му дълга въздишка очакваше началото на сутрешното предаване. Керъл Ан се движеше, като че ли не виждаше заспалия си баща. Тя мина покрай него, без да променя посоката на погледа си, приближи се до окото на телевизора, взря се в неговата дълбочина, докосна лицето му с малката си ръчичка.

— Здрасти — прошепна тя. — Кой си ти?

На горния етаж Дайан се изправи рязко. Тя изведнъж почувства студ и широко отвори очи. Стив не беше до нея. Тя бързо стана, наметна халата си, затвори прозореца и изтича надолу. В момента, в който влезе, Стив се събуди, разсипвайки документите по пода. Те се спогледаха, а после насочиха погледи към Керъл Ан.

Носът на малкото момиченце бе прилепен към изпълнената със статично електричество лъчева тръба, погледът й следеше танцуващите светлинки, като че ли те подаваха тайни сигнали, видими само за нейните очи.

— Къде си? — пропя тя. — Ела по-наблизо, искам да те видя!

Дайан се вгледа тъжно в дъщеря си и потрепери.

Районът Куеста Верде се намираше на шейсет и седем мили североизточно от Сан Клементе и обхващаше над триста акра земни парцели. Разбира се, той не бе още съвсем благоустроен. Жителите бяха нови, но благонадеждни и той бързо щеше да се развие.

Стив Фрийлинг играеше важна роля в това развитие. Неговото семейство първо се засели в Куеста Верде, още когато Роби беше бебе. Първо се засели, първо засади трева. В началото земята беше безплодна — хълмиста местност, обрасла главно с треволяк. Те обаче прокараха водопровод, засадиха храстчета и фиданки и пуснаха корени. Истински крайградски пионери.

Стив бе и търговски агент номер едно за целия район. За него бе лесно — той вярваше в това място, вярваше в този начин на живот. Имаше свой дом върху парче земя, имаше семейство, работа, бъдеще. Имаше мечта. Той беше доволен от целия свят.

Ето това бе неговата мечта — в този ноемврийски неделен следобед, както и всяка друга неделя, тя го заобикаляше като сладък сън.

Емерсън, съседът, косеше ливадата си; жената на Емерсън — Елен — лежеше по гръб върху плажната скара и разтриваше кокосово масло по бедрата си; Делани, съседът от другата страна, наместваше стола си на верандата и се готвеше да наблюдава как отборът „Ремс“ ще размаже по целия екран „Рейдърс“; трима юноши играеха на фризби в средата на улицата, а златната хрътка на Стив — Е. Бъз — преследваше от един играч към друг пластмасовата чиния; пушек от скарите премрежваше слънцето и прозрачният въздух излъчваше свежест.

Стив несъзнателно обхвана всичко това с един поглед, докато подрязваше розите си — неделята бе денят, в който той се грижеше за градината — и усети преливащо чувство на благополучие. Знаеше за себе си какво представлява, знаеше какво представлява животът. Разполагаше с всичко.

На трийсет и седем години той бе едър и красив мъж, може дори да се каже здравеняк, макар че бе започнал да пуска добре подхранвано американско коремче и линията на косата му се бе качила по челото по-високо, отколкото би му се искало. Имаше болнаво коляно — спомен от участието му в университетския бейзболен отбор. Само преди седмица лекарят му бе казал, че режимът му на хранене е направо ужасен. Стив му отговори, че в това няма нищо странно, тъй като и Дайан е също ужасна готвачка. В този момент Дайан го бе ритнала под масата с шеговит, но изненадващ гняв, като случайно улучи болното му коляно. Той накуцваше вече цяла седмица, понякога с театрално преувеличение, когато присъстваше и Дайан, но това бе само закачка и тя го знаеше. Защото Стив бе най-добрият от всички мъже и дълбоко обичаше семейството си.

Дайан сега го зърна от прозореца на спалнята, щом се изправи. Извика му да не подрязва розите много ниско, но той не я чу поради шума от косачката на Емерсън. Тя реши, че не си струва да вика по-силно. Затова замълча, погледа го за миг и се върна към домашната работа.

Колкото Стив беше едър, толкова Дайан бе крехка. Тънка, червеникавокестенява коса, деликатни пръсти — дори ръцете й изглеждаха крехки. Тя обаче бе определено по-упоритата от двамата. В един миг лицето й можеше да се налее с кръв, очите й — да се втренчат, излъчвайки воля и плам, и тогава нищо не можеше да я отклони от целта. Стив никога не се опитваше да се противопостави на тази сила.

Тя свърши със спалнята и се премести в детската стая, като тихо си тананикаше. Този следобед предстоеше празненството за осмия рожден ден на Роби. Трябваше да подготви цялата къща за предстоящото нападение. Оправи леглата, прибра разхвърляните по пода играчки, изправи палячото на Роби в люлеещия се стол, събра разхвърляните дрехи и тръгна да нахрани дългоопашатия папагал. Намери птичката мъртва на дъното на клетката.

— О, Туити, бедният ми малък Туити — каза тя на малкото създание, полураздразнена, полупечална.

Отвори клетката, извади птичето, занесе го в банята и с церемониален жест го вдигна над отворената тоалетна.

— Съвсем като при викингите — Туити — предаден на морето!

— Какво правиш с Туити? — запита любопитно Керъл Ан.

Тя стоеше на вратата и наблюдаваше майка си.

— Ах, сладката ми, не те видях. Ела тук.

Керъл Ан пристъпи към майка си до тоалетната чиния. Дайан изпитваше особена любов към най-малкото си дете тя бе умна не за годините си и беше така наивно безстрашна към живота, че можеше да й се завиди.

— Туин е мъртъв, сладката ми. Умрял е тази сутрин.

— Какво значи това, мамо?

— Това значи, че сякаш е заспал — ето така. Само че никога няма да се събуди.

— Като дядо ли?

— Да, да, съвсем като дядо.

— Не трябва ли тогава да го погребем? Не мисля, че той обича водата.

Дайан се усмихна:

— Хайде да го погребем в задния двор. Тогава ще можеш да го посещаваш, когато ти стане мъчно за него.

Керъл Ан реши, че този план изглежда добър. Дайан й помогна да намери кутия от пури, пълна с копчета, изпразниха я, после поставиха Туити вътре и тръгнаха една след друга към задния двор почти като в тържествена процесия. Решиха, че най-добре ще се чувства край цъфтящия жасмин, защото ще му мирише на хубаво. Керъл Ан постави в кутията и половин бисквита в случай, че Туити огладнее и го зави с едно от своите чорапчета, за да не му е студено. После добави и моментална снимка на цялото семейство, за да не е самотен, ако се събуди.

— Знам, ти каза, че не се будят — каза Керъл Ан много сериозно, почти тайнствено, — но той може и да се събуди.

— Може би — съгласи се Дайан.

Тя погледна детето с нескрита любов и го целуна по челото.

Редуваха се да копаят меката черна пръст с лопатката за пясък на Керъл Ан. Когато дълбочината достигна един фут, сложиха вътре кутията и я засипаха.

Роби наблюдаваше този ритуал от стария дъб, разклонил се пред прозореца на стаята му. Това бе едно от малкото стари дървета в околността, но повече нямаше да старее — беше почти мъртво. Изкривено, черно и огромно, само с няколко зелени клончета, все още растящи близо до върха. Стив все се канеше, да го отсече, но така и не намери време. Затова пък Роби го бе приспособил за собствените си нужди и, както е при всяко уважаващо себе си седемгодишно момче, важно място сред тези нужди заемаше катеренето.

Всъщност той бе създал доста сложни взаимоотношения с гигантския дъб. Той му разкриваше тайните на земята, разказваше му приключения с пирати. Понякога дървото криеше и тайна врата към подземен град. Друг път пък бе огромен бог-чудовище — с мощни, загорели ръце, очакващ да бъде освободен от магията и само Роби знаеше думите, с които да го направи. Дървото почти винаги четеше мислите на Роби. Понякога тези мисли го ядосваха, друг път те се смееха заедно.

В по-редки случаи, както и сега, дървото бе оживялата мечта на чуждоземен кораб, който плуваше бавно над земята. Роби седеше сред гарвановото гнездо, образувано от най-високите клони и виждаше пътя напред и разиграващите се долу драми.

В предния двор се виждаше баща му, който стъпваше тежко, по бащински. Това беше добре. Зад къщата мама и Керъл Ан заравяха някаква кутия в най-отдалечения ъгъл. Щеше да пита Керъл Ан за нея по-късно — вероятно поднасяха дар на хората-растения или пък криеха нещо, което не искаха татко да види, или пък в кутията имаше съкровище. Щеше да пита Керъл Ан по-късно.

На верандата виждаше по-голямата си сестра Дейна, седнала на пода с две от приятелките си. Те разглеждаха списание със снимки на известни певци, хихикаха и си шепнеха, правеха с ръце жестове, каквито той знаеше, че не трябва да се правят. Не можеше да разбере какво толкова интересно намират в тези списания. Дейна направо побесняваше, когато я питаше за това.

В съседния двор видя как Бил Мун запали фитила на новогодишна бомбичка в кофата за смет на Мърфи и избяга зад оградата. Всичко замря за миг в момента на експлозията, след това се върна към размерения си ход. Мърфи изтича навън, но само поклати глава и се прибра обратно.

Бил Мун щеше да дойде на тържеството на Роби този следобед и можеха тайно да се посмеят за това неописуемия израз на лицето на стария Мърфи, страхотния начин, по който отекна бомбичката в кофата за смет, съвсем като граната М-80… и само Бил и Роби щяха да знаят, че го е направил Бил. Роби се усмихна като астронавт, опознал всички тайни на Вселената.

През три парцела, на върха на най-близкия хълм, двама хлапаци започнаха състезание със скейтбордове — отдалеч движенията им изглеждаха забавени. Роби насочи поглед още малко по-нагоре и се взря отвъд тях, към хоризонта. Черни облаци затъмняваха небето. Те изглеждаха студени.

Задаваше се буря.

След два часа Дайан беше подготвила почти всичко за тържеството — гирлянди от разтегателна хартия, магаре без опашка на стената, пакетчета с подаръци на масата в столовата и тортата със свещичките в центъра. Дейна и нейните приятелки бяха свикани да участват в украсяването. В началото това бе посрещнато със силни протести отстрана на Дейна. Нейните приятелки обаче се съгласиха лесно (това не беше тържеството на техния брат, в края на краищата) и на Дейна не й оставаше нищо друго, освен с мъченически вид да окачва гирляндите.

Роби се приготви бързо — изкъпан, сресан, с чисти дрехи, така че можеше да използва оставащото време, за да дооправи всичко — да остави точно тези играчки, които бяха нужни, а останалите да скрие. Той проведе шепнешком спешни преговори с майка си, като обясни, че на Керъл Ан ще й бъде разрешено да се присъедини към тържеството само ако Роби получи уверения, че тя няма през цялото време да преследва навсякъде Бил Мун и да му досажда. Дайан му обеща.

Не мина много време и гостите за тържеството започнаха да пристигат — някои сами, други бяха доведени от родителите си, всички спретнати и сресани, носещи подаръци, увити в ярка хартия. Някои от родителите останаха, за да помогнат на Дайан да контролира хаоса, а някои татковци — за да гледат по телевизията футболния мач.

Мачът бе навлязъл в първата четвъртина, когато тържеството започна и някои сърдити бащи бяха принудени да пропуснат едно-две важни разигравания, за да превозят участниците в пиршеството. Последен пристигна бащата на Джим Шоу, който носеше два картона „Майкълоб лайт“ и огромна торба „Начо Доритос“.

— Какво стана? — запита Шоу, докато измъкваше една бира от кафявата книжна торба.

— Щ-ш-ш-т!

— Хейдън затисна топката.

— „Оукланд“ ще избутат „Бар“ от групата.

— Още три! Господи! Водехме по точки, когато тръгнах от вкъщи, а сега трябва да ги догонваме.

— Ш-ш-ш-т!

В съседната стая шумът от рождения ден се усилваше в геометрична прогресия. „Забоди опашката на магарето“ и „Щипка в бутилката“ наложиха подходящ тон на лудешкото буйство, а първите сълзи се проляха едва при играта на столове. — Керъл Ан се разплака, когато бе оставена без място от Роби при третата обиколка.

Дайан видя в това признак, че възбудата е достигнала критична точка и активността трябва малко да се укроти. И така, тя изпрати всички да търсят Златното Съкровище. Всеки получи свой секретен ключ и бе оставен да действа на свобода навсякъде по долния етаж с изключение на татковия кабинет. Множество малки съкровища и една голяма награда. Всички охкаха и ахкаха, докато се раздаваха ключовете и търсенето започна.

Керъл Ан не можеше да стигне до ключалките и затова бе обявена за Специален Помощник на мама в кухнята, за което получи своята специална награда — комплект „Чичо Доктор“ със стетоскоп, лъжичка за натискане на езика, термометър, бяла шапка и бележник. През следващите петнайсет минути тя преслуша сърцето на Дайан и на другите майки, докато от всички ъгълчета на долния етаж се носеше едва доловимото шумолене на търсачите на съкровища, раздирано от време на време от откривателски писък.

На Керъл Ан обаче скоро й доскуча. Тя незабелязано се шмугна в кабинета, където вървеше другият празник и седна на коленете на Стив.

— Тати, искаш ли да ти разкажа какво сънувах?

— Не сега, миличко, татко гледа мача.

— Какво си мисли, че прави тоя Хейдън? — разгневи се Шоу.

— Бие масло.

Това звучеше скучно. Керъл Ан излезе с провесения стетоскоп и се запъти нагоре да види дали Дейна иска да си играе.

В кабинета играта започна наистина да се разгорещява.

— Виж само спринта на Денард! — възхити се Стив.

— Лестър Хейс! Проклетият Лестър Хейс е там! Там е! Там…

Без никаква причина каналът се превключи от само себе си на „Мистър Роджърс“. Запалянковците наскачаха изненадани и объркани. Стив изтича до задния прозорец и извика:

— Тътхил, магаре такова!

— Превключи го! Бързо! — замоли се Шоу обезумял.

— Извинявайте, момчета — промърмори Стив, докато се насочваше към телевизора. — Когато съседът използва дистанционното си… то е на същата честота като моето.

Той превключи ръчно на канала с футбола. Дайан влезе с мрачен вид.

— Е, кое магаре говори такива неща пред двайсет деца?

Вежливо й обърнаха внимание с едно око, докато с другото всички продължаваха да следят играта.

— Но Тътхил… — започна да протестира Стив.

Дайан величествено излезе — бе свършила това, което беше нужно.

След секунда отново пропя мистър Роджърс. Всички изстенаха. Шоу направо закърши ръце. Стив закрачи с решителен вид към прозореца, насочи дистанционното управление и натисна бутона. От другата страна на двора далечен глас изрева сърдито:

— Недей започва, Фрийлинг!

Стив дръпна рязко плъзгащата се врата към страничното дворче и извика над оградата към изправилия се пред черния вход на къщата отзад мъж:

— Ние тук гледаме мач, Тътхил!

— Моите деца искат да гледат „Мистър Роджърс“ — провикна се в отговор Тътхил.

— Не ме интересува какво гледате, стига да ми спестите тези номера!

— Премести си телевизора! — прозвуча гласът на Тътхил, преди той да захлопне задната врата.

— Премести си ти твоя!

„Мистър Роджърс“ се включи отново точно в момента, когато Стив се върна в кабинета. Събралите се застенаха. Шоу захвърли няколко „Доритос“. Стив гневно се прицели и отново натисна дистанционното. Откъм Тътхилови се дочу едно приглушено „Дявол да го вземе!“

През това време Керъл Ан изкачи стълбите и се промъкна в стаята на Дейна. Дейна лежеше по корем на пода и водеше сериозен разговор с Хедър и Сирина.

— Здрасти, Дейна, искаш ли да ти разкажа какво сънувах? — попита Керъл Ан.

— Здрасти, нахалнице. Не точно сега, ние разговаряме.

— Може ли да ти преслушам сърцето?

— Аз нямам сърце, глупачке.

— За какво си говорите?

— За това колко е тъпо тук.

— Не мисля, че е тъпо.

— Това е, защото всичко наоколо е на равнището на петгодишно хлапе — прекрасно, ако си на пет години, нахалничке, но е мъка за големите деца — тя седна и разкопча блузата си. — Добре, преслушай ми сърцето.

Изведнъж в стаята се втурна Роби с ключ в ръка. Дейна загърна блузата си и изпищя:

— Роби! Мамо!

— Господи, я спокойно. Мислех, че съкровището е тук. А това били само твоите вещици — и той побягна навън, защото Дейна го замери с обувката си.

— Хайде да отидем до сладкарницата!

Трите момичета се изправиха и излязоха.

Керъл Ан запристъпва по коридора към стаята на родителите си.

Роби седеше на стъпалата и изучаваше ключа си. „Между дантела и решетката.“ Отначало той помисли, че това означава между окачената на закачалката в дневната стая престилка с дантела и решетката на стената върху отвора за отопление. Но там нямаше нищо. Огледа всичко около грила в кухнята, макар че там нямаше никакви дантели. Тогава се качи до стаята на Дейна, която бе пълна с дантели, но разбира се, нямаше никакви решетки, а там беше досадната Дейна. Сега какво? Бил Мун вече получи наградата си — страхотен лъчев пистолет, който излъчваше червена светлина. Къде ли е това между дантела и решетка?

Скарата за шишчета навън! Там е! Тя е наистина близо до онова дантелено парцалче, което мама изхвърли върху купчината тухли зад къщата. Той скочи, изтича надолу по стълбите, дръпна вратата на страничния вход и изскочи в затревения двор. Някои от децата бяха намерили наградите си и тържествуваха самодоволно в дневната, други все още тършуваха из цялата къща, повдигаха възглавници, надзъртаха под килими, трети се бяха предали и сега или си играеха, или стояха разстроени. Роби стигна до скарата, погледна вътре в нея, зад нея, под нея. Нищо. Отиде до парчето плат върху тухлите, вдигна го, порови между песъчливите, пепеляви тухли, докато… чакай… да, ето там, затиснато между онези три — с възбудата на предстоящото тържествуване той бръкна в дупката, хвана нещото и… отскочи назад с писък. Нещо го бе ухапало.

Погледна ръката си, повече поразен, отколкото каквото и да било друго. Показалецът му беше малко зачервен и още пареше. Вгледа се отново в тъмния предмет сред купчината изправени тухли — какво ли е това? Там… не мръдна ли? Роби взе в дясната си ръка ръжена от скарата, вдигна го над главата си, ритна долния ред тухли и отскочи назад.

Там беше палячото от плат.

Старият, натъпкан с вата палячо, който се зъбеше дяволски, малко прекалено широко. Роби усети, че като го гледа, по гърба му сякаш полазваха мравки. Отстъпи назад.

Това бе непонятно. Нима това беше наградата му? Не може да бъде. Освен това точно преди началото на тържеството палячото беше горе в спалнята. Роби го видя, беше сигурен. Седеше изправен в люлеещия се стол. Сега му се зъбеше, малко странно извърнат, затиснат между две тухли.

За миг на Роби му загракаха зъбите.

Тогава чу, че майка му го вика откъм къщата, обърна се и побягна обратно вкъщи.

Тържеството продължаваше. Бяха раздадени награди дори на тези, които не бяха открили своите собствени. Отварянето на подаръците се състоя на пода в дневната, като възникна само едно сериозно спречкване по повод правото на първо използване на „Скоростно рали Малибу“. Е. Бъз дотича от маратона си по фризби и много лая.

Накрая, главното събитие — тортата, свещичките, песента, духането, хартиените чинии, пластмасовите вилички. Обичайната битка с парчета торта. Точно по време на първите тактически маневри около бомбардировките с торта всички чуха писъците. Идваха от горния етаж.

Когато влязоха, намериха телевизора, включен на снежинки. Керъл Ан седеше пред него, на сантиметри от него и се взираше вътре в него с израз на дива тревога в очите. Тя нищеше необуздано.

Тържеството бързо приключи.

Сложиха Керъл Ан да си легне. Тя спа дълбоко около час, после се събуди ободрена и спокойна точно навреме за вечеря. Не помнеше нищо за случилото се.

— Подай ми граха — извика Роби през масата.

Той се чувстваше като крал. Това бе неговият ден.

— Подай ми граха, моля — недоволно измърмори баща му.

Стив бе все още ядосан от Тътхил, все още разстроен за Керъл Ан, все още недоволен от „Ремс“.

— Грах, моля, грах, моля, грах, моля, грах, моля…

— Робърт…

— Може ли, моля, да ми подадете граха, моля? — произнесе мило Роби.

Човек можеше да си позволи да бъде и великодушен на рождения си ден.

— Татко, може ли тази вечер да остана да спя у Хедър? — запита Дейна.

— Не, докато не видя, че си свършила с геометрията…

— Е-е, ама това не е честно, аз…

— Животът не е честен. Това е урок, който трябва да се усвои. Всъщност, не можеш да отидеш у Хедър, дори и да си довършиш домашното. Какво ще кажеш?

— Мамо — захленчи Дейна.

— Напиши си по математика и ще видим — уклончиво каза Дайан. — Сега не може ли да имаме малко спокойствие за разнообразие? — в гласа й се долавяха остри нотки.

— Подайте ми спокойствие, моля — пропя Роби.

Последва пауза, после, съвсем неочаквано, всички се разсмяха. Напрежението спадна. Човек можеше да бъде и магьосник на рождения си ден.

Всички се почувстваха още по-добре, след като наистина хапнаха по нещо — цял ден само торта и газирана вода за малките деца и бира и „Доритос“ за големите деца — това не бе допринесло за ничие настроение. Е. Бъз усети, че е време да потършува под масата за остатъци.

При сервирането на второто Дейна разказваше за училище, Дайан говореше възторжено за последната книга по текстилен дизайн, която бе прочела, а Стив се шегуваше дори по повод на Тътхил.

— Този тип сигурно е най-големият досадник, който някога се е раждал. Струва ми се, че той използва дистанционното само за да ме ядосва.

— Как става това, татко — да превключваш каналите толкова далече? Това като някакъв фокус ли е?

— Това е… нещо като радиовълните, Роби. Хората изпращат тези електрически сигнали отдалече, радиото ги приема и ги превръща в музика. И то е същото. Дистанционното управление просто изпраща електросигнал, който минава по електросхемите в телевизора и ги кара да превключат на друг канал. Всичко това е електроника.

— Аз пък си мислех, че електричеството пуска искри.

— Понякога да. Понякога обаче то просто подава сигнали, които минават по въздуха и не се виждат.

— Като духовете ли?

— Нещо такова. Да. Като добрите духове.

— Като Каспър.

— Аз сънувах духове — каза Керъл Ан с широко отворени сини очи.

— Страшни ли бяха, Керъл? — запита Дейна.

— М-м-м, те също бяха добри духове.

— Какво се случи в съня ти, миличко? — подпита я Дайан.

Тя винаги подтикваше децата да й разказват сънищата си. Сънищата са прозорец на душата, казваше майка й и тя още вярваше в това.

— Вървях в парка и тези хора плуваха между дърветата и искаха да си играят с мен, но не можеха да видят къде съм, а аз не им казвах, а те харесаха новата ми рокля, но се страхуваха от грозния човек и аз исках да си тръгна, но започнах да падам.

— Знаеш ли какво казва Фройд за сънищата с падане, мамо? — попита Дейна.

— Не, какво казва?

Дейна само повдигна вежди и пак ги пусна.

— Много интересен сън, сладката ми — каза Стив. — Хората в чаршафи ли бяха облечени, като духовете?

— М-м-м, носеха най-различни смешни дрехи.

— Искаш да кажеш като палячовци?

Роби изведнъж се стресна при тези думи, които му напомниха случката е палячото сред тухлите в задния двор. Той несъзнателно потърка пръста си.

— Не като палячовци — Керъл Ан тръсна глава. — Като картинките в книжката на баба.

Стив смръщи вежди и погледна Дайан.

— Албума на майка ти?

— Да, да — закима Керъл Ан. — Бума.

Дейна се ухили, Роби се плесна с ръка по устата.

— Стига, вие двамата — смъмри ги Дайан и се обърна към Керъл Ан. — Казва се ал-бум, мъничката ми, не бум. Албум.

Дейна размаха мигли.

— Тя просто е проявила библиомания, майко.

— А ти можеш да престанеш да се правиш на по-голяма, отколкото си, ставаш досадна. Можеш също така да прибереш масата.

Дайан струпа две чинии пред по-голямата си дъщеря.

— Да, майко — прибягна Дейна до най-изтънчената си интонация, закрепи четири чинии върху главата си и като се обърна, каза:

— Съвършена стойка, величествена елегантност и грация — и отиде към кухнята, без да изсипе дори едно грахово зърно.

Роби скочи и запристъпва след нея, като се кълчеше смешно.

— Добре, стига толкова. Помогни на сестра си, Роби — каза Стив.

Роби се върна при масата и събра сребърните прибори. Дайан кимна с глава към Керъл Ан:

— Представяш ли си колко са я впечатлили тези стари фотографии. Някои са на прабаба ми и прадядо ми. Може да има дори и на прапрадядовци и баби.

Стив се усмихна на Керъл Ан.

— Това беше много интересно, миличко. И то показва, че духовете също невинаги са страшни.

Керъл Ан кимна, но сега тя беше много по-увлечена от опитите си да вземе с език от масата едно грахово зърно.

Дайан направи физиономия на Стив:

— Какво е казал Фройд за сънищата с падане?

Внезапно от кухнята се разнесе силен трясък — звук на чупещи се чинии, паднали върху плочки.

— Това ще ти го приспаднем от джобните пари, млада госпожице — извика Дайан.

— Е-е, мамо, не е честно!

— Не запомни ли? — изрева весело Стив. — Животът не е честен.

Той се наведе и игриво целуна Дайан.

— Колко бързо забравят — промърмори той.

Дайан закъсня за родителската среща и седна на последния ред, за да може да си тръгне по-рано, а след това използва цялото време, за да спори с преподавателя срещу възстановяването на телесните наказания в училищната система.

Когато всичко свърши и присъстващите се събраха в дъното на класната стая, за да пият кафе със сладки, Дайан се сблъска с Дорис Мелник. Синът на Дорис, Еди, беше в един клас с Роби: нещо повече — по една случайност Дорис и Дайан бяха посещавали преди много години едно и също средно училище в Енсино, макар и в различни паралелки. Никога не ги бе свързвало истинско приятелство не поддържаха връзки и сега, но тези общи моменти бяха достатъчни, за да могат, когато случайно се засекат при поводи като днешния, да изпитват благодарност, че се познават. И дори, колкото и да е странно, да се чувстват близки по начина, по който хората се чувстват близки, когато не се познават достатъчно добре.

— Дайан!

— Здравей, Дорис! Слава богу, едно познато лице! Можеш ли да му повярваш на този идиот зад катедрата?

— Ако вдигнат ръка срещу сина ми, ще извадя 32-калибровия пистолет, който Дари ми купи и ще ги съсипя. Това е.

— И се предполага, че това са хора с образование! Учители! Нима не знаят, че децата реагират по-добре на положителната, отколкото на отрицателната принуда? Боже мой, само покажи на едно дете, че го обичаш и то ще се държи десет пъти по-добре, отколкото ако го нашамариш — каза Дайан.

— Какво знаят тези патки за възпитанието на децата?

— Нищо, очевидно. Но ти как си?

— Не мога да се оплача — е, бих могла, но каква полза? Права ли съм? Хващам се на бас, че съм. Така или иначе, връщам се пак в училище. Казах ли ти?

— Не. Това е потресаващо. Знаеш ли, и аз си мислех да направя същото — може би не точно да изкарам степен, но нещо като квалификационни курсове — сега, когато и Керъл Ан тръгна на градина…

— Най-малката ти е вече на детска градина? Ще дойда да я видя. Беше толкова сладка. Как е тя?

— Добре. — Дайан остави най-мрачните възможни нотки да прозвучат в гласа й. — Преди няколко седмици започна да ходи насън.

— Сериозно? — възкликна Дорис, докато налапваше един шоколадов сладкиш. — Сомнамбулизъм! Бедното дете! Какво правите за нея?

— Ами заведох я при училищния психолог. Там, нали знаеш, й направиха няколко теста и казаха, че всичко е наред. Казаха, че с възрастта щяло да мине — Дайан сръбна неуверено от кафето си.

— Мила, не искам да те безпокоя, а съм и сигурна, че малкото ти момиченце е съвсем добре, но тези училищни психолози са съвсем като медицинските сестри. Всичко, което могат да направят, почти се изчерпва с това да ти премерят грешно температурата. Този, който говори тази вечер — и той беше психолог. Ако бях на твое място, щях да потърся съвет и от друго място.

— Защо? Какво смяташ, че може да е това?

— Дявол да го вземе, не знам, не съм специалист. Виж какво, най-вероятно няма нищо, ще мине с възрастта. Всичко, което знам, е, че в днешно време за всичко е нужен специалист. За ляво око, за подпухнал пръст на крака. Керъл Ан е развила сомнамбулизъм — нужен й е специалист по сомнамбулизъм. Права ли съм?

— Къде да намеря такова чудо?

Дорис просия.

— Щом стана дума, снахата на моята братовчедка Бърнис има малко момче, което получи — познай какво! — сомнамбулизъм. И те го заведоха при един невероятен специалист. Не могат да спрат да говорят за този човек. Казват, че детето се е излекувало. Това беше май че… няма година. Ще им поискам телефония номер утре и ще ти се обадя.

— Би ли могла?

— Дали бих могла? Ти трябва да намериш специалист, Дайан. Права ли съм? Бас държа, че съм.

* * *

В далечината се разнесе гръм, приближи се и прозорците издрънчаха. Роби и Керъл Ан погледнаха — всеки от своята позиция в спалнята — той върху леглото си, където сглобяваше нов модел на ракета, придобивката от рождения ден, тя на пода, където си играеше с влакче — и отново сведоха очи. Керъл Ан просто си помисли, че небето кашля, но на Роби гръмотевицата не му хареса. Той се страхуваше, че дървото се сърди. Точно когато си го помисли, блясък на светкавица озари двора и той успя да види стария дъб съвсем близо зад прозореца — силуетът му се люлееше зловещо под напъните на вятъра, клоните му стържеха по прозоречните стъкла като нокти по порцелан. Нов гръм разтърси къщата.

— Струва ми се, че ни наблюдаваха — прошепна Керъл Ан.

Не беше уплашена — просто коментираше.

— Не ни наблюдава — подразни се Роби от сестра си.

Тя понякога говореше големи глупости. Той дори не погледна прозореца.

Влезе Дайан.

— Хайде, вие двамата, време е за лягане. Измихте ли си зъбите?

Те кимнаха.

— Тогава под одеялата и заспивайте!

— Кой може да спи при целия този шум? — настоя Роби.

— Аз мисля, че трябва…

Дайан загаси лампата.

— Лампата в дрешника, светни в дрешника — извика припряно Роби.

— Добре, добре — отвърна Дайан. — Ей сега — тя включи крушката в дрешника, която служеше за светлина през нощта. — А сега, лека нощ!

— Не, почакай, първо виж вътре — примоли се момчето.

То седна в леглото. В далечината отекна гръм.

Дайан отвори широко вратата на дрешника и демонстративно започна да оглежда дълбините му:

— Добре, гледаме зад дрехите. Няма нищо. Сега в кутиите за обувки. Няма. Сега зад счупената поставка за крака. Няма никой. Изглежда наред — появи се тя с усмивка. — Изглежда чисто, никой не се е скрил.

Роби изглеждаше удовлетворен. Дайан се приближи поред до двете легла, целуна всеки за лека нощ и се върна в собствената си спалня.

В този момент Роби забеляза палячото от плат, седнал в люлеещия се стол.

Направо подскочи — толкова бе изумен. Не че палячото се бе появил внезапно, по-точно Роби внезапно осъзна, че той е там. И изведнъж се сети, че той беше навън под купчината тухли по-рано същия ден. Сега изглеждаше, като че ли се смее, с мълчалива, замръзнала усмивка.

Роби стана от леглото, без да поглежда към смеещата се кукла, вдигна една карирана риза от пода и я хвърли върху главата на палячото. След това се върна в леглото.

Някъде далече проблесна светкавица — електрическо синьо — и няколко секунди по-късно се разнесе гърленият звук на гръмотевица.

Или това бе сподавен смях?

Стив седеше по гащета в леглото, свиваше си цигара и гледаше стар филм на Богарт по телевизията. Дайан скочи в леглото и седна зад него.

— Страхувал ли си се, когато си бил на неговата възраст? — попита тя.

— От какво?

— Роби, бедното дете се страхува от дрешника.

— Такава му е възрастта. На седем години се страхуваш от дрешници, спомням си.

— Ами! А на трийсет и седем?

— От лихвите. Сега се страхувам от лихвените проценти. Какво те безпокои?

На мили разстояние изсвистя светкавица и телевизорът пропука от статичното електричество. Стив облиза хартията, налапа единия край, запали другия и пое дима.

— Керъл Ан ходи на сън. Това е, което наистина ме безпокои.

— Ще й мине с възрастта — той подаде цигарата.

Гръм.

Но видя ли я миналата нощ? Залепена долу до телевизора и водеше разговор?

— Всички деца си говорят сами.

— Тя говореше на телевизора. И спеше. — Дайан дръпна дълбоко и отметна кичур коса от очите на Стив. — А това, което се случи днес следобед… беше страшно, Стив.

— Какво каза психологът?

— Каза, че щяло да й мине с възрастта — отговори Дайан.

Стив се усмихна:

— Искаш да чуеш и друго мнение?

Дайан сви рамене:

— Може би. Дорис Мелник каза, че трябва, или просто не трябва да започваме да строим басейна сега. Може би трябва да изчакаме, докато й мине с възрастта. Искам да кажа, Стив, че тя може да излезе посред нощ и да падне в него, а ние да разберем чак на сутринта.

— Стига, мила, не го вземай толкова навътре. Просто ще трябва да не забравяме да заключим вратите и това е всичко. Тя няма да може да излиза навън.

Той се наведе и гризна ухото на Дайан, лицето й се смекчи.

— Не искаш ли басейн? — прошепна той.

— Басейн, много важно! — тя го отблъсна със смях. — Първият басейн в квартала. Първото семейство в квартала…

— Първи целувки за нощта — промърмори той също като наближаващ гръм.

Целунаха се. На малкия екран в долния край на леглото Хъмфри Богарт целуваше Лора Бъкъл. Върху тоалетната масичка две керамични фигурки си разменяха поклон и реверанс.

— Мамо, страх ме е — на прага на спалнята стоеше Роби.

Дайан се опита да скрие цигарата. Стив й се усмихна и въздъхна:

— Хубав семеен живот! — после се обърна към Роби. — Добре, ела, приятел, ще го прогоним заедно.

Той отиде до сина си, вдигна го и го сложи на раменете си.

— Пази си главата.

Двамата излязоха в коридора.

Стив седна на леглото до Роби. Дървото дращеше по прозореца.

Керъл Ан се беше свила на кравай под завивките в другия край на стаята.

— То се опитва да влезе, татко — прошепна тя.

— Вижте какво, това дърво не иска да влезе в тази къща — заобяснява Стив трезво. — Това дърво е много старо, то се казва Абенийзър и просто пази стаята ви, за да не може да влезе нищо лошо. Дори и да има нещо лошо там отвън — макар че там няма нищо.

Навън вятърът се усили, подбра отнякъде капак на кофа за боклук и го подгони с трясък по улицата. Отново блесна светкавица и пак очерта силуета на дървото. Формата му като че ли се бе променила — ръцете му пипнешком се насочваха към къщата, а разклонението в средата приличаше на раззината паст. Децата подскочиха. Удари гръм — те отново подскочиха.

— Сега — продължи Стив със спокоен тон, — всичко, което трябва да правите, е да броите секундите между светкавицата и удрянето на гърма. Ако успеете да преброите до седем, значи бурята е на една миля оттук. Ако успеете да преброите повече, бурята е отишла още по-надалеч. И няма от какво да се плашите. Нали?

— Аз мога да преброя до единайсет, татко — кандидатира се за доброволец Керъл Ан.

— Страхотно, сладката ми. Я да чуем.

— Едно, две, три, четири…

— Не, почакай да светне светкавицата, Керъл Ан.

Блесна светкавица.

— Едно, две, три…

Стив бавно се надигна и излезе от стаята.

— … седем, осем, девет…

Някъде в далечината прогърмя. Децата бяха спокойни. Стив се върна в стаята си.

По пътя спря край затворената врата на Дейна и долепи ухо до нея. Музика. Той леко открехна и надзърна вътре.

— Лека нощ, Дейна.

— А, лека нощ, татко.

— Остави телефона, Дейна.

— Добре, татко.

Той притвори вратата и се върна в стаята с усмивка на доволен стопанин.

Роби се взираше навън в нощта. Движеха се сенки, които се опитваха да бутнат къщата. Къщата пропукваше под натиска им.

Накрая дойде дъждът. В началото той пръсна по прозореца, после плисна като порой, разпени въздуха, забарабани по стъклото и още повече подсили илюзията. Сега Роби бе уверен — те бяха подложени на нападение.

Нощта отново се освети в бяло като от космическа експлозия — беззвучна и мощна. Дървото се изкриви сякаш от болка. Роби започна да брои наум в очакване на ударната вълна: „… пет, шест, седем…“

Гръмотевицата започна приглушено, като ръмжащо куче, приближи се на вълни, най-накрая достигна къщата, разтърси я, удари я със сила. Роби сграбчи плюшеното си мече и двамата се притиснаха един към друг. Керъл Ан се бе завила презглава, но надзърташе, неуверена какво трябва да прави и наблюдаваше реакцията на по-големия си брат.

Нова светкавица. Дървото този път се наклони напред, сви безформените си юмруци и заудря по стената на къщата. Хралупата, която му служеше за уста, бе широко отворена — смееше се, викаше.

„… две, три…“

Този път гръмотевицата удари по-скоро — по-тежка и по-мощна. Тя сякаш сграбчи и разтърси къщата, без да има намерение да я пусне отново. Ноктите на дървото зачукаха по прозореца. Вятърът виеше като вампир, изпод прозореца започна да се просмуква вода. Роби се опита да затвори очи, но не можеше да не гледа в далечината, не можеше да се вижда, не можеше…

Ужасяващ гръм се стовари върху дървото — блясъкът бе ослепителен, а ударната вълна — моментална, надминаваща всяко въображение експлозия на звук и светлина. Дървото вдигна към небето ръцете си, децата изпищяха, изскочиха от леглата и побягнаха с плач по коридора.

Стив и Дайан се изправиха стреснати, после разбиращо се усмихнаха, когато малките се втурнаха в стаята.

— Добре — каза Стив, като протегна ръце, — всички в леглото на бивак. Какво ще гледаме — „Супермен“ или „Далас“?

Всички наскачаха в леглото.

„… Можете да ни гледате отново в шест и трийсет с информация за трафика, а дотогава ви желаем приятно прекарване на утринните часове.“

Флагът бе сменен от обсипан с бели снежинки екран, след като „Куеста Верде Телевижън“ спря да излъчва. Навън продължаваше да вали, равномерно, без посока и ярост. Вятърът също като че ли бе отслабнал. Сега светкавиците бяха толкова далеч, че едва проблясваха на хоризонта, като леко смущаваха статичния шум на телевизора. Гръмотевиците бяха замлъкнали съвсем.

Четири тела спяха дълбоко в голямото легло — Стив, Роби, Керъл Ан и Дайан. Те изглеждаха тебеширени под излъчването на телевизора, имаха вид на привидения. В цялата къща цареше тишина.

Внезапно Керъл Ан отвори очи. Тя седна, припълзя до края на леглото, смъкна се на пода и тръгна към телевизора.

Върху екрана се движеха сенки, образувани от снежинките.

— Здрасти — дрезгаво прошепна тя.

Сдържани въздишки се процедиха от екрана. Глас. Не, множество гласове, които се движеха, както се движеха и сенките. Полуформи с полугласове, викащи, движещи се, сменящи се.

— Не те чувам — учудено отвърна Керъл Ан. Тя не бе уплашена, а само любопитна или просто малко озадачена. — Там ли си?

Въздишките се усилиха. Сега по екрана пробягнаха слаби светлинни проблясъци, подобни на микроскопични фотонни експлозии, кристалчета от светлина. Керъл Ан протегна ръка.

Една ръка се протегна към нейната.

Ръка от дим, безформена и безплътна, се източи от телевизионния екран към малкото момиченце. Без форма, но все пак приличаща на ръка с пръсти, които се извиха нагоре, после надолу, за момент обхванаха главата й опипаха я, погладиха косата й и усетиха нейната мекота, нежното й вратле.

После това подобие на ръка се издигна над момиченцето, изтегна се по-нататък в стаята, протегна пулсиращите си пипала във формата на ръка от ектоплазма, която с всяка секунда се удължаваше, оставайки закрепена към екрана — изтегляше се, докато ръката надвисна над леглото, над мирно спящите в него.

Бавно и внимателно тя се спусна към леглото, над всяка фигура поред. Първо се спря над момчето, забоде студен пръст в малката падина на гърдите му, потупа го по бузата, заглуши похлипванията му.

После бе Дайан. Тя пропълзя по кожата й, притисна я, мина по нея, докато друг от пръстите се обви около крака на Стив, обхвана го и се удължи.

Сега отново се вдигна, увисна във въздуха над тях. Керъл Ан наблюдаваше очаровано. Пръстите не спираха да се движат и да опипват. Накрая опряха в стената над леглото и спряха зеленикави, приличаща на пипало ръка, протегнала се по цялата дължина на стаята. Тя стана по-ярка, наля се със светлина…, докато изведнъж се изстреля от телевизора срещу стената с едно оглушително „бу-ум“.

Всички се събудиха и наскачаха. Роби веднага заплака. Стаята изведнъж започна да се тресе, прозорецът се пукна, картини изпопадаха от стените, електрическите крушки експлодираха. Керамичните фигури прелетяха през цялата стая и се разбиха в гардероба.

После, също така внезапно, всичко замря. Стаята потъна в неестествена тишина. Навън бурята премина окончателно.

В продължение на един дълъг миг никой — и нищо — не помръдваше.

И тогава Керъл Ан прошепна:

— Те са тук.

Глава II

Понеделник сутрин. Стив започна да почиства боклуците край къщата — клонът, който светкавицата отцепи от дъба, туфи изкоренени храсти, лишеи, мокри хартии. Пълен безпорядък.

Зад гърба му булдозер копаеше дълбок ров в земята, полегат в единия край и отвесен в другия — подготовка за басейна. Вътре в къщата се чуваше как Дайан шета в кухнята и трака с чиниите, приготвяйки закуската. Просто още един обикновен, напрегнат ранен понеделник.

Бен Тътхил прекоси ливадата откъм къщата си отзад с ръце в джобовете. Тътхил беше глупав, плешив и дебел. Стив не можеше да го понася, но все пак се чувстваше задължен да спазва поне съседско приличие. Винаги бе готов да даде на това магаре още един шанс, макар че никога не беше сигурен защо го прави.

— Добро утро Тътхил!

— Тук е като след бедствие. Фрийлинг.

— Да, току-що говорих с губернатора — той ще изпрати помощ всеки момент.

— Казвах ти, че трябваше да отсечеш това дърво още преди години.

Стив разтри коляното си и се облегна на перилата на верандата.

— Това не е толкова страшно. Трудното ще бъде да се разчисти опустошението от земетресението вътре.

— За какво земетресение говориш?

— Не го ли усети? Разтърси ни миналата нощ, към два и половина. Всички картини изпопадаха на земята.

— Не чух за никакво земетресение по радиото тази сутрин. Най-вероятно просто това старо дърво е било блъсна то от бурята в прозорците ви. Трябва да се отървеш от това нещо, то е опасно — Тътхил се усмихна и тръгна обратно към дома си, все така с ръце в джобовете.

Стив влезе в кухнята. Роби и Керъл Ан бяха седнали на масата и се опитваха да решат дали да ядат, да се сбият или да подхвърлят парчета бекон на Е. Бъз под масата. Дайан разбиваше яйца в медна купа, докато говореше в телефонната слушалка, затисната с рамото й. От малък черно-бял телевизор „Сони“ върху лавицата гърмеше „Шоу за днес“. Дейна оправяше прическата си, оглеждайки се в стъкленото прозорче на микровълновата печка и похапваше.

— Трябва да бягам — каза Стив.

Той грабна парче кейк, парче бекон и бе от другата страна на вратата, преди Дайан да успее да му се скара.

Роби скочи, каза:

— Трябва да бягам — и се устреми към вратата, но майка му бе по-бърза.

— Първо си допий млякото — нареди тя.

Роби седна на мястото си. Дайан отново заговори по телефона:

— Днес не мога. Стив взема комбито и не мога да напъхам шестнайсет’ Брауни в „Датсуна“-а.

Дейна наблюдаваше движението на устните си в отражението, докато казваше:

— Можеш да ги подредиш всичките на една чиния и да ги сложиш в жабката.

— Става въпрос за хора, умнице — иронизира я Дайан от другия край на стаята. — Добре, трябва да вървя, Шарон, ще се видим в Съюза на антикварите.

Тя окачи слушалката и изля разбитите яйца в нагорещения тиган.

— Мамо, може ли аз, Хедър и Сирина да си наемем един общ апартамент?

— Ти не можеш в никакъв случай. Даже не разбирам защо ми задаваш такива въпроси — Дайан леко посоли яйцата и ги разбърка.

— Не, аз направо обожавам къщата ни — Дейна все още говореше на огледалното си отражение в прозорчето на микровълновата печка. Просто тези земетресения, земетресения и земетресения през цялото време. Не мога да напиша нито едно домашно. Струва ми се, че това място има лоша карма.

— Какво значи карма? — намеси се Роби.

— Карма е това, заради което ще се появиш отново като нищожество, защото си такъв досадник сега — Дейна свърши с прическата и си седна на стола.

— Дейна, не искам да чувам такива приказки на закуска — каза Дайан, носейки омлета.

— У-у-у, осакатени пилешки зародиши, сигурно една от жертвите на земетресението…

— Дейна!

Кучето излая. Керъл Ан стана от масата, запъти се към телевизора и включи на осми канал. Бял шум. Замечтана, тя седна пред него, загледана в снежинките.

— Керъл Ан — започна Дайан със сянка на тревога върху лицето.

Дейна взе учебниците си:

— Може би линията на разлома минава точно под нашата къща. Няма ли да е чудесно?

— От тавана по цялото ми легло е нападала мазилка — каза Роби.

— Керъл Ан — обърна се отново Дайан към загледаното в телевизора момиченце, — спомняш ли си как миналата нощ ти каза: „Те са тук“?

— М-м-м — отвърна Керъл Ан, без да вдига поглед.

— Кого имаше предвид, сладката ми? Кой е тук?

— Хората от телевизора — отговори тя замечтано с пълна с каша уста.

— Тя се е побъркала — ухили се Роби.

— Какво разбираш ти, глупако? — каза Дейна със страдалчески вид.

— Повече от тебе. Питай татко!

Преди Дайан да успее да ги смъмри да се държат както трябва, чашата с мляко се счупи в ръката на Роби — тя буквално се разпадна на стотици парченца и млякото се разплиска по цялата маса. Тя се хвърли към момчето, но внезапно й се стори, че с ъгълчето на окото си видя как една лъжица в поставката за съдове се изкриви. От изумление Дайан отвори уста и изпусна кърпата. Млякото плисна върху панталоните на Дейна.

— Ей! — извика тя.

Роби вдигна ръце нагоре:

— Не съм го направил аз!

Дейна скочи от масата:

— Много ти благодаря, сополанко! След двайсет минути имам час.

— Мамо! — извика Роби.

Дай ми тези стъкла, преди да си се порязал.

Роби подаде на Дайан строшената чаша и се възползва от създалата се възможност:

— Закъснявам за училище, мамо, трябва да бягам.

Той блъсна вратата навън и я затръшна с трясък. В стаята останаха Дайан, Керъл Ан, която беше заета да настройва снежинките на екрана, и Дейна, която изтича нагоре по стълбите да си смени панталоните.

— Сладката ми — Дайан побутна Керъл Ан, — кого имаше предвид миналата нощ, когато каза: „Те са тук“?

— Хората от телевизора — тя продължи да се взира в екрана.

— Но какво имаш предвид, мила? Какви хора от телевизора?

Керъл Ан погледна за миг лукаво майка си, сякаш търсеше нещо, после се извърна отново към телевизора и се задълбочи в изучаване на точките.

Половин час по-късно се обади Дорис Мелник, за да даде на Дайан името и телефонния номер на д-р Бремер. Специалистът.

— Но важното е — каза Дорис, — че трябва да го посетите веднага или ще трябва да чакате шест седмици. Искам да кажа, че всичко е заето. Но аз току-що говорих със секретарката му и тя ми каза, че един час за тази сутрин се е освободил.

Тази сутрин. Дали това не е предзнаменование?

Дайан по принцип не вярваше в предзнаменованията, но вярваше във възможностите — използвани и пропуснати. А на нея не й харесваше идеята да чака още шест седмици Керъл Ан да разговаря с канал нула, да не говорим за потресаващия епизод от предишния ден.

— Добре, къде да отида? — отговори тя, след като размисли за миг.

Дорис й обясни къде се намира сградата и след два часа Дайан седеше в подредена с вкус приемна заедно с Керъл Ан и се взираше нервно в тапетите на стените, докато по радиото вървеше подборка от мелодии от типа на „Мистър Сендмен“, „Дрийм, дрийм, дрийм“, и „Тосинг енд търнинг ол найт“. Стандартният надпис на вратата гласеше:

КАРЛ БРЕМЕР, Д-Р МЕД. НАУКИ

НАРУШЕНИЯ НА СЪНЯ

След около пет минути разговорната уредба на бюрото на секретарката забръмча дискретно, след което секретарката каза на Дайан, че докторът ще ги приеме. Дайан и Керъл Ан се изправиха и влязоха в главния кабинет.

Д-р Бремер стана да ги посрещне:

— Добър ден! Аз съм доктор Бремер. Вие трябва да сте мисис Фрийлинг…, а ти сигурно си Керъл Ан — той се усмихна и подаде ръка и на двете.

Беше много по-млад, отколкото Дайан очакваше, и това я завари малко неподготвена. Керъл Ан гледаше засрамено в пода.

Размениха си стандартните учтивости, след това д-р Бремер бързо премина към същността:

— А сега, с какво мога да ви бъда полезен?

— Дъщеря ми започна да ходи насън преди няколко седмици и изглежда, че състоянието й се влошава. Отначало като се събудехме сутрин, я намирахме заспала във ваната и на всякакви други места. Веднъж я заварихме неочаквано в дневната, където късаше всички листа от фикуса. Но най-често това става с телевизора. Тя просто седи пред телевизора, който излъчва само бял шум и му говори. Освен това сънува странни сънища, а вчера я намерихме да крещи ужасно пред телевизора. Кълна се, трябваше ни цял час, за да я успокоим, а когато се събуди от сън, не си спомняше нищо.

Дайан се отпусна в креслото с едва доловима въздишка. Всичко това направо се изля наведнъж от нея — беше се събрало много повече, отколкото бе предполагала.

Д-р Бремер се усмихна успокояващо:

— Преди всичко, мисис Фрийлинг, не се безпокойте толкова. По всяка вероятност всичко това не е чак толкова сериозно.

— В какъв смисъл „по всяка вероятност“? — Дайан мигновено се хвана за определението.

— Имам предвид това, че най-често тези прояви на обикновен сомнамбулизъм не са свързани с някакви патологични отклонения. И по принцип при децата те минават с възрастта. Нашата терапия цели около детето да се поддържа безопасна среда, така че тя, или той, да не могат неволно да си навредят.

Докато д-р Бремер говореше, погледът на Дайан бе привлечен от голяма гравюра, окачена на стената зад бюрото му — изображение на жена в нощница, отпуснала се в леглото, върху нея седи странен малък демон, а от тъмния фон се очертава глава на див кон.

Бремер забеляза какво привлече вниманието й:

— Поразителна картина, нали? Просто копие, разбира се. Нарича се „Кошмарът“ от Фюзели. Хората са смятали, че сънищата са посещения на дяволи, ангели, зли духове и така нататък. Сега имаме повече знания, разбира се.

Той говореше с уверена самонадеяност, която действаше успокоително.

— Добре — Дайан малко се поотпусна, — какво ще правим занапред?

— Може да набележим за в бъдеще няколко дати за някои психологически тестове — ТАТ, ММПИ и други. А сега защо да не оставим самата Керъл Ан да ми разкаже за какво са били някои от тези сънища? — той се приведе до височината на Керъл Ан. — Можеш ли да ми разкажеш някои от сънищата си, Керъл Ан?

Керъл Ан се засрами, погледна надолу, погледна към майка си, изхихика, пак погледна майка си.

— Хайде, Керъл Ан, не бъди толкова глупава. Разкажи на д-р Бремер, както разказа на мен и на татко. Разкажи му онзи за оранжевата птица.

Майчината подкрепа изглежда подейства. Очите на Керъл Ан се разшириха и тя започна да си припомня всички действащи лица от сънищата си.

— Огненият човек? — тя погледна към майка си.

Дайан кимна и Керъл Ан се обърна към Бремер. — Той всъщност не е човек, той всъщност е птица, но наистина е направен от огън.

— Да-а, и какво прави той в съня ти?

— О-о, той лети и е оранжев. И понякога ме взема, но не пари. Понякога обаче падам.

— И тогава какво става?

— Падам. Тогава човекът-сянка се опитва да ме хване, но аз никога не му се давам, заради зъбите му и той също отлита.

— Сънувала ли си този сън повече от веднъж?

Тя кимна.

— Разкажи ми още един.

— Не обичам онзи за звездния човек — той е много шумен — Керъл Ан направи неодобрителна физиономия. — Обичам повече обаче човекът-дърво, освен когато огненият човек го изгаря. Става ми мъчно. Тогава всички започват да плачат.

— Кои всички?

— Всички хора със странни дрехи като в… албума на баба — тя се усмихна на майка си и Дайан й отвърна.

Бремер продължи да я разпитва. Керъл Ан описа един сложен свят на сънища с добри и лоши създания във формата на пламъци, на листа, на съзвездия, на мрак. Създанията играеха с нея, гонеха я, пренебрегваха я и я заплашваха. Имаше и нещо друго — нещо, за което тя не искаше да говори. Нещо, което я караше да замълчи.

След един час д-р Бремер се облегна назад с вид на съзерцателна удовлетвореност:

— Добре, мисля че този път обхванахме доста неща. Бих искал да запишете час след няколко дни и тогава можем да започнем с тестовете.

— Какво е състоянието й? — Дайан се чувстваше объркана, но обнадеждена.

— Мисля, че с нея всичко ще бъде наред — той се усмихна широко. — В течение на следващите няколко седмици ще разграничим тези епизоди, ще ги класифицираме — действителен сомнамбулизъм или автохипноза, или епилепсия…

— Епилепсия!

— Моля ви, не се тревожете. Не мисля, че това е епилепсия, но за по-сигурно ще проверим. Дори и да е това, колкото и малко вероятно да е, имаме всички възможности напълно да го поставим под контрол с медикаменти — изразът на лицето му отново бе сериозен.

— Е, благодаря ви — каза малко задъхано Дайан, като ставаше. — Кажи благодаря, Керъл Ан!

— Благодаря — тя го погледна крадешком.

— Благодаря на теб, малка госпожице — каза докторът. — Твоите сънища са най-интересните.

Когато се прибраха вкъщи, Дайан приготви обяд за двете. Тя не бе сигурна как трябва да приеме казаното от Бремер — посещението я бе оставило едновременно потисната и обнадеждена. Най-важното обаче бе, че на Керъл Ан бе осигурена помощ.

През следващия час тя почистваше спалнята. Парчета стъкло покриваха пода на местата, където бяха паднали и се разбили картините. Парчета мазилка от тавана бяха нападали по килима и белите петна вече се бяха набили в мъха.

Е. Бъз не помагаше много. Косматата златна хрътка, изглежда, бе убедена, че те с Дайан играят на чудесната игра „Тичай зад Дайан и се опитай да изядеш обувката й, докато тя се навежда, бягай надалеч и пак отначало“. Дайан играеше добре, но Е. Бъз печелеше.

След първото полувреме Дайан седна на пода, облегната на тоалетната масичка и запали цигара. Е. Бъз се излетна на леглото, но Дайан бе твърде изтощена, за да му извика да слезе. Когато тя довършваше своята „Вирджиния Слим“, се случи нещо странно. Е. Бъз се изправи на леглото, обърна се към стената и изръмжа. Заръмжа срещу нищото.

— Е. Бъз, какво те прихвана?

Дайан стана и се доближи до стената, която така безпокоеше хрътката. Там нямаше нищо. Просто гола стена над леглото, покрита все още с мръснобялата боя отпреди пет години, нищо… чакай, там имаше нещо ново. Една точка високо на стената, по-скоро петно с размера на 25-центова монета. Кафеникава, тя изглеждаше почти мъхеста. Дайан я докосна — не цапа, но когато помириса пръста си, усети сладникаво-кисел мирис. Кучето излая и отстъпи назад.

Дайан се опита да изтрие петното с мокър парцал, но то не излизаше. Опита с препарата „Ейджакс“ върху гъба, а после с оцет и четка. Не можа да изчисти петното, то дори не стана по-светло. Е. Бъз наблюдаваше цялата операция с подозрение.

Внезапно кучето промени стойката си, макар че нямаше видима причина за това. Все още загледано в точката на стената, то спря да ръмжи и протегна лапа за „здрасти“. Скочи на пода, излая два пъти, претърколи се и седна на място, размахвайки опашка. Очите му светеха ярко, приковани към стената.

Дайан гледаше това забележително изпълнение напълно объркана.

— Е. Бъз, какво ти влезе в главата?

Но собствените й думи я накараха да се почувства някак неуютно и тя се въздържа от по-нататъшни коментари. Е. Бъз избяга от стаята.

Тя последва кучето надолу по стълбите към кухнята. Когато влезе, то лаеше зверски срещу един от кухненските столове, който стоеше нестабилно, подпрян на два крака срещу умивалника. Под него на пода лежеше обърнат отворен буркан с консервирани ягоди.

— Керъл Ан! — извика Дайан.

Момиченцето се появи от килера.

— Ти ли разсипа сладкото на пода, малка госпожице? — запита я майка й.

Керъл Ан поклати отрицателно глава.

За Дайан лъжата бе най-лошият грях. А от безпорядъка в спалнята, номерата на кучето, сладкото на пода и нежелания басейн нервите й се бяха изопнали. Тя сграбчи Керъл Ан за ръката и със замах бързо я плесна отзад. Сълзи изпълниха очите на детето.

— Никога не се опитвай да се измъкнеш с лъжи! — скара се Дайан. — Лъжата е по-лоша от разсипаното сладко.

Тя рязко отвори вратата на килера с метли и взе една гъба, за да почисти мръсотията. Когато обаче след миг се завърна в кухнята, тя изпусна гъбата от ръката си и за момент дъхът й спря.

Шестте стола в кухнята бяха подредени в идеална пирамида върху масата и достигаха до тавана. Керъл Ан стоеше неподвижно до мивката, на същото място, където Дайан току-що я бе оставила. Очите й бяха широко отворени от учудване.

Дайан местеше погледа си от Керъл Ан към столовете и обратно.

— Хората от телевизора ли? — попита тя спокойно.

Керъл Ан кимна колебливо, тя не искаше отново да бъде обвинена в лъжа:

— А-ха — каза тя.

Дайан се опитваше да запази спокойствие, да не позволи гласът й да трепери. Тя знаеше, че това, от което децата се страхуват най-много, е да усетят, че възрастният се страхува.

— Можеш ли да ги видиш, миличко?

— А-ха — прошепна Керъл Ан.

Тя виждаше, че майка й е разстроена, но не можеше да разбере защо. Може би хората от телевизора трябва да бъдат напляскани.

— Страх ли те е? — попита Дайан.

— А-ха — бързо отвърна Керъл Ан.

Тя бе усвоила урока — не трябва да лъже.

Дайан потърси опора за това, което видя, в природната мъдрост, която тя виждаше в своето момиченце. Тя разчиташе на тази мъдрост и реакциите на детето ставаха за нея ключ към разбирането му. И ако Керъл Ан не беше уплашена, за Дайан това бе достатъчно доказателство, че и тя не трябва да се плаши.

— Добре, сладката ми, мама ще оправи столовете и после ще видим дали можем да поговорим с хората от телевизора, нали?

Керъл Ан кимна и се усмихна. В края на краищата това бе хубава игра.

Е. Бъз влезе предпазливо, подуши пода, изръмжа и побягна навън с подвита опашка и свити назад уши.

— А тук е банята за гости — Стив се усмихна подканващо.

Господин и госпожа Леърд надзърнаха поред в безупречния, скучен правоъгълник, след това последваха Стив в безупречната, скучна кухия.

— Вие самият живеете в този район, доколкото разбрах — каза господин Леърд.

— Точно така — кимна Стив, — ние бяхме първото семейство, което се нанесе тук. Всъщност разположението на тази къща, която оглеждаме, е съвсем същото като в моя собствен дом.

— Те всички като че ли си приличат — каза с известно колебание госпожа Леърд.

— Всъщност имаме четири основни модела — Стив се почувства малко притеснен от тази клиентка, без да знае защо. Може би от нещо в интонацията й. — А строителната схема е изключително гъвкава, много е лесно да се дострои нещо, ако искате.

Пресякоха дневната на първия етаж. Госпожа Леърд почука стените:

— Кънтят като на кухо — измърмори тя.

— Нека видим втория етаж — Стив се опита гласът му да прозвучи предразполагащо, докато се изкачваха по стъпалата.

— Като че все още не живеят много хора в този район — каза госпожа Леърд.

— Да, това е най-новият етап на застрояване то — Четвърта Част. Но повярвайте ми, няма да мине много време и Четвърта Част ще бъде толкова населена, колкото е и Първа Част, където аз живея — няма да можете да ги различите.

— Аз едва ги различавам и сега — каза тихичко госпожа Леърд.

Стив ги заведе в голямата спалня, отвори прозорците и им показа гледката — спокойни вълнисти хълмове.

— Мирише ми на дъжд — заяви Леърд.

— Сега насам — каза Стив и ги поведе по коридора към задните спални. В нашия случай ние използваме тази за детска стая.

Госпожа Леърд влезе, изпробва електрическите ключове и отвори вратата на дрешника. Тук за първи път тя кимна одобрително:

— Големи килери.

Д-р Марта Леш седеше в лабораторията си в Калифорнийския университет в Ървин и преглеждаше някакви данни. Тя беше на 61 години и носеше косата си прибрана, което я правеше да изглежда строга жена, но тя не бе строга.

Бе по-скоро дружелюбна, стига веднъж да се разчупеше външната й сдържаност. Но тук, в лабораторията си, тя запазваше на лицето си сдържания израз — като че ли всичко вървеше по-резултатно благодарение на него. За нея бе обичайно да влияе на обстановката с поведението си специалността й беше психиатрия и вече над десет години тя носеше званието професор.

С времето областта на интересите й се бе променила — от психология към парапсихология, изучаване на паранормалните явления — психокинеза, прераждане, телепатия — всичко това влизаше в сегашната й компетентност. Парапсихологията беше сборна област, която обхващаше неща, в които тя вярваше, неща, в които не вярваше, неща, които трябваше да определя наново всеки път, когато се сблъскваше с тях. Например тя бе убедена — беше си го доказала с експериментите си, — че екстрасенситивното възприятие е реално, макар и не съвсем познато явление: информацията се предава чрез някакво електромагнитно поле с неизвестна честота и дължина на вълната. С психокинезата тя имаше повече трудности — за да се придвижват материални предмети на разстояние, според нейния начин на мислене, беше необходим по-мощен източник на енергия, отколкото можеше да си представи, че излъчва човешкият мозък. Тя все пак не отхвърляше психокинезата. Любимият й цитат бе мисълта на астронома Фред Хойл: „Вселената е не само по-удивителна, отколкото си представяме, тя е по-удивителна, отколкото можем да си представим.“ Д-р Леш беше окачила този цитат на стената над бюрото си.

Въпреки това тя не можеше да приеме някои неща. Не вярваше в прераждането например — защото прераждането предполагаше задължително преселване на душата, а д-р Леш не вярваше в така наречената душа. Тя вярваше в науката.

Но вярваше също така в хората и това смекчаваше сърцето й. Тя гледаше на проучванията си като на изследване както на човешките възможности, така и на природата на вселената. „Учен със златно сърце“ — така я наричаше Марти.

Марти Левандовски беше главният техник на лабораторията, който сега съсредоточено поправяше електроенцефалографа зад д-р Леш. Марти бе на двайсет и три години, смяташе себе си за невъзмутимо конте и едва ли вярваше в нещо друго, освен в чека за заплатата, който получаваше всеки две седмици. Не че не вярваше в експериментите на д-р Леш — те просто не го вълнуваха много. Тук все пак работата бе добра — той се занимаваше с цялата електроника, хората бяха достатъчно приятни, работното време — достатъчно гъвкаво и винаги много симпатични студентки пърхаха наоколо. А Марта бе човек, за когото наистина си заслужаваше да работиш.

— Свършило е мастилото в осми писец, докторе обърна се той към гърба й. — Какво да предприемем в такава ситуация?

— Просто го зареди, нали така е написано в инструкцията ти за работа? — усмихна се тя, без да вдигне поглед от материалите.

Те обичаха да се шегуват един с друг.

Записа на Танджина ли гледате? — запита той.

— Да. Струва ми се, че се забелязва определена закономерност — когато прави добре ПСИ-тестовете, електроенцефалограмата й показва статистически значимо преобладаване на…

— Алфа-вълни, нали?

— Да, алфа, но това малко или повече беше известно от самото начало. Това, което откривам тук — и колкото повече се вглеждам, толкова по-ясно го виждам, — е ПГО-активност. Понто-геникуло-окципитални върхове.

— Същите, които се виждат и при РЕМ-съня ли?

— Точно така. И именно това прави откритието още по-интересно — то като че ли подсказва, че ПСИ-явленията могат да имат връзка със състоянието на сън, което, разбира се, е смешно, както винаги се е смятало.

В стаята влезе Райън и седна.

— Надявам се, че не говорите пак за магии — засмя се той, докато стоварваше книгите си върху масата.

Райън Мичъл беше един от студентите на д-р Леш. Той бе умен, енергичен и самоуверен. Както и Леш, той бе виждал демонстрации на телепатия в лабораторията й, но за разлика от нея той обикновено се надсмиваше над всичко останало поради липсата на убедителни доказателства, поради глупците и шарлатаните, от които гъмжеше гази област.

Райън обаче не бе циник, а просто скептик. Той се придържаше към строги критерии и всичко, което не отговаряше на тези критерии, бе крайно подозрително, беше недостойно, ако не и безсмислено да се занимава с него човек. Той бе a priori скептичен към всичко. Но стига веднъж едно явление да бе издържало строгия му изпит, да не бе унищожено от скрупульозния му анализ и да бе запазило силата си пред погледа на безучастния наблюдател, тогава Райън Мичъл можеше да повярва и щеше да отстоява тази вяра срещу всички нападки.

За нещастие, повечето „доказателства“ за паранормалните явления не можеха да отговорят на строгите му критерии.

Райън бе убеден например, че Танджина шмекерува.

— Марти говореше за мастило — каза д-р Леш, — а аз говорех за електроенцефалограмата на Танджина.

— Мисля, че трябваше да я отрежем — продължи Райън. — Наистина, Марта, тя просто ни води за носа.

— Аз не мисля така, Райън. По две причини. Първо, тъкмо разказвах на Марти, че в нейната ЕЕГ започва да се проявява определена закономерност. Погледни, виж тези върхове на ПГО — те се образуват всеки път, когато записът е положителен за поведенчески паранормално изживяване — Райън започна да разглежда записите, а Леш продължи. — Другата причина, поради която не смятам, че шмекерува, е, че тя е толкова разстроена. Самата тя не вярва съвсем в някои от тези преживявания и със сигурност би искала да се отърве от тях, а освен това, тя никога не би дошла при нас, ако сестра й не бе настоявала „да се излекува“. Не, аз мисля, че при Танджина нещата са истински.

— Истински, така ли — каза саркастично Райън.

Какво имаме за тази нощ? — попита Марти.

— Тази нощ ще приложим всичко — каза Леш, като свали очилата си и разтърка с пръсти очи. — ЕЕГ, предизвикан потенциал, анализ на електромагнитното поле и визуалното наблюдение — първо, под хипноза и после — по време на сън.

— Смятам, че си губим времето. Но по дяволите, та това е просто стажът ми.

— Това с просто животът ми, г-н Мичъл — обади се от прага Танджина.

За момент настъпи неловка тишина, докато тримата се чудеха от колко ли време тя стои там и слуша. За Танджина това не бе нещо необичайно — неловкото мълчание. Тя беше джудже.

— Райън не искаше да те обиди, Танджина — намеси се д-р Леш. — Той е по рождение скептик. Това е просто неговият научен подход.

— Честно ще ви кажа, докторе, не ме интересува дали вярвате във възможностите ми или не, стига да намерите начин да прекратите сънищата ми.

— Ще направим всичко, което е във възможностите ни — любезно каза д-р Леш, — това е всичко, което мога да ти обещая.

Небето бе отново застлано с купести облаци, когато Стив се отправи с колата си вкъщи в понеделник вечерта. Той се надяваше да няма нови сензации, както в неделята. Всички щяха тази нощ да си подремнат добре.

Той изпъшка, когато направи последния завой, излезе от Кънтри скуайър и се насочи към отклонението, водещо към дома му — входът беше преграден с три кофи за боклук.

— Хлапетии — промърмори той, докато спираше колата. Излезе и започна да разчиства пътя.

Преди да успее да размести кофите, на предния вход се появи Дайан и се затича към него.

— Хей, мила — извика той, — познай кой купи току-що парцел 4237?…

— Ела тук, бързо! — запъхтяно каза тя и го сграбчи за ръката.

— Е-хей, чакай малко, спрял съм колата на улицата.

Никога не я бе виждал такава. Изглеждаше бледа и едновременно с това зачервена.

— Остави я, ела бързо, преди пак да е спряло.

Тя го затегли към къщата, по коридора, в кухнята. На челото й бе избила пот, около нея се усещаше атмосфера, наситена с истерия, каквато Стив никога не бе виждал. Тя бе просто на ръба.

— Скъпа, какво става, ти изглеждаш…

— Добре, добре… виж. Добре, сега слушай — Роби и Дейна се хранят у Сандерсънови — държах ги настрана от това, но Керъл Ан е вътре от самото начало. Дейна щеше да се раздрънка или да се притесни, а Роби трябваше да спи следващите три седмици в твоето легло и…

— Дайан, ако обичаш, успокой топката! Просто седни тук за миг и ми кажи…

— Не, дявол да го вземе, ти си седи! — тя извика много по-силно, отколкото и двамата очакваха и двамата останаха изненадани.

Тя снижи гласа си и заразказва:

— Искам да кажа… Просто стой тук. И просто… бъди готов да приемеш всичко.

Влезе Керъл Ан. Тя изглеждаше раздразнена. В ръка носеше каска „Сан Диего Чарджър“ за американски футбол, лицето й бе намръщено.

— Гладна съм — изхленчи тя, — мама не направи вечеря.

— Ще отидем до пицарията, хайде! — изкрещя Дайан, и отново си наложи да се успокои.

Едва сега Стив забеляза тебеширените знаци по пода — стрелки, квадрати, числа като непознати йероглифи. Изведнъж усети внезапен и завладяващ страх, че Дайан си губи разума.

— Дайан, какво става с теб?

Устните на Дайан се разтрепериха, дишането й се ускори, но тя вдигна нагоре ръце, сякаш за да каже: „Добре съм!“ после, с целенасоченост, която не се влияеше от нереалността на ситуацията, тя грабна един от кухненските столове и го постави в средата на кухнята, така че всеки крак да бъде в едно от тебеширените кръгчета на пода.

— Добре — прошепна тя, като че ли знаеше невероятна, страшна тайна. — Добре, сега гледай! Гледай! Готов ли си? Гледай!

Тя пусна стола и отстъпи настрана. Погледът й остана прикован върху предмета. Очите на Стив се местеха от стола към Дайан и обратно. Той пристъпи към нея, но тя вдигна ръце и почти извика:

— Спри! Гледай!

Той видя, невярващ на очите си, как столът започна да трепери. Той вибрираше все повече и повече, докато започна да се движи напред — в началото бавно, после набирайки скорост, докато прелетя през цялата кухня и се спря пред Стив.

Очите на Дайан се разшириха в усмивка на истерична победа. Керъл Ан се прозя и разтърка очи.

Стив клекна пред стола, опипа го за колелца, провери за магнити. Нищо. Вдигна очи към Дайан и веждите му се повдигнаха въпросително.

— Всичко е наред, наред е — усмихна се тя трескаво, готова вече да сподели тайната си. — Виж! Керъл Ан, покажи на татко!

— Гладна съм — захленчи детето.

— Недей да спориш! — тросна се Дайан.

Керъл Ан видя, че беше безполезно да спори. Тя си сложи футболния шлем и седна в средата на голям тебеширен кръг, близо до умивалника. Стив тръгна към момиченцето, но Дайан го задържа. Внезапно Керъл Ан започна да трепери.

Също като стола, тя вибрира няколко секунди и след това излетя направо в очакващите я ръце на Дайан.

— О-о-о, опарих се — оплака се Керъл Ан разтърквайки се отзад, — не искам да играя повече.

— Е? — Дайан хвърли триумфиращ поглед на Стив.

— Какво, по дяволите, е това?

— Искаш ли да опиташ? — Дайан изглеждаше напълно завладяна.

— Какво?

— Няма да повярваш как ще се чувстваш.

— Добре, какъв е фокусът? Къде е магнитът?

Той погледна зад вратата на кухнята. Погледна под умивалника. Погледна Дайан и извика с безнадеждна войнственост:

— Мразя пици! Мразя изненади! И не разбирам какво, по дяволите, става тук!

Дайан почти проплака, като разбра, че всичко това не е само нейното въображение, като разбра, че Стив е също толкова озадачен, колкото й тя.

— Знаех, че едва ли ще мога да ти го обясня — ти щеше да си помислиш, че това са глупости. Затова ти го показах. Но не ме питай как, какво или кой — просто ми помогни да съобразя какво трябва да правя.

На Стив започна да му се прояснява.

— Искаш да кажеш, че няма никакъв трик? — прошепна той.

— Не у нас. Може би някой си играе с някакъв нов, голям генератор или нещо…

— За какво говориш? Генератор — какъв генератор би могъл…

— Откъде да знам? Не съм електротехник.

— Чудя се дали онова, което стана миналата нощ, няма нещо общо с тази работа.

— Наистина ли?

— Да, някакъв вид смущения в…

— Татко, татко — извика Керъл Ан.

Тя, без да иска, беше настъпила една от тебеширените черти и сега се носеше с пълна пара над пода. Стив разтвори ръце тъкмо навреме, за да я хване, при което тя изписка, като че ли той я бе подхвърлил във въздуха.

— Сега може ли да отидем за пица? — запита тя.

— Добър вечер, Бен.

— Фрийлинг. Мисис Фрийлинг.

Тримата стояха на задната веранда на Тътхил. Двамата мъже бяха с ръце в джобовете, ръцете на Дайан бяха скръстени.

— Телевизорът тук е изключен. Ако твоят пак нещо му става…

— Не, не. Няма такова нещо. Ние се чудехме… макар че това ще прозвучи странно да го казвам аз…

— Съмнявам се — промърмори Тътхил.

Миг на неловка тишина. Фрийлингови гледаха в краката си, а неудобството им се засилваше с всяка секунда.

— Да сте забелязвали нещо… Необичайно в последно време — подходи неловко към темата Стив.

Най-малко от всичко му се искаше този нахален съсед да си помисли, че той е свалил гарда.

— Какво необичайно? Необичайно в смисъл на интересно или необичайно в смисъл на странно?

— Ами, в смисъл смущаващо — опита се да обясни Дайан.

— Искате да кажете нещо като… хулиганство? — Тътхил изглеждаше озадачен.

Нещо повече — той започна да гледа с подозрение. Беше се преместил в Куеста Верде, за да се избави от всички тези глупаци и, хулиганчета в града — и защо ги намираше където и да отиде?

Стив започна да съжалява, че въобще е дошъл. Дайан се опита гласът й да прозвучи най-обикновено:

— Ами, нещо като чинии или столове, които сами се движат?

— Не ме интересува, трябваше просто да запазим това за себе си — каза Стив спокойно, но твърдо. — Видя ли израза на лицето на Тътхил? Имаме щастие, че не повика веднага полиция.

Той седеше в леглото до Дайан вечерта на същия ден и се чувстваше глупав и объркан. Тя го погледна със съмнение. Той присви устни.

— Добре де. Тогава утре сутринта ще повикам някого да дойде.

— Някой да дойде? — прошепна тя. — Кой например? Вече проверих справочника на фирмите. Идваха и от „Преместване на мебели“. Може би, ако потърсим на „свръхестествени явления“…

— Добре, добре — вдигна ръце Стив. — Аз имам един план. Тук става нещо, което не можем да обясним. Чувствам се направо смешен…

— Няма от какво да се чувстваш смешен…

— Добре де, а ти как се чувстваш, когато Тътхил ни гледаше, сякаш ни хлопа дъската? Какво смяташ, че ще каже Тийг, ако Тътхил спомене нещо?

Откъм запад се чу гръмотевица и за миг изображението на телевизионния екран потрепери. Дайан се усмихна:

— Той вероятно би казал, че си се побъркал.

— И какво искаш да правиш? Да повикаш екзорсист? Полиция? Сеизмолог? Какво?

— Не ставай глупав, Стивън. А и ти самият току-що каза, че това трябва да си остане между нас.

— Правилно. Добре. Хайде да будим децата. Няма нищо. Да ги събудим, да пренощуваме в мотела „Тревъл лодж“ и да не се връщаме вкъщи, докато не стане безопасно.

— Сега пък ме плашиш. Не се опитвай да ме плашиш, Стивън!

— Не се опитвам да те плаша. Опитвам се да се избавя от собствената си уплаха. Слушай, това може би е просто от времето. От тази проклета електрическа активност. Може би всичко се е намагнитило.

— Времето ли? Магнити ли? — в погледа й се появи нещо налудничаво. — Тогава какво е това?

Тя се изправи на леглото и посочи странното петно високо на стената. Сега то бе по-голямо.

— Това е петно — предположи Стивън.

— Петно! Петно, което го нямаше вчера. Петно, което привлича вниманието на кучето още от сутринта. Петно, което не мога да…

— Добре, добре. Сега ти се опитваш да ме изплашиш.

Те се гледаха един миг изтощени, после избухнаха в нервен смях.

— Що за дявол — разтърси глава Стивън. — Вероятно светкавицата е улучила проклетата стена миналата нощ и всички ние сега сме се превърнали в електрически зомбита.

Дайан се смя почти до сълзи, после скръсти ръце.

— Сигурна съм, че съществува някакво съвсем естествено обяснение. Изкарах цял ден с това и нищо лошо не се случи. Това е просто друга страна на природата. Страна, която ние не сме подготвени да разберем. Просто реакцията ни е пресилена — придадохме прекалено голямо значение на всичко.

— Сигурно си права — съгласи се той и след кратка пауза продължи. — Просто цялата проклета работа е толкова свръхестествена.

Роби лежеше мрачно под завивките в леглото и наблюдаваше как дърво то се осветява от копиеподобните светкавици.

— Едно… две… три… четири… пет… — шепнеше той.

Гръмотевицата изръмжа зловещо на древния си гърлен език. Навън изкривените клони на дъба удряха и дращеха по прозореца под мъчителните напори на бурята. Небето бе като сиво-черен саван.

Още един проблясък на светкавица раздра въздуха. Някъде някой електропровод вероятно не издържа на напрежението лампата в дрешника премигна и изгасна.

— Едно… две… три…

Силен гръм и грохот разтърси къщата, прозорците задрънчаха. Вятърът виеше като оплаквачка и при следващия блясък на светкавицата изтегли клоните на дървото напред като в някакъв ужасен знак.

— Едно… две…

БУ-У-У-М! Сградата като че ли настръхна. Керъл Ан подскачаше от време на време в другото легло, а Роби лежеше абсолютно неподвижно под завивките с надеждата, че дървото-чудовище няма да го забележи.

Вятърът придоби силата на тайфун. Въздухът бе наситен с озон като след пожар. Отново светкавица опърли нощта, последвана моментално от едно грандиозно „ТРЯ-Я-С“ и от порив на вятъра. Гигантският дъб като че ли придоби апоплектичен вид — като измъчвано същество той се извиваше напред, изпъваше гротескните си крайници, докато… С мощен порив на дъжда и разбивайки прозореца, крайниците се вмъкнаха през стъклото в спалнята. Роби изпищя.

Керъл Ан се събуди и подскочи, а нови светкавици превърнаха нощта в пламтяща студена пещ. Дългите, извити като пръсти разклонения в края на големите клони обвиха пищящото момче като ръцете на прогнил скелет и когато дървото се люшна назад под напора на вятъра, го вдигнаха от леглото.

Керъл Ан започна да пищи. Останалите от семейството се втурнаха през вратата на спалнята тъкмо навреме, за да видят как извитите ръце на дървото издърпваха момчето през строшения прозорец навън в безумната нощ. Дайан нададе мъчителен вик, който едва се долови през грохота на бурята. След миг на вцепенение трима от тях — Дейна, Стив и Дайан — се хвърлиха навън от спалнята и се втурнаха надолу по стълбите, като оставиха Керъл Ан, където си беше.

Вратата на кухнята бе залостена от нападали отломъци, така че трябваше да тичат до другата към задния двор. Стив дръпна остъклената врата и те се втурнаха навън в бурята. Носещият се със скорост 80 мили в час ураган незабавно ги обля и заблъска. Когато вдигнаха поглед нагоре към напрегнатото възлесто дърво, те едва можаха да забележат Роби, издигнат и затиснат сред най-високите клони. Сред нереалната светлина на електрическите разряди момчето изглеждаше, като че ли го ядат живо. Стив започна да се катери.

На втория етаж Керъл Ан се блъскаше ужасена в таблата на леглото, притискана там отчасти от силата на вятъра, който нахлуваше през разбития прозорец. Объркано тя се загледа към полуотворената врата на дрешника. Светлината в него ставаше все по-ярка.

Ужасяващо ярка, с интензитета почти на ядрен взрив, с болезнено-белия оттенък на неутронна звезда. С цвета на телевизионно лъчение.

Керъл Ан изпищя, но от устата й не излезе никакъв звук. Ужасният вятър започна да върти незакрепените предмети из стаята в лудешки водовъртежи и към ослепителната светлина в дрешника. После бавно започнаха да се движат по-големите предмети — столове, радио, възглавници се движеха неумолимо към отворения дрешник, сякаш биваха всмуквани и поглъщани. Керъл Ан притисна към себе си куклата-палячо, но тя само се усмихна.

Леглото започна да се движи.

Керъл Ан заби пръсти в дюшека с писъци и плач, почти обезумяла от страх.

Но истинският страх дойде, когато тя чу воя на Звяра. Това бе нисък, безумен звук, звук, който не приличаше на нищо от това, което тя бе чувала досега, звук на лудница. Звярът в дрешника.

Той надделя над звука на бурята. Той започна да дърпа леглото на Керъл Ан към светлината.

Тласкан от вятъра, Стив най-сетне се добра до Роби. Момчето беше затиснато сред все по-плътно свиващо се кълбо от клони и пълзящи растения. Стив имаше чувството, че се дави. Шибаше го дъжд. Всеки път, когато успееше да измъкне една от ръцете на Роби, другата се заплиташе в хлъзгавата плетеница.

Дайан също бе успяла вече да се изкатери до средата в опит да им помогне. Всички обаче се хлъзгаха — кората на дървото беше покрита с подобна на слуз тиня, която правеше невъзможно закрепването. Тя миришеше почти като кръв.

Дейна наблюдаваше отдолу, чупейки ръце и молейки се всички да могат да се освободят.

Всичко в стаята бе въвличано от циклоничния водовъртеж в дрешника. Керъл Ан се държеше за огъващата се рамка на леглото и се люшкаше като флаг сред ураган. Колкото и да бе невероятно, но палячото оставаше незасегнат. Той просто си седеше на пода там, където го бе изпуснала Керъл Ан и се усмихваше, наблюдавайки как вятърът се нахвърляше върху нея. Накрая тя повече не можа да се удържи и с почти незабележим вакуумен звук бе погълната от блестящия отвор.

След миг и леглото отстъпи, повдигна се във въздуха, прелетя през стаята и с трясък се удари във вратата на дрешника с Керъл Ан вътре, като я захлопна и затисна така, че да не може да се отвори.

Стив яростно чупеше безбройните клони, които обвиваха Роби, а вятърът се засилваше до невъобразимо ускорение. Тогава, с последен гръмотевичен взрив на светлина, и тримата — Стив, Роби и Дайан — бяха хвърлени на земята. Няколко секунди след това с един-единствен трясък цялото дърво бе изтръгнато от корен и засмукано в демоничната нощ.

И изведнъж бурята спря.

Четиримата лежаха сред купчина кална пръст, вцепенени, захвърлени, омаломощени.

Внезапно Дейна посочи към хоризонта и извика:

— Виж, мамо… татко!

Те проследиха посоката на пръста й в далечината. Там се виждаше отстъпващ фуниеподобен облак, който тъкмо започваше да се разбива в далечните хълмове.

— Нощен смерч — удиви се Дейна.

— Той сигурно просто леко ни е закачил — кимна Дайан. — Нито една къща нямаше да остане тук, ако…

— Керъл Ан! — извика Стив. — Още ли е горе?

Всички погледнаха към строшения прозорец на втория етаж.

— Господи! — тихо каза Дайан.

Те се втурнаха в къщата, но като стигнаха до детската спалня, замръзнаха. С изключение на двете легла, които барикадираха дрешника, няколко играчки и парчета от строшени мебели, стаята бе съвсем празна. Пуста.

Дайан нададе пронизителен писък и тя и Стив започнаха незабавно да издърпват отломъците. Роби и Дейна стояха безгласно на прага и наблюдаваха. Е. Бъз скимтеше в краката им.

— Керъл Ан — извика Дайан, но отговор нямаше.

Издърпаха последното парче и отвориха вратата на дрешника.

Той бе празен.

— Тя не е тук! — извика Стив.

Той почти не беше на себе си.

— Керъл Ан! — повика Дайан.

Тя изтича до строшения прозорец и повика отново.

— Ще проверя в кухнята! — каза Дейна.

— Не влизай там! — предупреди Стив. — Аз ще проверя. Ти виж в нашата стая.

— Аз ще отида — гласът на Дайан прозвуча дрезгаво. — Ти виж в баните.

Всички се втурнаха навън. Всички освен Роби, който просто стоеше и трескаво се взираше в празния дрешник… празен, с изключение на петното върху стената, подобно на онова от спалнята на родителите им. Петно във формата на… нещо. И в далечния ъгъл, превит надве и хилещ се подигравателно срещу него — палячото.

Стив се втурна в кухнята. Телевизорът беше включен, но местният предавател сигурно бе спрял излъчването — върху екрана имаше само снежинки.

— Керъл Ан! — извика той.

Дейна отиде в банята на долния етаж.

— Керъл! — повика тя.

Нямаше отговор. Пластмасовата завеса пред душа беше спусната. Тя я дръпна бързо и там нищо.

Дайан обиколи тяхната спалня, банята, погледна в килера, под леглото. Всеки проверен ъгъл увеличаваше нервността й.

— О, Исусе Христе, всемогъщи! Керъл Ан!

Телевизорът с бели снежинки на екрана съскаше в края на масата.

Влезе Стив.

— Това е лудост. Проверих навсякъде.

Внезапно проблясък озари лицето на Дайан:

— О, Господи! Басейнът.

Втурнаха се на бегом. Дейна се присъедини към тях в коридора, когато те слизаха надолу. Роби се появи бавно откъм спалнята си и влезе в спалнята на родителите си. С напрежение той застана пред телевизора.

Дейна, Стив и Дайан изтичаха до ръба на скоро изкопания басейн. Дъждът обаче бе разкалял наоколо и кракът на Дейна започна да се хлъзга заедно с плъзгащата се кал. В следващата секунда тя стоеше в по-дълбокия край, до кръста в кал и дъждовна вода.

Стив се втурна вътре след нея и двамата започнаха да забиват ръце в тресавището, търсейки тялото. Дайан се свлече на земята и просто ридаеше и разтърсваше глава. Силите й се бяха изчерпали.

Роби доближи лице на няколко инча от екрана, синкавите отблясъци правеха силуета му да изглежда плосък. Дълги минути той остана така, после в очите му проблесна някакво прозрение.

Нещо имаше. Той се взря, първо — полусъзнателно, а после с нарастващ ужас в екрана. Сенки, въздишки.

По устните му премина нечленоразделен стон. След това закрещя:

— Мамо-о-о! Мамо! Мамо! Мамо! Мамо!

Викът на детето й изправи Дайан, сякаш бе някаква марионетка. За миг тя бе на крака, подхлъзвайки се, тичаше към къщата, нагоре по стъпалата.

Когато стигна до горната площадка на стълбището, тя чу гласа на Керъл Ан да я вика слабо от нейната спалня. Сърцето на Дайан веднага подскочи с надежда — детето й бе тук. Ранено, може би, но най-важното — живо. С удвоена скорост тя се втурна в спалнята.

В спалнята Роби се взираше в снежинките на телевизионния екран. Той бе в истерия и стискаше главата си с ръце. Дайан то сграбчи и опря лицето му в своето.

— Какво става? — промълви тя. — О, Господи, какво става?

Съскането на телевизора стана по-силно. Безтелесни образи играеха в окото му. Някъде отдалеч се донесе тих глас:

— Мамо, мамо…

Гласът бе немощен, блед, едва пробиваше през съскането на телевизора. Е. Бъз изпълзя в стаята и заръмжа срещу телевизора.

— Мамо — повтори гласът.

Нямаше съмнение. Гласът бе на Керъл Ан. Но къде, в името на Господа, се е скрила тя?

— Аз съм тук, детето ми! О, Господи, детето ми, тук съм!

Дайан ридаеше истерично и обикаляше в кръгове стаята, препъвайки се.

Почти като насън, Роби се отправи обратно към телевизора.

— Мамо, тук.

Дайан погледна сина си и замръзна. Лицето й се изкриви — тя бе вече разбрала. Сиви сенки плуваха върху телевизионния екран, неясни очертания, а после прозвуча отново гласът, гласът на Керъл Ан, неестествено променен през синьо-бялото съскане.

— Не те виждам, мамо, мамо. Къде си?

Взирайки се в телевизора с по-ясно съзнание, отколкото можеше да понесе, Дайан бе овладяна от задушаващ пристъп на лудост. Очите й се обърнаха и тя изгуби съзнание.

Глава III

Танджина Барънс бе на петдесет и две години, по-скоро пълна, с очила, имаше склонност да се облича в дрехи на цветя и носеше тънката си коса вдигната нагоре на стегнат кок. През по-голямата част от живота си тя бе имала сънища. Особени сънища.

Когато бе дете, те приемаха формата на кошмари. Докторът ги наричаше pavor nocturnis — нощен страх. Всяка нощ тя се будеше с вик на ужас и стенеше, докато майка й и сестра й я разтърсеха, за да се събуди напълно. Когато я питаха какъв е бил сънят й, тя никога не можеше да си спомни — оставаше само черна амнезия, подобна на смърт, непроницаема.

Когато стана на седем години, тя спря да сънува. Това бе посрещнато с голямо облекчение от Танджина и семейството й. Изкара спокоен период от няколко години — щастливо време за нея. После, когато стана на дванайсет, родителите й загинаха при железопътна катастрофа и Танджина сънува катастрофата в самата нощ, когато това се случи. Оттогава тя разбра, че е ясновидка.

Сънуваше неща, преди те да се случат или пък как са се случили. Често сънищата й бяха за хора, които тя познаваше, макар че невинаги бе така. Сближи се изключително много със сестра си през следващите години, които бяха за тях преминаване от сиротство към осиновяване и голяма част от виденията на Танджина бяха свързани с любимата й сестра. Тези видения бяха едновременно и дар, и проклятие в началото — тези погледи към бъдещето или към настоящето в друг и места, — но Танджина постепенно се научи просто да ги приема като даденост. Някои хора могат да чуват по-висок регистър тонове от другите. Танджина приемаше виденията си такива, каквито бяха — тя просто можеше да вижда в по-висок регистър.

Едва през последните десетина години обаче тя започна да открива други светове. Всъщност не други места във Вселената, смяташе тя, макар че, доколкото разбираше, и това бе възможно, а по-скоро нещо като други измерения, други страни на съществуването, други равнища на духа, които по някакъв начин бяха откъснати от тази земна суета. И също като през ранното й детство, тези сънища я плашеха.

Невинаги, но често. В повечето случаи те бяха свързани с бягане. Или самата тя бягаше, или нейната сестра, или пък някой непознат нещастник. По-неясно обаче оставаше какво ги гони — обикновено неясни форми, носещи се във въздуха присъствия, смислови сенки.

Сънищата бяха смущаващи в най-добрия случай и изчезваха веднага, щом Танджина ги бе видяла. Но те не изчезваха напълно. В действителност те оставаха в ъгълчетата на нейното съзнание, понякога дори когато бе будна. Това бяха състояния на видимо осезание, не по-малко от това. Те й позволяваха освен всичко друго да „разчита“ хората по начин, който бе недостъпен за повечето от тях — да чете в техните души, в многообразието на съзнанието им.

След като това бе способност, която не можеше да контролира, Танджина реши най-накрая да я използва — да помага на хората, ако може. С не много голямо желание тя стана ясновидка.

С не много голямо желание, защото епизодите на ясновидство я оставяха изключително изтощена и защото, веднъж отворила някоя от специалните вратички, тя не можеше вече да я затвори по собствено желание. Щом веднъж се опиташе да види, трябваше да вижда, независимо дали го искаше или не. Не можеше да затвори очи, не можеше да си отиде, след като представлението бе започнало.

В резултат на това Танджина бе на края на силите си. Десет години откриване и наблюдаване на страховете и загубите на другите хора я бяха почти изчерпали. Тя бе наемана от обезумели родители, за да открива изчезнали деца, от стигнали до задънена улица полицейски отдели — за да намира нарязани трупове, от страдащи вдовици, за да осъществи контакт с изгубения любим. Но те не можеха да й платят достатъчно, за да я принудят да продължи — тя искаше да сложи край. Не можеше обаче да го спре.

Нещо повече — то ставаше все по-силно. Много седмици вече имаше сънища, които я лишаваха от почивка и тя на сутринта се събуждаше изморена и потна. Те бяха пророчески — в това, за нещастие, бе уверена — и се изплъзваха от съзнанието й, секунди преди да се събуди.

Това правеше нещата още по-тежки — фактът, че помнеше сънищата за кратки мигове и след това те й се изплъзваха като вода през сито за малкото време, необходимо да се събуди напълно, като я оставяха угнетена от спомена.

Но дори и това не бе най-лошото. Нещата, предметите в стаята й — но тя не бе сигурна в това, което го нравеше още по-лошо — се движеха. Не че се движеха със сигурност или пък видимо, но всяка сутрин Танджина забелязваше, или мислеше, че забелязва нещо някъде в стаята, което предишната вечер е било на друго място. Стол, леко изместен от стената, книга, преместена от масата на тоалетката.

Психокинезата бе нещо, с което тя не се бе сблъсквала досега. Не че не вярваше в нея — просто, ако това бе наистина психокинеза, за нея бе нещо ново. Но случаите бяха толкова неясни, толкова смътно неопределени — тя се чудеше дали не започва да си губи ума. Нищо, нито дори лудостта не бе невъзможно, тя го бе изпитала.

Дните й бяха изпълнени с предчувствия и страх. Чудеше се за смисъла на всяко явление. Беше ли песничката на пощальона предзнаменование? Късчето хартия, прилепнало към обувката й — знак? Нейният свят бе станал място, пълно с предчувствия и не й даваше отдих.

Тъй като бе решила да се откаже от ясновидството и прорицателството, доколкото може, тя се опитваше да потисне явленията със сънотворни хапчета. За известно време това подейства. Сънищата й станаха по-редки и не толкова мъчителни. Тъй като обаче лекарството се натрупваше в тялото й, тя започна да чувства хронична умора, постоянно виене на свят. Един ден едва не попадна случайно под колелата на един камион. Спря хапчетата.

Сънищата се върнаха още по-ярки отпреди. Те завладяха живота й, превърнаха се в мъгляв център на едно неспокойно съществуване.

Тя реши да атакува проблема фронтално — да търси нощните видения пряко и да се сблъска с тях лице в лице. Реши да погледне в кристалната топка.

Гледането в кристална топка бе изкуство, което Танджина, както и хиляди гадателки преди нея, беше усъвършенствала като средство, чрез което се постига друго състояние на духа. Не че кристалната топка бе единственото възможно средство за тази цел — каквато и да било друга отразяваща или пречупваща светлината повърхност би свършила работа. Кристалната топка бе просто визуален фокус, около който ясновидецът можеше да концентрира своето съзнание с цел да се дисоциира, да се откъсне от действителността, с други думи, да изпадне в транс.

Именно към това прибягна Танджина в опит да възстанови сънищата си. Тя изгаси осветлението в апартамента си — по това време живееше сама — седна на пода в спалнята, запали една-единствена свещ, постави кристалната топка пред себе си и се взря в танцуващата светлинна точка.

Дишането й стана плитко, светът около нея избледня и тя се сля със светлината в кристала. И както и много пъти преди това, се озова в друга плоскост, в друго измерение.

Тук бе мъгляво, в тази пукнатина на вселената. Неясно. Преследваха я безформени ужаси, плуващи в мъглата. Нищо не бе достатъчно определено, за да се изправиш лице в лице срещу него.

Танджина опита да се възнесе над мъглата, но не успяваше поради вцепенението, което я притискаше надолу при всеки опит. Тя се гмурна в нея, но мъглата ставаше все по-гъста и започна да затруднява движенията й.

Нещо изникна близо до нея, но тя не можеше да усети какво бе то. Тя тичаше, почти без да влага някаква воля — нито искаше да спре, нито пък имаше усещането, че ще може, ако поиска. Мястото, където се намираше, бе безгранично, но тя се задушаваше от теснота.

Подгони някаква смътна фигура, но тя й се изплъзна. Изпълваше я мъглата, мъглата бе студена и жива и внушаваше някаква неясна безнадеждност. Тя изсмукваше жизнените й сили и благодарение на тях ставаше все по-силна. Разумът й започна да отслабва под това отвратително дихание.

Танджина се върна в тялото си. Напълно изтощена и без никакъв резултат от всичките й опити, тя нямаше никаква представа какво да прави по-нататък. Бе опитала лекари целители, лекарства и свещеници. Нищо не можеше да я избави от неканените сънища. И като последна надежда тя се обърна към Психическото дружество.

Последна надежда, не защото се съмняваше в способностите на членовете му, макар че някои хора там без съмнение бяха фокусници и артисти, а защото се бе зарекла да стои настрана от други хора с нейните способности като начин да подсили решителността си да приключи с тази част от своя живот.

Появи се на месечното събрание на дружеството с единствената мисъл да поприказва с някои стари приятели, да види дали някой не може да й подскаже как да се справи с проблема си. За нейна изненада тази вечер имаше гостуващ лектор — д-р Марта Леш, учен от университета, която говори за изследванията си в областта на парапсихологията.

Учените като цяло не интересуваха Танджина. Тя не желаеше никому да доказва способностите си — по-скоро в този момент имаше обратното желание. Но тази Леш, изглежда, имаше добра душа — Танджина с лекота разчиташе излъчването — и след лекцията двете жени се сближиха много бързо.

Значението на подобно моментално сближаване не оставаше скрито за Танджина и я заинтригува още повече, заедно с възможностите, които предлагаше д-р Леш.

— Смятам — каза Танджина в самото начало, — че вие и аз сме вече свързани. Ще споделим един и същи път за известно време.

Д-р Леш се усмихна:

— Обща съдба?

— Аз избягвам думи като съдба — погледна я замислено Танджина. — Освен в „Моби Дик“. Да го наречем по-скоро предзнаменование.

— Звучи заплашително. Това ме плаши.

Други от членовете на дружеството обикаляха около двете жени, разговаряха и пиеха вино. Те се уединиха в един ъгъл.

— Не е задължително да е заплашително — каза Танджина. — Но аз имам сънища.

— Всички имаме.

— Не като моите. Моите са… пророчески.

— И какво пророкуват?

— Не зная. Това е част от проблема.

— А другата част?

— Не мога да ги спра. Те не ме оставят.

— Сблъсквали ли сте се с този проблем преди това?

Самата Леш започна да изпитва любопитство към това тайнствено джудже. Тя не знаеше какво може да очаква, когато бе поканена от дружеството да говори за изследванията си. Бе дошла, подготвена за всичко, така че появяването на Танджина в никакъв случай не я бе изненадало.

— През целия си живот съм имала предчувствия. Но вече не ги искам, докторе. Те вземат много от мен. Примирявах се с предзнаменованията. Можете ли да ми помогнете?

Не съм съвсем сигурна какво точно искате от мен.

— Става въпрос за сънищата ми.

— Повтарящи се сънища?

— Да… Най-малкото така ми се струва. Във всеки случай изглеждат като че ли са същите. Виждате ли, аз не мога да ги запомня, но съм сигурна, че те са пророчески. Или, най-малкото — телепатични. Както и да е, но искам да се отърва от тях. Телепатията е моята болест. Ако можете да ме излекувате, или поне да ми осигурите известно облекчение, можете да ги вземете за вас.

— Да ги взема? — първата реакция на Леш бе да се разсмее, но жената, с която говореше, не изглеждаше да се шегува.

— Да, ще ви направя предложение — това е разменната монета при учените, струва ми се. Вие можете да ме използвате да изследвате мозъка ми, да регистрирате възможностите ми, да измерите моето ясновидство, да вземете сънищата ми — само ми помогнете, ако можете, да спусна завесата над второто си зрение. Защото съм изтощена до смърт от знание.

Д-р Леш бе трогната от тази молба, но не можа да намери какво да отговори. Танджина се усмихна с разбиране и й помогна:

— Няма нужда да ми отговаряте сега. Вие, разбира се, не ме познавате, а и имате комисии и бюджети, с които трябва да се съобразявате. Вярвайте ми, не бих се обърнала към вас, ако не бях вече отчаяна.

Леш се почувства малко засегната от предположението, че трябва да докладва пред комисия, преди да вземе решение за някакво изследване.

— Не, не за това става дума — няма комисии, пред които да съм отговорна за тези неща. И аз определям бюджета на нашите лаборатории…

— Добре тогава — усмихна се Танджина, — както ви казах още когато се срещнахме, нашето сътрудничество бе предопределено. Само се надявам то да бъде полезно и за двете ни.

Тя протегна ръка. Със смесица от объркване и чувство за неизбежност Леш стисна ръката на Танджина:

— Бих се радвала да бъде полезно дори за едната от нас — засмя се по-възрастната жена. — И в този момент ми е все едно за коя точно. — Тя поклати глава. — Е, скъпа, мисля, че бих изпила още една чаша вино.

Танджина се надяваше, че ако може да се намери обяснение за нейното състояние, ще може да бъде намерено и подходящо лечение. Леш разчиташе, че ще бъде открито определено обяснение. Правеха експерименти с Танджина, записваха сънищата й, мозъчните й вълни, податливостта й на преки и телепатични внушения. През третата седмица д-р Леш почувства, че се забелязва определена закономерност — ПГО-активността, за която тя спомена на Райън.

През третата седмица Танджина започна да се отчайва, че някога ще намери отдих от кошмарните си сънища. Но тя бе сключила споразумение с д-р Леш и щеше да го спазва докрай, без да има значение това, че то няма да доведе до нищо.

Поради това тя сега седеше спокойно по нощница, докато Марти прикрепваше внимателно електроди към главата й, всеки от които бе свързан с тънък проводник през стената зад леглото с контролната стая. Стаята бе препълнена с всякаква апаратура за наблюдение — телевизионна камера, магнометър, електростатичен локатор, камера с инфрачервени лъчи, високо– и нискочестотни микрофони, елекарохигрометър — всички насочени към леглото.

— Един ден ще се събудя изпечена като на фурна — промърмори Танджина на Марти.

— Е, поне ще го заснемем на видео — отговори той шеговито.

Тя му хвърли един поглед, но преди да успее да му отвърне, д-р Леш влезе в стаята.

— Всичко ли е поставено? — попита д-р Леш.

— Последен електрод — Марти отстъпи назад и се залюбува на работата си. — Ще направя проверка на апаратурата — каза той и излезе от стаята.

— Добре — каза д-р Леш, сядайки на стола до леглото. — Как се чувстваш тази вечер?

— Напрегната — отвърна Танджина и легна в леглото. — Каква е програмата за тази нощ?

— Същата, както и миналата седмица, що се отнася до тебе. Ще те хипнотизирам, за да те заставя да влезеш в най-поддаващото се на внушения състояние. После ще направя същото с един от другите ни обекти — Рита, с която преди сме постигали известен успех и ще опитаме Рита да предаде мислите си в сънищата ти през нощта. По време на всичко това ще наблюдаваме вълните на мозъка ти, ще измерваме йонизацията в стаята и така нататък. Ще те будим след всеки сън и ще те караме да разкажеш всичко, което помниш и ще го запишем на този магнетофон. Имаш ли въпроси?

— Нещо получава ли се?

Леш се усмихна успокоително:

— Да, мисля че се получава. Наистина. Тази нощ ще наблюдаваме някои специфични функции, които, струва ми се, започват да разкриват известни корелации.

— Аха, корелации.

— Правим всичко, което е по силите ни — Леш се почувства малко засегната.

Танджина се чувстваше просто уморена:

— Боя се, че се отнасям към всичко това толкова скептично, колкото и Райън към мен.

— Трябва да си вярваме взаимно — това е единственият начин да направим нещо.

— О, аз ви вярвам — увери я Танджина. — Не вярвам на вашите машини.

Размениха си кратки, напрегнати, но все още не безнадеждни погледи и преминаха към работата, която им предстоеше.

— Добре — каза Марти, — защо да не започнем?

Танджина притвори очи. Леш снижи гласа си до монотонен, непрекъснат шепот:

— Сега ще броя от едно до десет и искам да се съсредоточиш върху звука на гласа ми. И колкото повече напредва броенето, толкова по-дълбоко ще заспиваш, ще се отпускаш и ще ставаш все по-възприемчива. Когато преброя до десет, ти ще си напълно заспала, напълно отпусната, изцяло потънала в най-дълбокия, най-плътния сън, който някога си имала, дълбок и тъмен сън. Ето, ти вече чуваш само гласа ми, само моя глас, който те отпуска и успокоява, кара те да потънеш в съня. Едно… сега започва да ти се доспива, чувстваш това да се разлива в теб, следваш само звука на гласа ми към все по-дълбок и тъмен сън. Две… колкото повече броя, толкова по-дълбоко усещаш, че отиваш, плуваш към все по-дълбоко и дълбоко. Три…

Леш, Марти и Райън седяха тихо в контролната стая и следяха уредите. Върху два монитора се виждаха Танджина и Рита, спящи дълбоко всяка в стаята си в различни крила на сградата. Марти се занимаваше с потенциометрите за баланс и усилване на електроенцефалографа, а дванайсет червени писеца драскаха мозъчните вълни на Танджина върху хартията, която бавно се развиваше от машината на купчина върху пода. Леш изучаваше записите. Райън провери нивото на звука и завъртя на нула всички потенциометри.

— Как върви?

Всичко е по план. Танджина, изглежда, е в състояние, сега като че ли е вторият етап на съня. Рита скоро ще има първия си Предаващ сън.

— Разчиташ, че ще е Предаващ.

— Затова сме тук — за да проверим това.

— Каква е темата тази нощ?

— Чакай да видим — каза д-р Леш. — Първо казах на Рита да сънува почетната обиколка на манежа в цирка, вторият й сън ще бъде, че кученцето и е избягало, а в третия ще има сбиване с полицай. На Танджина, разбира се, казах да сънува каквото й дойде на ум…

— Какъв ум обаче!

— Бих искала Нобеловият комитет да ни види сега.

— Ето как предрешаваш изхода от експериментите — не се сдържа Райън — това е емпирично изследване. Наблюдаваме и регистрираме. Ако е възможно, правим извод.

Леш разтърка очи:

— Струва ми се, че ме обхваща солипсизъм на стари години.

— Какво е това? — запита с подозрение Марти.

Той мразеше да се употребяват думи, които не разбираше.

— Това е теорията, че съществува само собственото аз или че само неговото съществуване може да бъде доказано — обясни тя. — Всичко останало, всичко това, цялата вселена е измислица на аз-а. Дори и вие, приятелю, сте само една от моите илюзии. Призрак на моето съзнание.

— Аз ли съм един от вашите призраци? — разсмя се Марти. — Ама че смешно. — Той сгърчи пръсти пред лицето й. — А-у-у, а-у-у.

— Ето — отбеляза Райън с най-академичния си тон, — Марти е емпирик. Бас държа. Той вярва, че цялото знание идва от опита посредством Сетивата. Действителността се наблюдава сетивно.

— Ще пия за това — приятно се усмихна Марти, вдигайки към устните си пластмасовата чашка с кафе.

Той беше утвърден нехранимайко, велик шампион на сетивните реалности.

— А вие? — обърна се Леш към Райън.

— Аз? Аз съм натуралист. Смятам, че всички предмети и явления подлежат на научно обяснение. Вселената не е нито производна на аз-а, нито функция на разума. Вселената е… това, което е.

Това, което е и това, което не е, братче — Марти протегна ръка и Райън му върна ръкостискането.

— И това, което е — продължи Райън, — може да бъде обяснено. А това, което не е, се оправя само.

— А какво именно е това, което е, д-р Мичъл? — запита весело д-р Леш.

— Това са вълни, определено вълни — уверено заяви той, наполовина шегувайки се над самия себе си, наполовина сериозно. Електромагнитни вълни.

— Това е енергия, човече — каза Марти. — Всичко е енергия. Няма материя. Този стол тук с просто друг вид енергия. Атомите и те са просто енергия. Има сгъстена енергия и разредена енергия. Този стол е сгъстена енергия — той почука три пъти по крака на стола с кокалчетата на пръстите си, за да демонстрира. — Но тази падаща светлина е разредена енергия — той почука във въздуха под лъчите на висящата от тавана ярка лампа.

На третия път се разнесе едно силно „чук“. Всички подскочиха. Леш погледна монитора и се разсмя. Танджина току-що се бе обърнала насън и с обратната страна на дланта си бе ударила по таблата, точно под микрофона.

Останалите поклатиха глави. Райън потри веждите си:

— За миг се уплаших да не би всички ние да сме измислица на разума на Марти. Ама че зловеща мисъл!

— Е, внимавай, приятел, да не ми дойде някоя още по-зловеща мисъл и да те изям жив.

— Аха, сега имаме двама сражаващи се солипсисти…

— Чакайте, вижте! Нещо става.

Всички погледнаха към хартията на електроенцефалографа, течаща бавно под играещите писци.

— Четвърти стадий на съня, но наистина — това е странно — не би трябвало да има такава активност. Марти, провери ГСР-а.

Марти погледна един от волтметрите и повдигна рамене:

— Не, и тук съответства на стадий четвърти.

— Сигурен ли се, че главите бяха настроени?

— В какъв смисъл „сигурен ли съм“?

— Просто искам да кажа…

— Ей, вижте тук!

Те отново погледнаха електроенцефалограмата.

— ПГО върхове.

— ПГО-активността не е такава рядкост по време на четвърти стадий.

— Но обикновено са един или два сигнала — не би трябвало да има толкова много пикове, освен по време на РЕМ-сън — когато сънува.

— Може би тя сънува.

— В четвърти стадий?

— Сомнамбулите могат да имат силна ПГО-активност в четвърти стадий. Хората, които имат нощни кошмари също.

— Точно така. Изглежда, че тази неестествена електрическа активност възниква по време на бавен сън…

— Ето, тя тъкмо се обърна и ПГО изчезна. Вероятно…

— Дяволска работа, виж там!

Писците като че бяха побеснели. Изведнъж започна да се регистрира такава висока електрическа активност на мозъчните вълни, каквато те не бяха виждали никога и, колкото и да бе странно, в стадия на сън, който обикновено бе характерен е бавни, нискочестотни вълни. Писците направо изскачаха извън листа.

— Провери Предизвикания Потенциал.

Марти натисна няколко клавиша на клавиатурата на компютъра — на екрана се появиха графики.

— Никога досега не съм виждал такова нещо — той разтърси глава.

— Вижте монитора.

Те погледнаха изображението на лежащата в леглото си Танджина. Изглеждаше, че тя се мъчи.

Тя се мяташе и се бореше в агонията на неописуем ужас. Лицето й се изкриви, юмруците й се свиваха и отпускаха. Пот бе прилепила косата към челото й. Бавно устата й се отвори, като че ли искаше да изкрещи. Но вместо това се чу детски глас, тънък и пронизителен:

— Мамо, не те виждам. Къде си, мамо?

Неволно д-р Леш потрепери.

— Какво е това? — прошепна Марти.

— Във всеки случай сигурно е, че не сънува никакъв цирк.

— Мамо, мамо-о… — хленчеше гласчето от устата на Танджина.

— Тръпки да те побият — каза Райън.

— Има невероятен приток на йони там.

— Вижте!

Внезапно Танджина се изправи и седна, после слезе от леглото и излезе от стаята си. Камерата я изгуби, ЕЕГ електродите увиснаха свободно.

Тримата се втурнаха навън от контролната стая и по коридора тъкмо навреме, за да видят как Танджина започва да слиза по стълбите. На средата на стълбището успяха да я настигнат, първа бе д-р Леш.

— Танджина! Спри!

Изпадналата в транс Танджина се спря, погледна странно към тримата — напрегнато, сякаш от голямо разстояние — и се отпусна в ръцете на д-р Леш.

Танджина премина от небитието на съня в забравения свят, който е преследваше от седмици. Тук още имаше мъгла — гъста и ледена. Тя се луташе сред сумрачните изпарения цяла вечност, търсейки нещо, без да знае какво е то. Силуети се сгъстяваха в мрака, кривяха й се и й се изплъзваха, спираха дъха й. Виеше й се свят. Видимостта бе ограничена. Всичко имаше някакъв друг смисъл.

Тя започна да се носи, подета от някакъв ефирен вятър, който я тласкаше и отклоняваше настрана, по някакъв ефирен коридор… и я остави на място, което тя не бе виждала никога преди това.

Сухо място. Светло, безводно и без хоризонт. В началото това бе облекчение — влагата от косите й се изпари и те изсъхнаха. Тя се отпусна за известно време тук. Протегна се. Видимостта бе неограничена, но тук нямаше какво да се види.

След известно време започнаха да се появяват пукнатини като в пресъхнала глина. Тя последва тези линии, разклоняващи се, криволичещи, безводни. Това бе сухо място.

После забеляза в далечината, че над една от пукнатините се издига пара. Като гейзер отворът бълваше парообразен газ. Тя се отклони към него, душейки. Приближи се прекалено — изглеждаше като че ли парата излиза под налягане. Танджина бе всмукана в отвора, сякаш там имаше вакуумна помпа.

Чернота.

Стана сивкаво. Място на сенки, движещи се сиви светлосенки, които се кръстосваха и наслагваха една върху друга, движейки се непрекъснато — тъмно тук, по-светло там, безформен, бездиханен, блуждаещ мрак. Но после отстрани се появи летяща сянка. Танджина се отдръпна от нея. Сянката я последва.

Тя се втурна назад, сянката се метна след нея. После почти се разсмя. Знаеше, че мракът не може да се смее, но така й се стори. Сянката си имаше и име — Сеаду. Танджина знаеше името й.

Сеаду затанцува с нея. Тя се завъртя. Сеаду се приближи, тя се дръпна, Сеаду подскочи, опита се да я обхване. В последния момент тя скочи в сянката и започна да пада.

Падна през нея и се озова на друго място. По-светло място, открито, с облаци отгоре и отдолу. Сеаду пак беше тук — продължаваше да танцува, само че сега бе още по-игрив, той самият като че ли бе вратата между тези два свята и характерът ме бе различен от едната и другата страна. Танджина трябваше да мине отново през него, за да се върне от другата страна, но този път той бе по-неуловим, не се оставяше така лесно. Тя пристъпи към него, той отстъпи със смях.

Появи се друго същество. Това бе оранжев пламък, смътно напомнящ човек. Той летеше, гласът му приличаше на звука на горски пожар. Името му бе Фантабел.

Фантабел затанцува със Сеаду. Те се докосваха, раздаваше се съскане, после се отдалечаваха. Фантабел се превърна в множество пламъци, червени, жълти и бели. Той бърбореше нещо на огнения си език. Сеаду го загаси. Той се появи на друго място, само че сега носеше със себе си момиченцето.

Момиченцето бе малко, сигурно около петгодишно, реши Танджина. Кариана? Каролина? Русо момиченце. То имаше вида на изгубено, с превъзбудени нерви. А сега и развеселено. То започна да се издига нагоре върху ръката на Фантабел. Сега бе отмаляло от умора и напрежение. Фантабел се извиси в облаците. Момиченцето падна.

Момиченцето продължаваше да пада. Всъщност изглеждаше, че то сякаш никога няма да достигне донякъде, а ще продължи да пада безкрайно и безгранично.

Нещо като дърво израсна от ниско лежащите облаци. Нещо като дърво, но което се движеше. Покрито с кора, старо, склерозирало, бавноподвижно. То нямаше име или пък Танджина не можеше да го разбере. Фантабел се спусна от горните облаци като метеор, като пламтяща комета, прелетя през клоните на това бавно, дървено нещо и то се подпали. Неговите клони-ръце тлееха, косата-корона пламтеше, то се гърчеше и ръмжеше на лаещия си език. Изчезна в мъглата.

Малкото момиченце продължаваше да пада.

Мъглата над земята се разсея. Танджина видя хора стотици хора. Те вървяха във всички посоки, бавно или бързо, без да се докосват и като че ли без да се забелязват един друг. Бяха облечени в дрехи от разни епохи, от различни векове и различни култури. Някои плачеха, мнозина плачеха. Някои се смееха, други вървяха без никакъв израз на лицето. Някои страдаха.

Отвъд това многолюдие Танджина почувства светлина, по-скоро я усети, отколкото я видя, но не можеше да определи къде е. Когато се опитваше да тръгне към светлината, да я види по-добре, тя потъваше по-дълбоко в облаците.

А под всичко това — нещо злокобно. Чувството за злокобност накара Танджина да отскочи, а душата й да настръхне. Тя заобиколи това зловонно присъствие, опитвайки се едновременно да го види и да не го вижда. Всяка нейна фибра крещеше да се пази от това нещо. Тя се движеше бавно, приближи се, духът й потръпна. Отстъпи.

Момиченцето падна на земята.

Невредимо, то се надигна и закрачи към безбройните други ходещи хора. Танджина плуваше над него, проникна в него, сля се с него и докосна сърцевината му.

Изгубено, изплашено, удивено, объркано — това усети Танджина в момиченцето. То отвори уста и Танджина се превърна в неговите думи:

— Мамо! Не те виждам! Къде си, мамо?

Фантабел кръжеше отгоре, изпускайки пламъци. Сеаду погълна един човек от блуждаещите хора и затанцува особен танц.

— Мамо, мамо… изхленчи момиченцето, а Танджина се отдели от устата й.

Злокобното нещо се сгъсти в облаците. Неговата гнусност почти надделяваше над всичко останало. То се приближи и Танджина остави момиченцето, приготви се за битка, но нещото се разсея и изчезна. Момиченцето се запъти нанякъде.

Сеаду се разсмя весело, но почти беззвучно. Като светкавица, без предупреждение, Танджина скочи в него, той пусна искри като рой фотони, преплитане на къси съединения — и тя се оказа от другата страна.

На другата страна всичко бе пак в сенки и Сеаду бе мрак, движещ се в друг мрак. Той започна да се промъква към Танджина — това бе тъмната му страна, която се стремеше да я обвие. Тя обаче вече познаваше мрака и знаеше пътищата в този свят. Самата тя сянка тук, Танджина се промъкваше между сенките.

В това място на безформени полутонове тя търсеше абсолютния мрак, за да я отведе вкъщи. Един проточил се и тъмен миг тя блуждаеше, докато накрая достигна до вакуумния брод, който бе връзката със сухия свят. Тя се гмурна в чернотата. Чернотата се разстла.

Тук нямаше време, нямаше пространство. Просто нищо. После, без да знае кога и как, Танджина почувства че е изхвърлена в гейзер от пара в изсъхналия безводен ефир, през който бе минала в началото.

През тази тънка и суха жарава тя се завърна. Откри вятъра, който я бе донесъл тук и се хвърли със сила в него, потегляйки бавно под тежкия му напор, докато достигна накрая до мястото на влажната мъгла и сумрачните изпарения, откъдето бе започнало пътешествието й.

Внезапно отвъд този мрак един глас я прикова:

— Танджина! Спри!

През съзнанието й се просмука изтръпване — бодежи и болка в крайниците. Познаваше това усещане — бе се завърнала в тялото си.

Отвори очи.

Стоеше на полумрачното стълбище. Около нея бяха д-р Леш, Райън и Марти, които я подкрепяха и се вглеждаха в нея с израз на безпокойство, учудване и недоверие.

Тя изгледа странно тримата — напрегнато, като че ли от далечно разстояние — и се отпусна в ръцете на д-р Леш.

Когато Танджина се събуди, д-р Леш седеше до нея.

— Какво чувстваш? — запита Леш.

— Слабост — отвърна Танджина и няколко минути плака.

— Мисля, че е по-добре да се откажем от тези експерименти — каза спокойно Марти.

— Протегна ръка към Танджина и махна от челото й навлажнения кичур.

— Не — отговори Танджина, — не, трябва да й помогнем.

— На кого? На кого да помогнем?

Танджина присви очи:

— Ка… Карин? Кари? Кара…? — тя разтърси глава. — Тя не е далеч оттук, но не зная къде точно. Видях я в друга плоскост.

— Каква плоскост?

— Друго измерение. Не зная как се е озовала там, но голямо зло се таи край нея. Бедното дете!

— Какво… какво точно видя? — Леш бе толкова заинтригувана, колкото и обезпокоена.

— Не си спомням напълно, но някои неща сега имат образ — Танджина плачеше и се смееше едновременно. — Слава богу, започвам да виждам някои от тези демони.

— И как изглеждат те?

— О, за бога! Престани да говориш като психотерапевт! Тези демони са истински — те съществуват! Бих искала никога да не бях узнавала за тези места, но щом ще ме преследват, нека поне да ги видя и да им науча имената, така че да мога да ги отпратя и да се свърши — тя погледна в очите Леш. — Вие ми помогнахте този път, хвърлихте светлина върху тях. Благодаря ви.

Леш се усмихна като баба, която успокоява непослушно дете.

— Няма за какво. А сега може би ще бъдеш така добра да хвърлиш и за мен светлина върху тях.

Танджина затвори очи, за да се съсредоточи.

— Единият е сянка, сумрачно същество, което не мога да разгадая. Той самият е и проход към друга плоскост. Там е пълно с други — същество-пламък, същество-дърво… Те всички имат имена, но не ги помня. Хиляди изгубени души… и детето. И блажена, примамлива светлина. И още нещо, нещо мощно, сега не мога да си го спомня — тя потръпна. — Детето има отчаяна нужда от помощта ни.

— От каква помощ има нужда?

— То се е изгубило.

— Ако не знаеш къде, как ще я намерим?

Райън се обади от прага:

— Може би да опитаме да проследим ПГО-активността.

Двете жени го погледнаха неразбиращо за момент. После нещо проблесна в очите на Танджина:

— Какво е това?

— За какво говориш, Райън? — д-р Леш почувства лека досада.

Тя долавяше сарказъм в интонацията на студента си — и то в момент, когато самата тя бе разстроена от всички и от себе си включително. Опасяваше се, че са отишли твърде далеч с тази нещастна жена.

— Просто да бъдем емпирици, докторе — отговори Райън. — Всички тези ПГО-разряди, които се появяват на ЕЕГ-то, когато не би следвало да ги има. Но те се промениха, когато тя се обърна, а после отслабнаха. А после, когато тя отново се обърна, те наистина изчезнаха.

— Е, и какво?

— Можем да я свържем с телеметрично устройство — просто няколко електрода на главата и малък предавател — и тя може да ходи, да тича към това, което смята, че ще улови, а ние можем да я насочваме оттук с двустранна радиовръзка. Разбирате ли, ще наблюдаваме тук ЕЕГ-то и ако ПГО-активността започва да нараства, можем да предположим, че като цяло тя се движи в правилна посока. Когато ПГО-активността отслабва, можем да й кажем да тръгне в друга посока, докато можем отново да я регистрираме — Райън се усмихваше услужливо.

— Абсурдно — каза Марти.

— Не зная, струва ми се, че това е нещо, което си струва да опитаме.

— Може ли да успеем? — запита Танджина, като се надигна в леглото. — Какво е ПГО-активност?

— Това са вид мозъчни вълни, каквито наблюдавахме в голямо количество в електроенцефалограмата ти, когато… се появи… гласът. Но първо, ние не сме в състояние да продължим това изследване, и второ, никога ЕЕГ не се е предавала телеметрично — ние правим записите директно, чрез проводници, тук, в лабораторията. Никога не сме опитвали да ги предаваме и приемаме чрез радиовълни.

— Марти би могъл лесно да комбинира нещо — намеси се Райън. — Линейките предават постоянно електрокардиограми по радио. Просто можем да вземем назаем един преносим предавател от кардиологията в болницата и да сложим електродите на главата й, а не на гърдите. Никакъв проблем.

Д-р Леш видя какви възможности открива това, което предлагаше Райън, но научният й интерес към Танджина, към експеримента се бореше в нея със състраданието към пациента.

— Не — каза накрая тя, — не мога да разреша.

— Моля ви се — каза тихо Танджина. — Моля ви, ако има вероятност това да успее… аз… тези сънища ме изстискват. Те ме блъскат като лист в тайфун и аз искам да освободя живота си от тях. Щом така и така са започнали, те няма да ме оставят, докато не се стигне до едно или друго решение. Сън като този… може да продължава със седмици. Моля ви — тя отново заплака. — Моля ви, ако можете да сложите по-скоро край на това с вашите апарати… моля ви. Помогнете ми и от другата страна…

Леш поклати неуверено глава:

— Аз дори не съм сигурна дали идеята на Райън има някаква стойност…

— Разбира се, че има стойност! — запротестира Райън.

— Дори и да има, не съм сигурна дали ще можем да включим телеметрична система, той предлага…

— Марти е гений в електрониката, гой може да направи всичко. Хващам се на бас, че той може да модифицира приемателя ни с филтър, който да блокира всички други излъчвания на ЕЕГ-то й с изключение на ПГО-разрядите. По този начин ще бъде съвсем ясно стрелката или се отклонява, или не мърда. Когато се отклонява, Танджина е на прав път, когато не мърда — тя трябва да завие, докато се отклони.

Очите на Танджина погледнаха умолително към д-р Леш.

— Добре, ще опитаме.

Тръгнаха на следващата нощ с микробуса „Фолксваген“ на Марти. Райън шофираше, д-р Леш седеше до него отпред, а Танджина се бе изтегнала отзад като дете при дълго пътуване. Марти бе прекарал целия ден в работа по модифициране на апаратурата според плана на Райън. Сега той седеше в задната част на микробуса зад Танджина, заобиколен от електронни уреди. Имаше осцилоскоп с вълнов заглушител и честотен филтър, който се захранваше от генератора на микробуса. Електродите бяха включени направо към осцилоскопа и проводниците висяха свободно на пода, свързани с електродите, които бяха прикрепени към главата на Танджина един зад дясното ухо, един над лявото око и един на лявото слепоочие. До нея стоеше малък, портативен телеметричен блок — предавател, лесен за носене, към който можеха да се включат електродите от главата на Танджина, така че при нужда тя би могла да се отдалечи на няколко мили от колата и осцилоскопът да приема сигналите от нея.

Марти носеше със себе си също така магнитофон, микрофон, камера с инфрачервени лъчи, фотоапарат „Никон“, три мощни светкавици, два радиотелефона и термос с кафе.

И така, те тръгнаха.

Танджина бе стояла будна през остатъка от предишната нощ и през целия ден на подготовка, за пътешествието. В резултат на това бе изтощена и д-р Леш нямаше проблеми с приспиването й.

— Ще броя от едно до десет… — започна тя отново хипнотизирането, но на пет Танджина вече отсъстваше.

Трийсет минути по-късно започнаха да забелязват ПГО-разряди на осцилоскопа.

— Да тръгваме — каза Марти и се отправиха на изток.

Пътуваха около двайсет минути все на изток, без да настъпи някаква съществена промяна в ПГО-активността. Не много често на екрана проблясваха ярки, вертикални зелени черти, понякога по две-три наведнъж, друг път — по една. В един момент появяването им малко се разреди.

Райън зави на север и след петнайсет минути сигналите съвсем изчезнаха. Той обърна сега на юг.

Отначало водеха разговор — за нужните им субсидии, за последното завоевание на Марти сред студентките, за академични клюки, филми, лекции. Но след известно време репликите се разредиха и накрая съвсем замряха. Само свистенето на гумите по асфалта се чуваше към него понякога се добавяха синкопите на звуковия сигнал от осцилоскопа.

Това бе мъчително търсене. Понякога сигналът се губеше напълно и те обикаляха в кръг, докато пак го хванат. Това продължи с часове. Започнаха да се изморяват.

Малко след шест часа сутринта обаче Танджина измърмори няколко срички и се обърна.

— Струва ми се, че тук хващам нещо — почти едновременно се обади Марти.

— Къде, по дяволите, се намираме? — запита Райън.

Леш взе картата си и включи осветлението в купето.

— Мисля, че се движим на изток-югоизток на… около трийсет мили от вкъщи.

Погледнаха през стъклата. Рядко населена провинция търкалящи се по полето тръни, тук-там ферми или малки градчета.

— Ето това е — каза задъхано Марти, — всички видове активност са налице. Където и да отивате, дръжте така.

— Мамо… — отново излезе от гърлото на Танджина тънкото гласче.

То като с нож проряза вътрешността на купето и накара всички да замълчат. Толкова измъчено, толкова тънко:

— Мамо… помогни ми… нещо идва…

В далечината сред ниските хълмове изникнаха разпръснати светлини.

— Това трябва да е мястото — тихо каза Райън, гърлото му бе пресъхнало.

След десет минути минаха покрай голям надпис:

РАЙОН КУЕСТА ВЕРДЕ

ПЛАНИРАН

ПОДХОДЯЩ

и

ГОРД

Няколко минути по-късно Райън шофираше сред обширни и просторни застроявани парцели, а Танджина мъчително стенеше:

— О-о-о… о-о-о, не…

Измъчените й вопли ставаха непоносими за останалите в колата. Райън се вкопчи с потни ръце във волана. Леш се въртеше почти като обезумяла върху седалката. Марти се стараеше да се съсредоточи върху регулирането на звуковото ниво на магнитофона, но не можеше. Танджина се извиваше в конвулсии, после изведнъж се изправи и сграбчи ръчката на вратата.

— Не я пускай още навън — нареди д-р Леш. — Марти, включи на телеметрия. Райън, спри колата.

Райън паркира колата до бордюра, а Марти издърпа проводниците от осцилоскопа и ги включи към преносимия предавател. Д-р Леш и Райън излязоха от колата и заедно помогнаха на Танджина да стъпи на земята. Очите на ясновидката бяха изцъклени и неподвижни, тя бе обезумяла.

Леш носеше предавателя, проводниците от който сега водеха към електродите на главата на Танджина. Райън носеше радиотелефон. Двамата хванаха Танджина под лактите и й помогнаха бавно да се запъти в нощта, докато останалият отзад Марти наблюдаваше осцилоскопа.

Намираха се в някакво предградие. Лампите на улицата и по верандите осветяваха тротоарите в прохладата на ранното утро, случайна лампа просветна в нечия дневна. Въздухът бе застинал в тишина с изключение на редките фалцетни възгласи на джуджето-ясновидка Танджина, която блуждаеше, подкрепяна от двама изплашени учени.

Радиотелефонът на Райън изписка.

— Става топло, сега има много ПГО. Целият екран е…

Преди Марти да довърши, Танджина нададе писък и се впусна в главоломен бяг по улицата. Райън бе така изненадан, че просто остана на място с отворена уста, а Леш направо падна на земята. Докато се съвземат, Танджина вече препускаше през моравата на една от къщите. Останалите я последваха.

И тримата стигнаха до входната врата почти едновременно, но Танджина вече удряше по нея, драскаше и стенеше, носът й течеше, а коленете й бяха одраскани. Тя падна в безсъзнание, точно когато вратата се отвори.

Трудно бе да се каже кой изглеждаше по-зле — хората от вътрешната страна на вратата или тези от външната.

Стив стоеше пред тях в развлечен, широк бял пуловер върху измачканата тениска. Очите му бяха като тъмни дупки, устните му бяха изсъхнали, косата стърчеше на всички посоки, а лицето му бе покрито с двудневна четина. Зад него в подножието на стълбището като сянка от кошмар се гърчеше Дайан.

Пред Стив на входа лежеше малко, странно човече, от чиято глава стърчаха проводници и водеха към кутията в ръцете на по-възрастна жена с раздърпани дрехи и кървящо коляно, а до тях стоеше мъж с див поглед и радиотелефон в ръка.

— Подозирам — каза Марта Леш на Стив Фрийлинг, — че и двамата имаме нужда от помощ. Бихте ли ни поканили да влезем?

В сивата утрин петимата седяха около ниската масичка в дневната — Стив, Дайан, Марта Леш, Райън, Марти. Танджина спеше, настанена удобно върху кушетката. Останалите пиеха кафе. Всички завеси в къщата бяха спуснати.

— Това е накратко историята — завърши д-р Леш. Не зная кои сте вие, нито какво точно е видяла Танджина, за да ни доведе дотук… Но познавам естеството на нейната работа, преди да започнем да я изследваме. Няколко отдела на полицията са впечатлени от нейните способности, така че… Предполагам, че сте загубили някой много близък. Бих искала да ви помогнем с каквото можем. Иначе… ако нашето присъствие тук е така озадачаващо за вас, както е, честно казано, за мен, всички ние веднага ще ви напуснем с много благодарности за кафето и търпението.

Дайан наполовина изхлипа, наполовина се усмихна на този лъч надежда, след това незабавно се стегна — щеше да има нужда от всички свои способности — знаеше го, за всичко, което би могло да се случи.

— Не… моля ви… Божията ръка ви е довела тук, знаем това. Бог или провидението. Моля ви останете. Помогнете ни!

— Прекрасно — продължи Леш. — В такъв случай ще накарам Райън и Марти да отведат обратно Танджина в клиниката. Принудихме я да понесе много неща. Страхувам се, че е изтощена. Имам в екипа си един сътрудник д-р Фароу. Ще му се обадя и той ще проследи да се погрижат за нея. Междувременно ние можем да продължим разговора си. На ваше разположение съм.

— Много сте любезна — Стив говореше с хриптящ шепот.

— Няма нищо. Аз се чувствам като натрапница в дома ви — д-р Леш се обърна към двамата си помощници. — Марти, след като отведеш Танджина в клиниката, иди в лабораторията и почакай там да ти се обадя. Райън, след като помогнеш на Марти, върни се обратно да ме вземеш. Ще решим какво трябва да се предприеме при това положение.

Двамата млади мъже станаха, сбогуваха се учтиво с Фрийлингови и помогнаха на Танджина да се изправи на крака. Клепачите на ясновидката потрепнаха, тя можеше дори да ходи повече или по-малко, между двамата мъже, но всъщност продължаваше да спи.

Когато те си тръгнаха, Дайан стана, избърса очите си и храбро се усмихна.

— Трябва да отида да приготвя Роби за училище. Извинете ме — и се качи с бодри стъпки по стълбите.

Стив остана сам, седнал на кушетката срещу д-р Леш. Ситуацията бе същата, като хиляди други, с които Леш се бе сблъсквала в качеството си на терапевт. Подготовката и естественото й състрадание влязоха в действие и тя постепенно започна да му помага да се отпусне.

— Мога ли да ви наричам Стив?

— Да. Да, разбира се — той облиза устни.

— Стив, аз говорих дълго. Чувствам се прегракнала като Марлен Дитрих. Сега е твой ред да говориш.

Той сведе поглед към празните си ръце.

— Аз… не знам откъде да започна.

— Почни откъдето и да е. Неприятностите нямат начало, само дълга и безкрайна среда.

Той се разсмя, като поклащаше глава.

— О, тези неприятности имаха начало — той направи пауза, за да събере сили и да продължи. — Всичко започна с безредието.

Той се напрегна в очакване на реакция на недоверие.

— Предмети… движещи се сами. Така започна всичко. После дойдоха проблясващите светлини, идващи от нищото. Смътна музика, която не можеш да доловиш съвсем ясно. Странни миризми. Понякога в къщата започваше да духа силен вятър. И, разбира се, мебелите продължаваха да се движат сами, когато си поискат…

— Разбира се — опита се да го насочи д-р Леш. — Всички от семейството ли бяха въвлечени в тези… събития?

— Да, да. Да. Дайан, жена ми, забеляза първа. После голямата ми дъщеря Дейна — тя е на петнайсет. Робърт, синът ми, той е на седем… не, на осем… — изреждаше Стив тези факти щастливо и бързо.

Тези неща бяха проверка на действителността, това бяха неща, които той знаеше. Направи пауза.

— И Керъл Ан, тя е най-малката. Тя е на пет — той погледна д-р Леш с мъка, молейки я мълчаливо тя да му задава правилните въпроси.

— Явления като тези, които току-що описахте, обикновено се появяват в новините по телевизията. Аз обаче не съм чувала нещо за тях.

В дъното на стаята телевизорът издаваше бял шум.

— Не, ние обикновено държим телевизора включен на 23 канал… — Стив се обърка, после бързо продължи, да не би д-р Леш да го сметне за безнадеждно луд. — Искам да кажа, че не сме правили никакви съобщения. Абсолютно никакви. Ами да.

Марта кимна:

— Можете ли да бъдете достатъчно сигурен, че няма и да допуснете да се появят?

— Това е последното нещо на света, което бихме искали. Никакви циркове. Моята работа, семейството ми…

— Ще приеме ли семейството ви сериозно изследванията на тези явления от някого, който при това да има възможност за лични наблюдения?

Стив бе готов да се разплаче. Той закърши ръце, опита се да спре треперенето на брадичката си.

— Д-р Леш, не ни безпокоят безредието… шумовете… мебелите, светлините, музиката — той погледна втренчено стаята, сякаш виждаше през стените. — Искаме само да намерим малкото си момиченце.

Глава IV

През следващите три часа Леш разпита Стив и Дайан за всички подробности около случая — какво се е движило, кога, кой е бил в стаята, когато това се е случило, кога е бил включен телевизорът, на кой канал, как е изчезнала Керъл Ан и така нататък. Те бяха толкова радостни, че могат да поговорят с някого за това — с когото и да е, че нямаше никаква нужда от увещания, за да разкажат историята си.

До този момент те не знаеха на кого да разкажат и какво да направят. Да извикат полицията и да попълнят декларация за безследно изчезване? Можеха да си представят реакцията, която това щеше да предизвика. Да наемат медиум, който контактува с духове? Нямаха представа как да влязат във връзка с подобен човек. Не можеха да кажат на приятелите си от страх да не бъдат осмени. На тях самите им бе трудно да повярват. Разбира се, не можеха да позволят съседите да разберат — щяха да ги подложат на безмилостни подигравки в квартала. Особено от Тийг, който имаше силно развито чувство за собственост и съседски отношения и който не приемаше добре странности в поведението на съседите си или на търговските агенти. Той вече веднъж се обади да разбере защо Стив не се явява на работа.

Също така естествено беше, че не можеха да напуснат къщата — не и докато Керъл Ан бе още там. Тя можеше да се появи отново всеки момент, можеше да има нужда от помощта им, тя беше… някъде тук.

Д-р Леш бе като изпратена от Бога. Симпатичен и вдъхващ доверие учен. Лекар. Тя можеше да им помогне. Тя бе запозната с паранормалните явления, нямаше да отхвърли с лека ръка тревогите им или да ги осмее. Щеше да им помогне.

Райън се върна от клиниката, точно когато Роби се прибираше вкъщи за обяд.

— Как беше в училище? — попита Дайан.

— О, днес нямахме часове — пошегува се Райън, който влезе веднага след Роби.

— Няма да обядваш, ако бягаш от час — влезе в тон Дайан.

Духът й се бе възродил отново — тя просто знаеше, че тези добри хора ще намерят детето й.

— Ама кучето ми изяде домашното — опита още веднъж обнадежденият Райън.

— Е, добре — умилостиви се Дайан, — и ти можеш да обядваш. — Тя тръгна към кухнята. — А вие, господине, се измийте — извика към Роби.

Стив се появи заедно с д-р Леш.

— Тъкмо се канех да ги заведа горе… в спалнята — каза той на жена си.

Дайан продължи към кухнята, като подхвърли през рамо:

— Вървете. Аз ще се опитам да запазя разума си, като приготвя обяд за всички — всеки си има своя малък номер.

Стив кимна и започна да се изкачва по стълбите, следван от д-р Леш, Райън и Роби, който вървеше няколко крачки по-назад. Райън носеше 35-милиметровата камера, окачена на врата му.

— Трябва да ви предупредя — каза Стив, докато се качваха, — че ще се наложи да изолираме стаята от останалата част от къщата. Роби сега спи при нас. Дейна, най-голямата, прекарва много време у приятелки.

— Колко пъти сте забелязвали нередности в тази стая? — запита Леш.

— Вече не влизаме там.

— Ние можем да се установим там — увери го Райън. Ще регистрираме всяка психотропна енергия или явление, имаме всякакви електронни уреди, които могат да доловят и най-незначителните промени, неща, които убягват на човешкото око.

Д-р Леш кимна утвърдително:

— Райън записа изключителен епизод при един случай в Редландс.

— Имаше такова нещо — каза Райън, чиято възбуда нарасна пред перспективата за нови положителни резултати за публикация. — Играчката на едно дете, малка количка, премина седем фута по линолеум. Времетраенето на явлението беше седем часа.

— Седем часа за какво? — запита Стив, малко объркан.

— За да измине количката разстоянието. Движението й никога не би се забелязало с невъоръжено око, но аз го заснех с камера със забавен кадър.

Стив кимна. Бяха стигнали до горната площадка. Коридорът бе тъмен. Той премина покрития с мокет коридор бавно, като се държеше за стената, докато стигна до затворената врата на детската стая. Леш и Райън вървяха плътно след него, а Роби като че ли се отказа. Щом стигна до горния край на стълбището, той направи пълен кръгом и побягна надолу към светлината и към майка си.

Стив измъкна от джоба си ключ, наведе се и зашари около ключалката. Д-р Леш и Райън оглеждаха коридора, отбелязвайки местоположението на стаята. Стив завъртя бавно ключа и отвори вратата на спалнята. Райън и д-р Леш заоглеждаха стаята.

Навсякъде бяха пръснати изпочупени мебели и играчки. И всичко, навсякъде бе в движение. Изкривеното легло подскачаше наоколо в кръг, сякаш нещо разтърсваше диво пода. В широки дъги наоколо летяха грамофонни плочи. Една лампа се наклони, като почти удари Райън по главата. Животни-играчки плуваха във въздуха, обърнати с краката нагоре, а пълнежът им бе наполовина изваден. Най-високо размахваха страници детски книжки. Малко пластмасово конче прекоси наблизо, а върху него яздеше и го подпляскваше една кукла „Барби“. Прозорецът бе залостен с дебела греда, но в спалнята духаше вятър.

Леш и Райън стояха неподвижни на прага, парализирани от видяното.

— Това сигурно е фокус, нали? — прошепна Райън.

Лампата отново преплува край тях и докато минаваше, крушката светна, а след това експлодира. Няколко книги полетяха към вратата и започнаха да се блъскат в нея като побеснели прилепи. Книгите се върнаха обратно, но на тяхно място веднага полетя стремително един пергел, насочен право към Леш, а острието му сгърчеше, насочена точно в окото й. Тя отскочи назад.

Пергелът повися известно време със стърчащо острие, докато внезапно точно под него приплува една плоча. Острието на пергела се заби в нея и се завъртя, като издаваше фантастична, неестествена мелодия — вой на духове.

Изведнъж вратата се затръшна, като остави в коридора треперещите Леш и Райън.

За тях Стив поклати глава и промълви:

— Както ви казах, ние вече не влизаме много често тук.

След късния обяд Роби се отправи пак в училище, а другите останаха седнали около кухненската маса на кафе и кейк със силни подправки.

Ръцете на Марта Леш все още трепереха недоловимо, когато поднасяше чашката с кафе към устните си. Дайан, от друга страна, се бе успокоила напълно, опънатите й нерви се бяха поотпуснали. За първи път от два дни тя бе уверена, че не е полудяла, нещо повече — тук имаше специалисти.

— Никой от нас не изпитва голямо удоволствие, че е тук — каза тя спокойно. — Можете да се досетите, че не съм спала прекалено много. Стив не ходеше на работа и си стоя вкъщи, той наистина беше чудесен. Наистина.

Никой нищо не каза — Райън и Леш бяха все още потресени, така че Дайан продължи:

— Откога изследвате обитавани от духове къщи?

Д-р Леш бе малко затруднена.

— Вижте, мисис Фрийлинг…

— Дайан…

— Да се определи дали една къща е „обитавана“ всъщност не е много лесно.

В този миг каната с кафе се разклати, придвижи се сама около два фута до самия ръб на масата и там спря. С голямо усилие на волята д-р Леш си наложи да не обръща внимание на тази сцена и с колкото бе възможно по-обичаен тон продължи:

— Искам да кажа, че може да съществуват много и различни обяснения на нещата, които се случват тук.

— Например?

— Може да е полтъргайст — намеси се Райън, — вместо нашите класически духове.

— А има ли разлика?

Райън се чувстваше съвсем не на мястото си. Ето го, учен, човек, който вярва в естествените причини и следствия, а разисква най-сериозно понятия като призраци и привидения. На всеки няколко минути той успокояваше самия себе си: „Това, което видях, го видях наистина. Един учен трябва обективно да изложи това, което вижда. Това, което видях, то видях наистина.“

На няколко фута разстояние проблеснаха беззвучно две ярки светлини. Без никаква причини.

— Някой видя ли това? — Райън бързо местеше погледа си от лице на лице.

Възможно ли бе това да е групова халюцинация?

— След няколко секунди ще има още две — усмихна се Дайан. — Те се движат винаги по две.

Райън седеше, без да може да каже нещо, а на врата му висеше забравена камерата. Леш го подбутна и му я посочи:

— Райън — каза тя.

Райън видимо се стресна и започна да се суети с включването й точно в момента, когато две нови светлини проблеснаха в другия край на стаята.

— Трябва да си по-бърз от това тук наоколо — внимателно отбеляза Дайан.

— Това е електричество — отбеляза Райън, душейки въздуха. — Усещате ли миризмата на разрядите?

— Има ли някакви големи генератори на енергия в този район? — запита д-р Леш.

— Не сме чували за такива.

— Просто не мога да си представя какъвто и да е познат източник на енергия, който да може да предизвика което и да било от нещата, които видяхме горе — настоя мрачно Райън.

— Какво говорите? — Дайан остави нотка на съмнение да се прокрадне в гласа й.

— Марта, може би трябва да върнем Танджина тук? — продължи Райън.

Леш поклати глава:

— По-късно може би, ако тя възстанови силите си, и в зависимост от това какво ще открием. Защото, съдейки по всичко, което засега знаем, това може да е в резултат на някакво неопределено електромагнитно поле, което…

— Разбира се, разбира се… Аз просто искам да кажа, че тя може би е по-подготвена най-малкото да очертае…

— Тя е преди всичко мой пациент, Райън. Примум нон нодере — първо, недей да вредиш. Това е основният закон на медицината. Когато тя преодолее травмата от този опит, може да я върнем обратно тук. Дотогава, струва ми се, трябва да съберем далеч повече данни от наблюдението тук, преди да пристъпим към какъвто и да е анализ с традиционни средства…

— За какво става дума? — намеси се Дайан.

— Ще повикам нашия лабораторен техник Марти веднага и ще то накарам да докара цялата апаратура. Камери, измерителни уреди и така нататък… ако вие нямате нищо против. Ще изследваме тези неща упорито и…

Дайан докосна ръкава на Марта:

— Говорехте за полтъргайсти…

Леш направи пауза и се усмихна многозначително — тя малко се поувлече пред тези нещастни и намиращи се в нужда хора.

— Говорех, струва ми се, а може би Райън казваше, че полтъргайстите по принцип се отъждествяват с индивид. Или поне така се твърди в литературата. Докато обитаването в общоприетия смисъл на думата, като че ли повече се свързва с място… обикновено с къща.

— Също така допълни Райън, — появите на полтъргайсти са обикновено с кратко времетраене. Например за няколко месеца. А за обитаването се смята, че може да продължи с години.

Дайан, която внимателно следеше какво говореха двамата, внезапно сграбчи ръката на Стив и я притекли към себе си. Над масата и в гласа й полъхна хлад.

— Искате да кажете, че това може да приключи всеки момент?

Марта се опита гласът й да прозвучи по лекарски равнодушно:

— Освен ако нямаме случай на обитаване. Но като правило — и пак трябва да подчертая, че това е нещо, което само съм чела в публикувани доклади — като правило, изглежда, че няма жив човек, около когото постоянно да се повтарят симптоми на обитаване.

— В такъв случай ние не разполагаме с много време, д-р Леш — прошепна Дайан. — Защото моята дъщеря е все още жива някъде в тази къща.

Дейна беше на обяд в училищната столова и пиеше мляко от картонения пакет. До нея седнаха Хедър и Трюди. Те изглеждаха много сериозни.

— Всички родители са психо, Дейна. Просто мозъкът ти започва да загнива, когато остаряваш. Преди да го разбереш обаче, получаваш удар.

— Но това наистина вече е върхът. Малката ми сестра се е затворила или се крие някъде вкъщи, сигурно е изплашена до смърт, а родителите ми… не… правят… нищо.

— Може би се опитват да й дадат урок или някаква подобна гадост. Моите родители винаги играят този номер. Един път ме накараха да изпуша толкова цигари наведнъж, че се издрайфах.

— Не, това е още по-странно — те искат тя да се върне. Но смятат, че тя е отвяна от смерча и сега те разговарят с нейния дух.

— Ама че работа!

— Родителите ти наистина ли мислят така?

— Дейна, твоите родители трябва да се прегледат.

— Вижте, моите родители абсолютно не вярват, че по-голямата ми сестра Кейти съществува — още откогато тя стана член на Харе Кришна. Това е нещо като… те наистина я смятат за мъртва. Наистина. Така че може и това да е същото.

— Може би — поклати тъжно глава Дейна. — Това, в което съм сигурна, е, че сега от тази къща ме побиват тръпки, особено като се мръкне.

— Кого няма да го побият?

— Като че ли… ами те почти ме накараха да повярвам, че чувам тези странни почуквания и тропоти… искам да кажа, че наполовина съм убедена, че те крият някъде Керъл Ан по някаква налудничава причина. Вече не знам какво става.

— Ей! Може би родителите ти искат да се побъркаш, като в „Газената лампа“. Помниш ли, когато Ингрид Бергман мислеше, че светлината намалява, а Джоузеф Котън…

— Защо някой ще иска да се побъркам, идиотко? Трюди се почеса по брадичката и си седна на стола:

— Може би заради застраховката?

Мръкваше. Марти бе прекарал по-голямата част от следобеда в монтиране на апаратурата в гостната на Фрийлингови и сега се чувстваше съвсем без сили. Две телевизионни камери — едната с широкоъгълен обектив — обхващаха различни части на стаята. Всяка от тях бе свързана с видеомагнетофон и всеки от тях имаше собствен монитор. Освен това на триножници бяха поставени автоматични фотоапарати, камери с инфрачервени и ултравиолетови лъчи, магнитофони и микрофони, които улавяха свръхвисоки и свръхниски честоти, термограф, сензор за йонизация, магнометър, барометър, сеизмограф и малък флуороскоп. Стаята изглеждаше като свърталище на побъркани учени.

Дайан и Стив седяха на дивана, хванати за ръце, докато край тях се разгръщаше цялата тази бурна дейност. Марта Леш, Райън и Марти извършваха последната настройка, проверяваха свързването на адапторите и бяха напрегнати до краен предел.

Влезе Дейна с голяма чанта, висяща през рамото й.

Дайан се усмихна вяло и тихо каза:

— Дейна, бих искала да поговориш с доктор…

— Става тъмно, мамо. Трябва да тръгвам. Ще ти се обадя от Трюди.

Тя говореше кратко и стегнато. За Леш бе трудно да схване дали момичето бе раздразнено, засрамено или просто уплашено.

— Тя не иска да остава вкъщи след мръкване — обясни Стив със слаб, почти извиняващ се глас. — Нашата отсъстваща принцеса.

— Тя се е побъркала — измърмори с отвращение Роби.

Той седеше на килима и си играеше с камионче.

Без да каже повече нито дума, Дейна излетя през вратата.

Дайан стана и включи големия телевизор. В новините тъкмо завършваха репортаж за щетите, нанесени от бурята преди два дни, но Дайан превключи на дециметров обхват — 81 канал.

— По този канал приема по-добре, но не ме питайте защо.

Объркана, д-р Леш се вгледа в екрана, както и всички останали. Характерната синкавобяла светлина изпълни стаята и ставаше все по-отчетлива, тъй като Стив обикаляше от лампа към лампа и ги изключваше. Накрая остана само светлината на телевизора, студена и концентрирана, и съскането на обсипания със снежинки екран.

Райън и Марти нахлузиха слушалките и насочиха една от камерите и всичките три микрофона към телевизора, а Дайан усили звука. Леш си сложи очилата. Стив запали цигара и всмукна дълбоко. Дайан го докосна за миг, за да го успокои и се обърна към останалите:

— Ще я повикам.

Това бе казано толкова просто и без преход, че д-р Леш, без да иска, затаи дъх. Дайан излезе в средата на стаята, скръсти ръце, събра мислите си, затвори очи, пое си дълбоко дъх… и заговори към тавана.

— Тук е мама, сладката ми. Искаме да говорим с теб. Отговори ми, мила. Моля те, кажи ми нещо, Керъл Ан.

Д-р Леш хвърли един поглед към сътрудниците си, за да провери как те реагират на това. Марти изглеждаше необезпокоен и заинтересуван главно от нивото и качеството на записите. Райън бе явно развълнуван, макар и очевидно още неуверен как трябва да реагира на всичко това. Самата Марта не бе уверена. Какво ли щеше да се случи?

Е. Бъз неочаквано влетя в стаята с вдигната нагоре глава, като че ли преследваше по петите някого, който представляваше опасност. Опашката му се размахваше и той явно не обръщаше внимание на никого в стаята.

— Виж кучето — прошепна почти беззвучно Леш на Райън.

Марти намръщи чело и притисна по-плътно слушалките към ушите си. Кучето отиде до другия край на стаята, след това приседна на задни крака и вдигна просещо глава към… въздуха.

— При нас ли си сега, сладката ми? — запита Дайан стаята. — Можеш ли да кажеш здравей на татко? Кажи на татко здравей, малката ми.

Райън поклати бавно глава, дори започна да се усмихва, тъй като скептицизмът отново надделя над другите му емоции. Е, въпреки всичко това значи бе измама. Или ако не измама — то нещастна грешка. Жестока случайност с това нещастно семейство.

Той дочу нещо. Усмивката изчезна от устните му, докато притискаше здраво слушалките към ушите си. Пулсът му се ускори.

Марти също го чу. Той се засуети около апаратите си — потенциометри, филтри, честоти.

— Добри ми Боже… — прошепна той.

Всички гледаха към телевизора — напрегнати, наклонени към флуоресциращото сияние, присвиващи очи и сдържащи дъха си. Никакъв звук, никаква искра. А после, смекчен като далечен спомен, сладък и крехък — глас:

— Здравей татко.

— Здравей, сладката ми — прошепна Стив.

Гърлото му бе свито от вълнение, очите му бяха овлажнели. Д-р Леш, която седеше до него, бе толкова изумена от това, което чу, че направо скочи от дивана. Бавно, с дълбок трепет тя се доближи до телевизора, втренчена в сновящите снежинки. Това бе гласът, който тя чу миналата нощ от устата на Танджина. Това я накара да потрепери.

Всички се изправиха. Дайан отново заговори:

— Скъпа, тук е мама.

— Здравей, мамо — гласът като че ли идваше от телевизора.

Марти незабелязано поклати глава. Нещо не беше наред с всичко това. Глас в телевизора? Прекалено лесно е. Всеки би могъл да почовърка в него. Той погледна Райън, за да потърси подкрепа в съмненията си, но Райън бе напълно погълнат в суетене около магнитофоните, проверка на инфрачервените монитори и измерване на притока на йони.

С бърз жест Марти свали слушалките си, отвори на пода комплекта си с инструменти и измъкна автоматична отвертка „Филипс“ и прожектор. После отиде зад телевизора, отвъртя задния пластмасов капак и насочи лъча на прожектора вътре. Методично той огледа електрическите вериги.

Дайан заговори отново:

— Виждаш ли ме? Виждаш ли мама?

— Къде си, мамо? Къде си? Не те виждам.

— Ние сме вкъщи, малката ми. Ела си вкъщи при мама. Можеш ли да намериш пътя?

— Страх ме е, мамо. Страх ме е от светлината.

Д-р Леш приближи бързо до Дайан.

— Кажете й да се държи надалеч от светлината — тя говореше равно, но бързо.

— Но това може да е път навън! — възпротиви се Дайан.

— Така е. Това е път навън… това е пътят навън. Но не и за нея. Кажете й бързо.

— Керъл Ан, къде е тази светлина?

— Кажете й да стои настрана от светлината! Кажете й го сега! — Леш сграбчи ръката на Дайан.

— Кажи й, Дайан! — настоя и Стив, подтикнат от страха, който долови в гласа на Леш.

Дайан кимна неуверено.

— Сладката ми, светлината е опасна. Не я доближавай. Не гледай към светлината.

Марти се приближи зад д-р Леш.

— Не мисля, че вярвам в това — прошепна той. — Телевизорът изглежда наред, но гласът може да се излъчва от някоя друга част на къщата. Ще огледам.

Леш кимна с отсъстващ вид и каза, сдържайки дъха си:

— Това не е фокус.

Сега тя бе убедена. Не знаеше защо, но бе просто уверена.

— Ще видим — каза Марти.

Той излезе от бялото сияние и започна да се качва на пръсти по стълбите към втория етаж.

Е. Бъз излая пак, после скочи във въздуха и хвана нещо с уста. Това привлече вниманието на всички към него тъкмо навреме, за да видят как над главата му блеснаха няколко електрически искри. Почти ослепително ярки, за няколко мига те осветиха стаята, после изчезнаха, оставяйки след себе си дъх на озон.

— Какво беше това?

Около мястото на проблясъка се материализираха няколко малки предмета и веднага паднаха върху килима. Леш и другите се събраха, за да ги огледат: бижута, камеи, брошки, монети, джобни часовници, електронни часовници, ключодържатели, няколко тънки кости. Кучето се надвеси и помириса купчинката подозрително.

Д-р Леш се огледа към Райън, който бе още надвесен над уредите си:

— Има ли нещо?

— Нищо не е регистрирано — промърмори той, проверявайки записите.

— Мамо… — гласът от телевизора стана по-силен, излъчващ страх. — Мамо… тук има някой.

Стив обхвана главата си с ръце, почти вън от себе си от безпокойство.

— О, Господи, това не може да бъде.

— Мамо… това ти ли си?

— Кой е там, малката ми? Кой е при теб?

— Някой идва, мамо — гласът беше напрегнат като струна, стигаше до най-горните регистри.

— Пази се, детето ми! — изхленчи Дайан. — Върни се…

Пронизителен вопъл се разнесе от телевизора — писък на дете, полудяло от ужас. — Не-е-е! Не, не, не, не…

— Бягай, Керъл Ан! Бягай оттам! — изкрещя Дайан към телевизора. — Бягай!

Марти се промъкваше безшумно по коридора на втория етаж, докато стигна до стаята на Дейна. Вратата бе полуотворена. Той я блъсна и влезе, притискайки гърба си към стената. С рамо натисна ключа на лампата.

Нищо особено нямаше вътре. Стая на младо момиче. Стереоуредба, купища плочи, списания, книги, намачкани дрехи, сешоар, афиш за „Рок-шоу на ужаса“, дантелени пердета и шведски дървени обувки. Той погледна бързо под леглото — там нямаше предавател. Отиде към дрешника.

Отвори вратата. Тъмнина до самото дъно, лампата не работеше. Пред него бяха редици от дрехи, които имаха фантастичен вид в полусенките. Мирис на розово масло изпълваше помещението като спомен от предишен живот. Марти вдъхна дълбоко и започна да рови сред блузите и роклите на закачалките, сред натрупаните на пода вещи.

В далечния ъгъл видя нещо. Смътна сянка, наподобяваща кутия, почти скрита зад купчина хартии и стари обувки. Възможно бе да е предавател. Дори може би просто магнитофон, чиито високоговорители са скрити някъде долу. Той си проправи път сред гората от дрехи, висящи ръкави закачаха лицето му. Накрая стигна до сянката.

Почука по външната опаковка. Беше кутия. Тържествуващо я отвори — пакет салфетки, половин капак от кутия калифорнийска пшеница, гъба за чистене, няколко кибритени кутийки. Марти се изсмя. Той бързо реши да не споменава за това — Леш щеше да му се смее, а освен това, тук в тази къща имаше прекалено много вредни излъчвания — той вероятно просто се поддава на параноята.

Следваща поред за проверка бе банята в дъното на стаята. Завесата пред душа беше дръпната — защо постоянно държат завесите затворени в моменти като този? Той я отвори с театрален жест, почти очаквайки да се сблъска тук с най-потайния ужас. Нищо особено. Отново по коридора към спалнята на родителите.

Тук имаше някаква странна миризма. Като от гнило, от плесен. Помисли си дали някое дребно животинче не е умряло, притиснато зад тоалетката или другаде. Погледна. Нищо. Нито под леглото, нито в килерите или чекмеджетата. Влезе в банята. Цялата в огледала и плочки, блестяща — Марти не би могъл да си представи, че тук има нещо злокобно или скрито. Внимателно огледа ваната, умивалника, опита се да отвори шкафчето под него. То не се отваряше.

Това бе странно. Нямаше ключалка. Но колкото и силно да дърпаше дръжките, вратичките не се поддаваха. Той приклекна, наведе се, за да заеме по-удобна позиция и тъкмо се канеше да дръпне… когато чу шума. Шумът идваше от шкафчето, което той се опитваше да отвори.

Неестествено ръмжене, скърцане на железни зъби — в действителност тихо, но криещо такава сдържана сила, такава едва сдържана жестокост, че сякаш бе издавано от същество, поне десет пъти по-голямо, отколкото би могло да се побере в такова тясно пространство.

Марти бързо се изправи, пребледнял и стреснат. Заднешком излезе от банята. Не знаеше какво целяха тези Фрийлингови, но не искаше да се среща с това, което се намираше под умивалника.

Той изтича обратно в мрачния коридор, като накрая стигна до затворената врата на детската стая. Трябва да бяха палавниците, нямаше друго разумно обяснение.

Всички светлини тук бяха изгасени, той не можеше да открие нито един ключ. Той обаче знаеше, че това е последната врата. Внимателно прилепи ухо до нея — далечно ехо, като вятър в подземие. Той се застави да събере цялата си смелост, леко опита дръжката — заключено.

Определено го обхващаше невроза. Отдолу се донасяха неясни звуците на някакво оживление, по едно време дори се дочу някаква приглушена експлозия, като звука на далечна гръмотевица. Той си пое дълбоко дъх и издиша — е, сега или никога.

Сега. Той издърпа тел от колана си с различни подръчни материали и с ловки пръсти започна да човърка ключалката. За няколко секунди откри езичето и го избута назад. Бавно започна да натиска дръжката.

Без никакво предупреждение нещо отвратително заби зъбите си в хълбока на Марти. Той изкрещя от болка, падна на пода и инстинктивно се замята, търкаляйки се по тъмния коридор към площадката на стълбището.

Райън се вглеждаше в уредите — внезапно всички започнаха да дават огромни отклонения. Зад него, в телевизора продължаваха безжалостно да се носят писъците.

Дайан не можеше повече да издържа. Тя затисна с ръце ушите си, по лицето й течаха сълзи, а очите й се взираха умоляващо в д-р Леш. Леш трябваше да сведе поглед. Тя се чувстваше съвършено безсилна.

Роби седеше свит в ъгъла, треперейки неудържимо, твърде уплашен, за да заплаче. Стив крачеше напред и назад, извивайки ръце в безпомощна ярост. Кучето виеше, свито под един стол.

— Керъл Ан! — провикна се отново Дайан. — О, Господи!

Стив започна да удря с юмруци стената.

— Ти, мръсно копеле такова, тя е само едно дете! — изстена с отслабващ глас Дайан.

— Мамо! Мамо!

— Помогнете й! — изкрещя сега Дайан на Леш. — Не чувате ли какво става! За бога, помогнете й!

Преди Леш да успее да каже и дума, мекото тупкане на малки крачета се разнесе по тавана и надолу по стената. Две лампи на масата до стената се преобърнаха и се разбиха на парчета по пода.

Отдалеч се дочу думкането на бавни тежки стъпки по същия маршрут — през тавана и надолу по стената. Масата се разцепи на две и се начупи на парчета. Грохотът от тези стъпки разтърси къщата.

Внезапно топъл порив на вятър облъхна Дайан, разбърквайки косата й и развявайки дрехите й. Очите й се разтвориха широко, долната й челюст увисна и тя издаде продължителен звук — чиста емоция, първично съчетание на радост и ужас. После тя прошепна:

— Тя току-що мина през мен. Боже мой, аз я почувствах. Усетих мириса й. Като че ли мина през душата ми!

Тя изтича до Стив и го привлече към себе си.

— Помириши дрехите ми! Тук. Това е тя! Тя е навсякъде по мен!

Той повдигна крайчето на блузата й до носа си и вдъхна. Сълзи изпълниха очите му.

— Това е Керъл Ан! Боже мой, не мога да повярвам!

Звукът на тежките преследващи стъпки сега стана по-силен, местеше се насам-натам из стаята, нагоре по стените, тропаше по столовете и събаряше картините, сякаш в безплодно търсене. Всички в стаята се обръщаха по посока на отвратителните звуци — тежки крачки, предизвикващо потръпване грухтене, когато изведнъж ужасна воня изпълни стаята. Мирис на гниене, на смърт. След миг избухна взрив, звук почти на гръмотевица, ужас почти като при задушаване. Ефектът бе невероятен. Всички отлетяха назад, тъй като през всеки от тях премина сила, подобна на смерч и излетя навън през цветния витраж. Витражът се напука на десетки места.

И изведнъж в стаята настъпи тишина.

— Керъл Ан? — изхриптя Дайан.

Ненарушавана от нищо тишина.

— Стив, тя не отговаря!

— Тя е в безопасност, струва ми се. Засега.

Дайан седна на пода, трепереща, сякаш самата тя бе изгубено дете.

— Колко още ще продължава това?

Роби припълзя до нея и я обви с ръце, за да я успокои.

— Не се тревожи, мамо. Ние ще намерим Керъл Ан. Тя е сигурно при баба. Може би трябва там да я потърсим.

Това, което се случи току-що, бе най-страшното за Роби — да види, че майка му вече не може да се справи.

Д-р Леш стана и отиде до купчината материализирали се предмети. Тя вдигна една стара брошка.

— Чували ли сте някога термина „телепортиране“? — запита тя останалите.

Никой не я слушаше, но тя продължи да говори почти като на себе си.

— Чела съм за това, разбира се. Миналия месец имаше съобщение за един случай в „Списание за парапсихология“ — как инструментите на един дърводелец започват да изчезват един по един от работилницата му, за да се появят много по-късно в градината под кухненския му прозорец. Литературата е пълна с подобни анекдоти. Но това е първият път, когато ставам свидетел на това явление.

Примигна с очи няколко пъти, после ги затвори и претегли предмета в ръката си.

— Аз съм изумена — прошепна тя.

Роби протегна врат като любопитна кукла:

— Това като изстрелването на капитан Кърк от мистър Спок в „Звездно пътешествие“ ли е?

Леш се усмихна с очи.

— Съвсем като него, Роби.

Изразът на лицето й застина за миг, докато тя правеше някои връзки и оформяше идеята си. Обърна се към Стив:

— Къде точно смятате, че Керъл Ан си е играла, преди да изчезне?

— В дрешника в нейната спалня. И не си е играла.

— Да отидем там — лицето й просветна в очакване.

Стив се стресна:

— Вратата на дрешника няма да ви пусне вътре, ако не поиска.

— Е, ще видим това.

Д-р Леш повдигна вежди и изправи глава пред това, както й прозвуча, предизвикателство. После тя тръгна първа към стълбите, а другите я последваха бавно и без ред.

Когато приближиха ъгъла на коридора, те чуха агонизиращ писък. Миг по-късно по стълбите се търкаляше Марти. Втурнаха се и го намериха на последното стъпало. Той дишаше дълбоко и се държеше за хълбока. Д-р Леш се надвеси над него:

— Какво стана?

— Тъкмо се канех да проверя заключената спалня, когато… не зная… нещо ме ухапа.

Разказът на Марти изключително подплаши Роби. Зъбите му загракаха.

— Ухапа те?

— Да, или това е най-убедителната физическа илюзия, която някога е регистрирана.

Д-р Леш незабавно влезе в ролята си на лекар и израз на професионално безпокойство смекчи чертите й.

— Вдигни си ризата. Нека да видим.

Дайан включи лампата в коридора, докато Марти измъкваше ризата си и я вдигаше на гърдите. Всички се скупчиха да видят.

Яркочервени, възпалени драскотини се проточваха звездообразно около следи от зъби, които обхващаха изцяло хълбока на Марти от гърба до корема, сякаш някакво странно и ужасно създание с 12-инчова челюст се бе опитало да отхапе голям къс от тялото му.

Роби протегна ръка и плахо докосна следата от звяра:

— А-у.

Д-р Леш прегледа ухапаното място, после погледна изпитателно полуосветеното стълбище. Тя размисли секунда, изправи се и потри ръце.

— Нека всички да прекараме нощта тук долу.

На Стив му дойде много.

— Скъпа, искам ти и Роби да дойдете с мен. Ще преспим в града и утре…

— Аз няма да оставя Керъл Ан — отговорът на Дайан бе бърз и твърд.

Роби гледаше уплашено ту баща си, ту майка си, ту доктора, ту ухапания.

— Аз не искам да стоя повече тук. Това място хапе — той си спомни и палячото в задния двор и се хвана за пръста.

— Ти вземи Роби със себе си в града — каза Дайан на Стив.

— Абсурд. Няма да те оставя сама в тази къща.

Това бе опасно съчетание на напрежение, любов и страх, което пораждаше взаимодействие, водещо до самия ръб. Д-р Леш деликатно се отстрани от неговия фокус и се върна в дневната. Тя имаше природна дарба да разсейва напрежения. Сега енергично се приведе и дръпна предната част на дивана. Със скърцане той се разтегна в широко легло.

— Одеяла, възглавници, чаршафи — извика тя. — Да обявим празник по пижами.

Глава V

Някакво принудено веселие присъстваше в приготовленията през останалата част от вечерта. От голямата спалня на горния етаж бяха донесени повече завивки и възглавници, от пицарията бяха донесени две големи пици — половината с чесън и чушки, другата половина — със салам. Всички помагаха на Роби да се справи с домашното си. Приличаше на малък град под обсада.

Апаратурата бе преместена, проверена и пренастроена. Райън предложи да си разказват приказки за привидения, но никой не се засмя. Е. Бъз разви лудешка дейност — с подвита между краката опашка скимтеше и обикаляше в кръг. Неволно едва не събори един от триножниците на фотоапаратите. За да предотврати по-нататъшни инциденти, Дайан го изведе навън и го върза в кучешката му колибка.

Настъпи истинската нощ.

Дайан и Роби се свиха заедно в разгъваемото легло. Стив се отпусна неспокойно в широкия си люлеещ се стол. Той бе изтощен, но не можеше да заспи. Телевизорът все още бе включен на свободния канал.

Д-р Леш погледна през рамото на Марти, който зануляваше осцилоскопа, изпробваше електрическия хигрометър. Тя усещаше пулса си в слепоочията. Всичко това бе прекалено странно.

Тя се разходи, като караулен по определен маршрут, до коридора, където Райън седеше в голямо кресло, обърнато към стълбището и горния етаж. Той бе погълнат от насочването на една от камерите и два фотоапарата със специални обективи точно към горната част на стълбището. Марта го потупа по рамото и той почти подскочи на място.

Райън заговори бързо макар и шепнешком, за да не осуети героичните усилия на тези, които се опитваха да заспят.

— Господи, сърцето ми!

— Ш-ш-ш-т! — предупреди го д-р Леш.

После с усмивка и заговорнически каза:

— Силните усещания са повече от полезния материал, не смяташ ли?

Райън размаха срещу нея пръст с изкуствена храброст:

— Мога да си отида оттук всеки момент, вие го знаете. Това не е армия, а вие не сте ми майка.

— Ако опре до спасяване, хващам се на бас, че ще те изпреваря на вратата, — намигна д-р Леш и погледна мониторите. — Някакви сигнали?

— Имаше известен незначителен приток на йони. Бих искал да се уверя, че той не е предизвикан от влажност поради пропускане на сградата, но нямам намерение да се качвам горе, за да видя.

— Галилей би се качил да провери. Нютон би се качил.

— Тогава качвай се.

Тя погледна нагоре към тъмната, извита стълба, после към Райън и строго прошепна:

— Тук не е армия и ти не си ми майка.

Райън се усмихна. Появи се Марти.

— Знаеш ли — каза Райън, — в тази къща става нещо далеч повече от скърцащите врати и усойните места, които сме проучвали досега.

— Няма майтап — отвърна Марти. — Тези следи от зъби на хълбока ми не са просто уртикария. Нещо се опита да си хапне от мен там горе.

— А ти снима ли ги, между другото? — попита Леш Райън.

— Снимки, отпечатъци от следите, бактериологични проби — имаме всичко.

Леш кимна:

— Това, което става тук, изглежда със сигурност нещо повече от средните паранормални инциденти.

— Знаете ли, вие двамата сте майстори на деликатното изразяване. Само се надявам и вие да срещнете оня пръч с голямата уста.

Леш сви устни.

— Този глас в телевизора… Чудя се откъде ли може да идва.

— Струва ми се, че все още не можем да изключим вероятността за някакъв генератор или предавател, който е в заключената спалня на горния етаж. Искам да кажа, че всичко това, което видяхме да лети, може да е било намагнитено, а там да има страхотно магнитно поле със завихрения, генерирано от…

Леш и Марти погледнаха косо Райън.

— Нали? — Добре, гласа по телевизора, после… липсата на сигнал по канал, който не приема излъчване и е свободен да приеме всякакъв шум от всякакви източници като късовълнови предаватели, радио…

— Слънчеви смущения — намеси се Марти, — искра от запалване на двигател…

— От Космоса — прошепна Райън, като отвори широко очи.

Леш се усмихна:

— Е, вие сте чели прекалено много фантастика.

— Какво, шегувате ли се? — Райън се разсърди. — Всичко това се случва с нас лично, а вие ми говорите за фантастика? Възможността сигнали от космоса да се получат от приемател тук не е толкова невероятна. НАСА има антени по цялата планета, които само чакат да приемат някакъв сигнал. А ние изпращаме сигнали дявол знае къде и кой може да знае откъде биха могли да предават именно по канал 81 в Куеста Верде, а не към Маунт Паломар.

— Говорейки за космоса — добави Марти, — какво да кажем пък за черните дупки?

— Какво за тях? — смръщи вежди Леш с такъв скептичен вид, който граничеше с язвителност.

— А ако тези хора имат една в собствената им стая?

— Това е идея — кимна Райън. — Малка черна дупка, която всмуква всичко, оказало се прекалено близо, всичко, което докосва хоризонта й и то всмуква в абсолютно друг пространствено-временен континуум.

Райън взе една от материализиралите се брошки и я вдигна към светлината.

— А после някои неща се оказват изплюти отново на другата страна, обратно в нашата скучна, стара вселена.

Леш поклати глава все още със съмнение.

Райън погледна към мястото под тавана, където се бе осъществило телепортирането:

— Ако това е изходът… то някъде другаде в тази къща трябва да има и вход.

Той погледна нагоре към заключената спалня.

Раменете на Леш се отпуснаха надолу.

— Жалко, че няма уред за измерване на изкривяванията на времето и пространството.

Райън кимна замислено и се зае отново с настройване на апаратурата си.

Времето минаваше. Къщата изглеждаше заспала по същия начин, по който изглеждат всички къщи през нощта. Д-р Леш кръстосваше напред-назад, просто за да не задреме. Както и останалите, тя бе спала малко за доста дълъг период от време и макар че все още адреналинът й оказваше мобилизиращо влияние, знаеше, че ако седне на едно място за по-дълго би могла да заспи просто от изтощение — а не можеше да си позволи да спи точно сега. Макар и пренапрегната, тя трябваше да се напрегне още малко, за да разгадае това нещо.

Тя усещаше колко отчаяно другите се нуждаят от сън и особено Дайан и Стив. Може би трябваше да им даде поне няколко часа почивка. Тя отиде до телевизора и изгаси мъртвешката бяла светлина.

Слаб глас се обади откъм сгъваемото легло:

— Моля ви, оставете го включен.

Беше Дайан.

Д-р Леш се усмихна, включи отново телевизора и се приближи до дивана. Роби спеше, а Дайан се бе надигнала на лакът.

Тя наблюдаваше приближаването на д-р Леш в мрака и неочаквано си спомни за любимата си баба, която идваше да я завие с одеялото, да й изпее приспивна песничка и да я полюлее, докато дойде приятният сън. Тя се усмихна почти през сълзи, когато Марта седна на края на леглото.

Дайан зашепна:

— Мога да си представя как изглежда всичко това през вашите очи. Наистина се притеснявам.

— О, глупости — Леш махна с ръка. — Ще ви кажа кое е притеснително — моето присъствие тук при такива мили хора. Парапсихологията не е специалност. Не се издават дипломи за завършване, не се издава документ за упражняване на професия. Аз съм професионален психиатър, който прекарва по-голяма част от времето си през последните дни в това хоби с духове. А това сигурно ме прави най-безотговорната 61-годишна жена, която познавам.

— Бяхте толкова смешна днес — ръцете ви се тресяха със скорост една миля в минута — неочаквано се разсмя Дайан, което й донесе облекчение и разтоварване.

Марта изпитваше същите чувства и също започна да се смее. Роби се събуди и затърка очи. Двете жени си зашъткаха, но продължиха тихо да разговарят.

— Все още не е свършило — предупреди Леш. — Аз съм направо ужасена. Не разбираме всички тези неща. Чувствам се като първия човек, когато за първи път е излязъл от гората и е видял луната. Започнал е да хвърля по нея камъни.

— Искате да кажете, че някой ден ще разберем тези неща?

— Когато те бъдат признати за това, което са. Както и всяка наука. Ние сега не разбираме всичко. Всъщност с годините започнах да смятам, че на практика не разбираме нищо, макар че някои мои колеги биха оспорили това.

— А аз мислех, че учените разбират всичко — смутено се усмихна Дайан.

— Разбирането и съдействието като че ли винаги изостават със сто години от осмиването и съмнението. Дори да успеем в тази къща да направим съвършено ясна снимка на истинско явление, списание „Тайм“ пак ще я помести на хумористичната си страница.

Лунната светлина се процеждаше през затворените завеси и хвърляше студени светли ивици върху пода. Стив се въртеше в стола си, опитвайки да се намести удобно. Къщата си оставаше тиха и пълна със сенки.

Роби седна в леглото.

— Ако някой ме убие, ще се върна ли и аз като дух в тази къща като сестра ми?

— Сестра ти не е мъртва, Роби — просто му обясни Дайан.

— Ако ме убият, ще мога ли да я посетя и да й покажа как да се върне тук? Ако ме вържете с едно въже и го държите здраво? Тогава някой може да дойде да ме вземе и можем да се преместим да живеем другаде.

— Някои хора вярват — каза Марта, че когато умреш, душата ти отива на небето.

— Когато дядо умря, аз го гледах на леглото в болницата, гледах го съвсем отблизо, но от него нищо не излезе.

— Душата му е била невидима, скъпи — каза Дайан и повдигна кичур коса, който падаше на челото на сина й. — Не си могъл да я видиш как отива на небето.

— Защо дядо не е в телевизора с Керъл Ан?

— Казах ти, Роби — Керъл Ан не е умряла.

Д-р Леш прилегна на лакът, така че очите й да са на едно равнище с Роби.

— Някои хора вярват, че когато умреш, виждаш чудесна светлина. Ярка като слънцето, но очите не те болят, ако гледаш в нея. Всички отговори на всички въпроси, които те интересуват, са в тази светлина. И когато тръгнеш към нея, ти ставаш част от нея завинаги.

— А невидимите хора, които разхвърлят нашите столове?

— Е, може би някои хора, като умрат, не знаят, че са умрели.

— Мислят, че са още живи ли?

— Може би. Може би не са искали да умрат. Може би не са били готови. Може едва да са започнали да живеят или да са живели дълго, дълго, но въпреки това да са искали още да живеят. Те не искат да отидат в светлината, въпреки че светлината ги иска много. Те остават наблизо, гледат телевизия, наблюдават как приятелите им растат и се чувстват нещастни или завиждат, а тези чувства са лоши. От тях боли. Освен това има някои хора, които просто се загубват по пътя към светлината — може би са се отклонили или пък нещо друго ги е заинтересувало. Те имат нужда от някого, който да ги води към светлината.

— И някои хора се ядосват и започват да хвърлят разни неща наоколо ли?

— Точно така. Също като в училище. Има хора, които са добри с теб, а има хора, които са лоши.

— Мен веднъж ме биха три деца. Те ми взеха парите за обеда. Може да ги е блъснал камион и точно те сега да са чам горе.

Дайан въздъхна с голяма любов и тъга за Роби. Тя го погали нежно по тила, после го сложи да легне на възглавницата.

— Нека малко да затворим очи, какво ще кажеш?

Роби въздъхна и притвори очи.

— Лека нощ, мамо. Лека нощ, госпожо доктор. Лека нощ, татко. Лека нощ, Е. Бъз.

Дайан и Марта си размениха погледи над легналото момче. Той вдигна за кратко главата си още веднъж и погледна към белия телевизионен екран:

— Лека нощ, Керъл Ан.

Изтекоха два часа. Стив, Дайан, Роби и дори Марта се унесоха в сън. Двамата по-млади изследователи оставаха будни, ако не и нащрек, всеки на своя пост, като периодично обхождаха с поглед заобикалящите ги монитори. Тяхното жужене не ги успокояваше.

Останалата част от къщата бе свръхестествено тиха. От време на време някой порив на вятъра навън караше прозорците да издрънчат. Шумът беше толкова рязък, толкова неочакван, че Марти и Райън трепваха силно, после си разменяха нервни усмивки и се връщаха към заниманията си.

Райън четеше една от класическите в специалността му книги-трактат за естеството на времето и връзката му с предчувствията. Марти се бе задълбочил в „Популярна механика“, няколко списания „Пийпъл“ и един телевизионен справочник. Около три часа стомахът му изръмжа и го изкара от замаяното състояние, в което бе започнал да навлиза. Погледна през рамо към кухнята.

Гладен, сънлив. Стана, разтърси глава, за да се събуди, предложи на Райън да следи и неговите уреди, докато той се поразходи към хранителните запаси. Райън кимна, хвърли бегъл поглед върху показанията и отново сведе очи към тежкия текст на книгата. Марти отиде в кухнята. Там беше тъмно.

Не можа да намери ключа за осветлението и включи прожектора си, за да открие хладилника. Намери го доста бързо.

Отвори вратата на големия „Амана“ и лампичката на хладилника светна, като го обля със студена бяла светлина. Марти хапна малко салата, без да вади купата от хладилника, но хрускането прозвуча твърде силно. Той не искаше да събуди къщата, затова погледна за нещо друго.

Извади едно пилешко краче, което захапа между зъбите си и увита в целофан пържола, която сложи на поставката. Затвори вратата на хладилника, като потопи още веднъж помещението в тъмнина. Включи прожектора и започна да отваря чекмеджетата в търсене на нож и вилица.

Прибори, изолационна лента, моливи. Звук от отварянето на всяко чекмедже, дрънкане на неговото съдържание, затваряне с приглушен тропот, после влачене на краката на Марти до следващото чекмедже. Лъчът на прожектора кръстосваше безразборно из лъскавата кухня, като хвърляше мъртви сенки на неочаквани места. Марти спря и надигна глава. Бе дочул звук.

Странен, неподдаващ се на описание звук — плискане, бълбукане. Звук на пълзене. Идваше откъм мястото, където току-що бе оставил пържолата. Той се обърна бързо, тъкмо навреме, за да види движещата се там сянка. Вдигна прожектора, за да освети поставката.

Пържолата бе жива. Жива и смъртоносна. Гротескно тя пълзеше по лавицата и по самата себе си, като нарастваше и се издуваше от ракови тумори и мехури. Огъваща се и воняща, тя идваше.

Марти се задави и в този момент осъзна, че все още държи в уста пилешкия крак. Яростно го изплю на пода. Задъхвайки се насочи светлината към него.

Хиляди червеи се кълбяха по пилешкото, след това започнаха бързо да се разпълзяват по пода, около краката на Марти, към всички мрачни и потайни кътчета на кухнята. На Марти му се повдигна и той се запрепъва към тоалетната отзад.

Главата му се опря в стената, когато се наведе над умивалника, повръщайки стомашен сок. Накрая пръстите му напипаха електрическия ключ и той включи лампата.

Все още приведен над умивалника, той бавно нормализира дишането си, като постепенно успокояваше инстинктивното повдигане. Чувстваше се слаб и отпаднал. Бавно повдигна глава, за да погледне в стенното огледало и да провери цвета на лицето си. Отражението на лицето му в огледалото бе на разлагащ се труп. Косата стърчеше безумно, устата висеше отворена. Ужасѐн, загубил контрол над себе си, Марти вдигна ръце и заби пръсти в гниещата плът на собственото си лице. Огледалният образ повтори движението му — от ръцете му се откъсваха умъртвени мускули, отлепвайки парчета плът от влажните кости. Зъбите висяха на ивици кожа, сгъстяваща се лимфна течност се стичаше от ръцете му. Той изкрещя, но не излезе никакъв звук.

Голата крушка над огледалото сменяше цвета си в бърза последователност — бял, жълт, оранжев, розов — като придаваше на безумния труп в огледалото още по-нереален, още по-демоничен вид. Крушката проблесна и експлодира, разпръсквайки концентриран поток от светлина. Марти се обърна и се затича обратно към гостната стая.

Но някъде по пътя му към кухнята времето започна да се променя.

Той започна да усеща, че се движи все по-бавно и по-бавно, като че ли се опитваше да тича във вода. Като че ли плътността на тялото му и плътността на въздуха бяха еднакви. Като че ли краката му не можеха да намерят опора. Като че ли по някакъв начин той продължаваше да преполовява разстоянието, делящо го от прага, но никога нямаше да може да измине целия път и да преодолее последната половинка.

По-бавно и по-бавно. Краката започнаха да го болят от усилието, едва можеше да си поеме дъх. Някакъв разтеглен във времето звук го заобикаляше, запълваше главата му до пръсване, а после всичко спря.

Пълно замръзване. Той остана насред крачка, с един крак вдигнат, отворена уста, вдървен. Неподвижен като камък. И всичко около него изглеждаше така вкаменено, като че някой бе снимал стаята и себе си, преминаващ през нея и това бе снимката.

Той виждаше, но не можеше да движи очите си. Чуваше, но го заобикаляше космическа тишина. Можеше да мисли — но какво трябваше да мисли за всичко това? Полудяваше ли? Или бе пропаднал в черната дупка, за която говореха?

Неподвижността бе всеобхватна. Тя пронизваше и самия въздух, който той… но той не дишаше! Инертност. Застоят продължаваше, и продължаваше, и продължаваше… колко дълго е безвременното време? Няма време, няма движение, няма звук… но почакай. Имаше звук. Някакъв звук се приближаваше.

Поскърцващ звук с най-фин тембър, почти неуловим в началото, почти илюзия за звук. После той стана по-силен и по-силен, но все така фин. Звукът на крилете на водно конче, което драска по хартия, или на сухи листа, падащи върху меката земя, или на краката на паяк, тупкащи по покрития с линолеум под. Марти гледаше право напред — единствената посока, в която му позволяваше да гледа замръзналият му поглед. Идваха паяци.

Само няколко в началото, вървящи внимателно по лъснатия под. Всеки паяк вдигаше един крак, опитваше странната, хлъзгава повърхност пред себе си, придвижваше се с един сантиметър, вдигаше следващия крак. Само няколко, с различна големина, бавно приближаващи. В цялата сегашна вселена на Марти единственото движещо се нещо бяха паяците.

Той се опита да изкрещи, или да избяга, или да ги стъпче, но, разбира се, не можа. Те идваха бавно, в началото тези няколко, а след малко към тях се присъединиха още. Различна големина, различна форма, различен цвят. Някои бяха космати, с дебели крака и груба обвивка от черна четина. Други бяха блестящо твърди, с тела почти като черупки. Някои имаха тънки като игли крака, други имаха челюсти като клещи, трети имаха шипове. Някои напредваха стремително.

Появиха се още паяци. Все още бавно, те се придвижваха напред, черни и жълти, кафяви, мъхести с цигулкоподобни шарки на гърба, блестящо черни с червени шарки във формата на пясъчен часовник. Топчести паяци, които не можеха да вървят, без да се поклащат напред-назад, вълчи паяци, дългокраки паяци, лъщящи от изпускана течност паяци, стайни паяци, тарантули. Един African Loxosceles на зелени точки.

Сега те бяха десетки, бавно напредващи. Някои бяха по-бързи от другите. Те се катереха по паяците пред тях. На едно-две места се разгоряха битки — паяците се вкопчваха и се търкаляха, шестнайсет крака сплетени смъртоносно около блестящите тела, забиване на зъби, изтичане на отрова, а после един или два оставаха да лежат на пода, първо, превивайки се в спазми, а после неподвижни, докато ордата продължаваше да напредва…

… към Марти. Мозъкът му се затърчи в агонията на ужаса — тялото му бе статуя. А паяците идваха. Като рояк.

Внезапно един от най-близките се метна напред, обхванат от паяшка похот и бързо изчезна от полезрението на Марти. Той не можеше да раздвижи очите си, не можеше да погледне надолу, не можеше да види накъде се втурна така бързо това насекомо, но после разбра, че може не само да вижда и чува, но и да чувства. Той усети как паякът се катери по лявата му обувка.

Над кокалчето… пауза… нагоре по крака под панталона. Отново си почина около коляното му.

Само да можеше да крещи. Молеше се на бога да може да изкрещи. Сега стотици паяци гъмжаха по пода, блъскаха се един в друг, вървяха напред. Първата вълна изчезна под долната граница на периферното зрения на Марти, приближавайки се неумолимо. Той почувства, че паякът на левия му крак пълзи все по-нагоре по вътрешната страна на бедрото.

Започна да се моли да изгуби съзнание.

Още два паяка се понесоха по десния му крак. Шокът бе мъчителен. Дузина други пъплеха около ръкавите му… после станаха безброй, пълзяха от външната и вътрешната страна на дрехите му. По гърба, нагоре по врата. В косата. Те пълзяха — о, Господи, не! — по най-чувствителните му места, изследваха, оставяха лепкави следи от слюнка, хапеха, дъвчеха. Някои плетяха паяжини, други падаха на пода само за да започнат отново да се катерят.

Един се намъкна в дясната му ноздра, сви се на топка и започна да отбива атаките на другите, които се опитваха да се вмъкнат в същия отвор. Пълзяха в устата му, под езика, в дълбочината на гърлото му. Там снасяха яйца.

Ужасът беше безграничен, но Марти не можеше да припадне, не можеше да умре. Ужасът вече бе достигнал до най-горната си граница. Тогава се появиха плъховете.

Подът бе покрит с паяци, но плъховете тичаха направо по тях, направо към Марти. Те започнаха да дъвчат обувките му — това свърши бързо и тогава започнаха да гризат пръстите му.

Болката бе невероятна, но плъховете като че ли я усещаха по някакъв начин и това още повече ги възбуждаше. Те загризаха прасците му, поглъщаха плътта му, пируваха с нацепената кожа и разкъсаната мускулна тъкан, докато от него не остана нищо освен един скелет от окървавени и мазни кости. Тогава, дълго време плъховете смукаха костите.

Появиха се червеите. Те пълзяха по оголените кости на пръстите на Марти, между поскърцващите прешлени на гръбначния стълб. Впълзяваха в костния мозък, гъмжаха там, смучеха мозъка, изпускаха сока си, оглозгаха костите докрай. Те пълзяха в очните кухини, ушните отвори, в черепната кутия.

По някакъв начин Марти все още чувстваше и виждаше. Чувстваше как червеите се гърчеха в костите му. Виждаше ръката си на скелет.

Докато наблюдаваше, той се разпадна. Костите се разпаднаха на молекули, които изчезнаха и се превърнаха в атоми калций, атоми фосфор, атоми въглерод. Превърнаха се в електрони, въртящи се около почти незабележими протони, вибриращи неутрони, основни частици енергия, които проблясваха в разредения въздух на намиращата се извън времето кухня, докато… Марти вече го нямаше. Невидим. Отсъстващ. Несъществуващ. Изчезнал.

Отначало Райън продължи опитите си да чете, след като Марти отиде в кухнята, но почти през целия последен час му бе струвало огромни усилия да не заспи, така че само след няколко минути вече потъваше в хипнотичното състояние на границата между съня и събуждането. Главата му клюмна, тънка струйка слюнка плъзна от полуотворената му уста надолу по брадичката, клепачите му се притвориха. Затова не усети първия полъх на раздвижване сред уредите, строени в редица пред него — плахото „бип!“ на осцилоскопа. Не забеляза и смътните трептящи образи по екраните няколко минути по-късно, жуженето на изписваните данни, свистенето на магнитофоните, които се включваха автоматично. Нито слабата светлинка в горния край на стълбите.

Стрелките на магнитометъра щяха да изскочат от циферблата, барометърът започна да пада. Райън вече бе потънал в дълбока дрямка. Бледата светлинка в горния край на стълбите заблестя по-ярко, стана синьо-зелена, доби форма, започна да слиза надолу. В почти безсъзнателното си състояние на полусън Райън най-напред усети само, че се събужда, после — че го събужда НЕЩО и накрая — че ТО натиска рамото му. Ръка.

Подскочи, изведнъж разсънен, и се завъртя заедно със стола — и видя Марти, застанал зад него. Светна в лицето му с фенерчето си. Видя изражението на неподправена изненада и недоумение на бледото лице на приятеля си. Марти се бе възродил, но сега бе в шок. Райън отново се извъртя, за да проследи втренчения поглед на широко отворените очи на техника. Проследи го дотам, където бе прикован — стълбите.

Видя зеленикавата, светеща, пълзяща маса, която вече се бе спуснала до средата на стълбището, наподобяваща гигантска ръка. Могъщите й търсещи пръсти струяха надолу по стълбите и се насочваха право към Райън и Марти. И двамата бързо отстъпиха две крачки назад. Марти отвори уста да изкрещи, но нямаше дъх да издаде звук. Райън не можеше да се помръдне. Въздухът бе станал рядък, зареден с електричество. Мониторите бяха полудели. Нещото идваше все по-близо.

Най-сетне Райън успя да проговори шепнешком:

— Появи се! Виж осцилоскопа!

Марти вдигна рязко глава:

— Системите са активирани! Температурата спада!

— Истина е! Това наистина става!

— Не сънувам ли?

— Да те ощипя ли?

— Благодаря, и сам мога.

Димящите пръсти стигнаха дъното на стълбището и внезапно се издигнаха към тавана на вестибюла. Пулсиращо пипало се протегна, спусна се плавно надолу, изви се като кобра и се прибра. Пръстите се свиха в юмрук, който бавно започна да расте. Когато дланта отново се разтвори, бе двойно по-голяма. Пак се настани на пода и едва забележимо запълзя напред.

Нещо в Марти се скъса. Устата му се отвори, затвори се, после пак се отвори и пак се затвори. После закрещя.

Всички в дневната стая наскачаха. Дайан грабна Роби и го притисна до себе си, още преди да разбере какво става. Д-р Леш сложи очилата си, за да потърси причината за паниката. Причината бе сред тях. Ръката бе в дневната. Движеше се безцелно, промушваше се под масите, обикаляше столовете. Като оживяла мъгла. В стаята бе станало студено и влажно. Никой не помръдваше.

— Случвало ли ви се е по-рано? — попита Леш, без да отправя въпроса си конкретно към някого.

— За първи път виждам подобно нещо — заекна Дайан.

— И аз!

Мъглата се надигаше и спадаше като прилив. Откъслечни проблясъци припламваха във веществото, сякаш избухваха миниатюрни светкавици или извънземни неврони се освобождаваха от електрическите си заряди. Сякаш мъглата мислеше.

— Това е… страхотно! — промълви Леш.

— Но е нищо в сравнение с онова, което трябваше да преживея в кухнята! — дрезгаво каза Марти.

Но никой не слушаше Марти. Всички бяха вцепенени. Парата се рееше наоколо като светещ бриз, вече морскозелена, искряща и димяща. Проучваше дневната, изглеждаше жива, съзнаваща, но сякаш загубила пътя. Търсеше нещо, не можеше да намери изхода.

Леш се отдръпна от едно пипало, което се свиваше на кълбо до нея.

— Не му давайте да ви докосне! — зашептя тя. — Но се постарайте да не му пречите. Мисля… чувствам, че иска нещо. Но като че ли не е сигурно какво.

— Вие… просто си въобразявате д-р Леш! — изскимтя Райън.

Той замря неподвижен, докато димът се увиваше около краката му, нагоре към гърба и после обратно надолу.

— Видяхте ли? — успя да изрече със задавен глас, когато нещото го остави на мира. — Добре съм. Нищо ми няма!

Искрено се надяваше, че ще е така, щом го казва.

Силите на Марти бяха почти на изчерпване, след като се бе разпаднал пред хладилника, а сега гледаше тази жива пара в дневната. Полека той отстъпваше назад, по-далеч от пътя на облака, към малката баня за гости.

Дайан все така здраво притискаше Роби. Никога преди не бе виждала нещо подобно на тази… тази мъгла и не бе сигурна как да реагира. Всичко бе изумително, дори зашеметяващо. И все пак бе свързано с изчезването на детето — и бе опасно и плашещо в същото време. Но тя не искаше да допусне грешка — може би поведението й или реакцията й спрямо това нещо (каквото и да е то) щеше да реши съдбата на детето й. Може би трябваше да се държи храбро. Или нагло. Или може би срамно. Или… как? Направо бе парализирана от многото възможности и затова просто стоеше, готова на всичко, прегърнала сина си.

Стив бе и по-уплашен от Дайан, и по-ядосан. По природа бе простоват и тези оживели фантазии му бяха чужди. Просто умът му не го побираше. Не вярваше на очите си. Но то бе там. Той го виждаше. Затова емоционалното състояние на Стив бе резултат и от рухването на представите му за естествения ход на нещата, не само от стреса поради изчезването на детето му и обърканото домакинство. Той се страхуваше от реещата се мъгла и същевременно бе разгневен. И най-сетне гневът и страхът го убедиха, че тя съществува.

Но пълзящата мъгла не бе най-фантастичното явление, с което Стив трябваше да се примири до края на нощта. Защото в този момент серия искри проблеснаха във въздуха под тавана — там, където се бяха материализирали скъпоценностите, и се появи още нещо.

Нещо. Мрак без форма. Безформено отсъствие на светлина. Размерите му непрекъснато се меняха. Освен това тъмнината се движеше. Плаваше във въздуха. За малко спря, поколеба се, понесе се нагоре, закръжи, пак спря. Съвсем като живо същество от сянка, което се оглежда на непознато място.

Леш усети, че леденостуден страх я пронизва за пръв път тази нощ. Никога през живота си не бе преживяла или чела за нещо, което поне малко да прилича на тази безформена тъмнина. Но вчера бе чула някой да й говори за нея. Танджина. Нещо, което видяла в транса си… Какво бе казала тя? „ТОЙ Е СЯНКА. СУМРАЧНО СЪЗДАНИЕ, КОЕТО НЕ МОГА ДА УСЕТЯ, ТОЙ САМИЯТ Е ПРОХОД КЪМ ДРУГА ПЛОСКОСТ“.

И ето сега то бе тук. Леш изпитваше ужасно, предизвикващо гадене, усещане. За нещо вече видяно — полузабравен, полужив спомен. Прималяване, като при падане в пространството. Това същество бе проходът за Никъде.

— Стойте настрана от него! — зашептя Леш с отчаяна настойчивост. — Не го допускайте до себе си. Това е… Мисля, че това е тунел към друга вселена.

Внезапен страх ги наелектризира взривоопасно. Райън се стресна:

— Искаш да кажеш… като черна дупка? Черните дупки не се движат така. Това е нещо живо. Освен това черна дупка, голяма като тази, досега да е погълнала половината щат.

— Не зная какво е черна дупка, нито какво е това — предпазливо заяви Леш. — Но Танджина каза, че е „проход към друга плоскост“, и на мен то не ми харесва.

На никого не му харесваше. Бе студено. Бездънно. Движеше се. Дори като че ли издаваше някакъв звук. А може би това бе липса на звук. Нещо като несмях.

Приближи се до един стол. Настани се на възглавницата. Продължи към масата за гости. Възглавницата от стола бе изчезнала. Нямаше я, сякаш бе погълната от съществото-сянка. Изядена.

Съществото-сянка се отдалечи от масата. Започна да се приближава към Дайан.

— Не! — прошепна тя, почти мигновено изгубила контрол над себе си. Лицето й се изопна. Тя панически притискаше Роби към себе си. Не можеше да направи нито крачка.

— Не! — изскимтя.

Сянката се приближи още. Внезапно под тавана лумна още един водопад от искри и се появи пламък. Появи се и започна да расте, докато доби размерите и донякъде формата на мъж. Същество-пламък, оранжево, пулсиращо, течно. Гмурна се надолу в стаята като огнено кълбо и застана срещу сянката.

Те затанцуваха. Поне приличаше на танц. Докосваха се, разделяха се, въртяха се, преплитаха се. Съществото-пламък бъбреше на някакъв ефирен огнен език, като горещ вятър. Може би това бе песен.

Хората наблюдаваха танца им безмълвни, безсилни да откъснат поглед. Стаята се бе превърнала в сцена за невъобразим спектакъл. Тихичко Леш промълви:

— Танджина е видяла това.

На Дайан й се виеше свят от усилията да схване значението на видяното.

— Това са сънищата на Керъл Ан! — учудено прошепна тя. Сънищата на Керъл Ан са оживели!

Леш поклати глава.

— Мисля, че вече са били живи, когато Керъл Ан ги е сънувала.

— Какво трябва да правим? — натъртено попита Райън.

— Да правим? — Леш повдигна вежди. — Що за нахална мисъл!

Тя отново насочи вниманието си към танцуващите.

Съществото-пламък променяше цветовете си — от оранжево в червено, жълто, бяло, синкавобяло, зеленикавобяло, оранжево-бяло. Формата му също се променяше от време на време — приличаше ту на крило, ту на метеорит. Или на дъжд от пламък. Говореше на огнения си език на тъмното нещо, а съществото-сянка му отвръщаше със своя смях-сянка. И през цялото време на танца зелената мъгла не спираше да обикаля пода — луташе се безцелно, спотаяваше се в ъглите, удвояваше се. Танцът ставаше все по-лудешки. Огънят пламтеше, сянката се сгъстяваше. Стаята се нажежи от трескаво напрежение. Изведнъж сянката с едно духване угаси буйния пожар и всичко потъна в мрак, тишина и покой. Всичко освен фосфоресциращата мъглявина, която струеше по пода, и безсърдечния смях-сянка.

Но само след миг неугасимото същество-пламък лумна отново, точно зад тъмното нещо и пръсна толкова ярка светлина, че почти очерта силуета на сянката, почти разкри формата й. Без бавене двете отново се впуснаха в танца си, все така загадъчни.

— Чудя се кой ли им измисля хореографията пряко сили успя да се пошегува Райън.

Търсеше отдушник за собственото си напрежение. Но успя само да предизвика нов повод за ужас — под тавана проблесна още едно съзвездие от ситни искрици и се материализира още едно същество. Плътно и твърдо, то смътно напомняше дънер на изкорубено дърво. Яка възлеста кора го покриваше от долу (където сякаш избуяваше от пода) догоре (където се бе сраствало с тавана). Половин дузина клонки пипнешком се провряха в стаята. Старчески, пресекливи звуци витаеха около кората.

Роби изпищя, уверен, че това е неговият страшен дъб, върнал се да го тормози. Може и да беше той. Във всеки случай хленчът на момчето бе пресечен от съществото-пламък, което се откъсна от партньорката си — сянка, и нападна дървото. Съществото пламък се стрелкаше напред-назад между клоните, като ги подпалваше отново и отново с всяко минаване. Огнената песен сега звучеше яростно. Засмукващият звук на кремационната пещ. Горящите дървесни крайници се гърчеха и стенеха, извиваха се и кършеха собствените си обгорени филизи. Пламъкът отново се втурна и обгърна дънера. Дървото глухо стенеше. Когато най-сетне успя да се изтръгне от насилствената прегръдка на огъня, от едната страна бе обгоряло и димеше.

Сянката се спусна и обви пушека. Погълна го, сякаш бе нейна собственост. Дървото изръмжа, а после се сгърчи, като напука тавана. Безплътната пара все още криволичеше по пода.

Потресените човешки същества вече бяха прекалено замаяни, за да говорят и дори да помръднат.

Драмата на дървото, огънят и сянката продължаваше. Към каква развръзка — може би само звездите знаеха.

Марти успя да се добере до банята в дъното на коридора и се скри там задъхан. Бляскавата зелена мъгла, плъзнала навсякъде наоколо, за него бе последната капка. Стига толкова! Чудеше се как още не е умрял от страх. За учебен стаж бе прекалено, поне що се отнасяше до него. Значи зелена святкаща мъгла, така ли? Добре! Просто ще си кротува тук до края на нощта, а на сутринта — „Много благодаря!“ и хоп! — право в самолета за вкъщи да си пише мемоарите.

Запали лампата, спусна капака на клозетната чиния и седя там, докато дишането му се нормализира. Ето, така е по-добре! Странни звуци проникваха от дневната, но той не искаше да знае нищо за тях. Затвори вратата на банята и се заключи.

А сега какво? Огледа се наоколо в малката, чиста стаичка. Бяла порцеланова мивка, бяла порцеланова клозетна чиния, бели матови стени, бели плочки по пода, бяла тоалетна хартия, бял сапун „Слонова кост“, бяла мазилка на тавана. На стената висеше картина — акварел с червени калифорнийски макове, под стъкло и в рамка. Над мивката имаше огледало, което скриваше аптечката. Само че Марти нямаше да поглежда повече в никакви огледала тази нощ. Просто се усмихваше и седеше в очакване на утрото.

Започна да потрепва с пръсти отстрани по бидето. Затананика си някаква песничка. Необичайни звуци се промъкваха под вратата. Той затананика по-силно. Като че ли захладня. Ставаше течение или нещо от тоя род. Вдигна яката около врата си и пак започна да потупва ритмично порцелана. Цоп! Показалецът му хлътна в нещо лепкаво по ръба на тоалетната. Браво бе, Марти! Право в десетката! Долепи пръста до палеца, за да го усети по-добре: много бе лепкаво. С отвратена усмивка вдигна ръка пред лицето си, за да види какво е полепнало по нея.

Ръката му се топеше.

Отскочи назад тъй рязко, че събори капака на казанчето и той издрънча на пода. С първобитен ужас се взираше в ръцете си — и двете бавно се стичаха, пръстите му се източваха, кожата капеше като восък в локвички на плочките. Марти почна отново да се задушава. Хлъзна се от тоалетната и с трясък се приземи върху линолеума. С обезумял поглед въртеше глава от единия към другия ъгъл, напразно търсейки обяснение за нещастието си. Утеха нямаше. Като омагьосани ръцете му започнаха да се разтягат от раменете надолу, сякаш бяха от тесто. Удължаваха се и изтъняваха, докато станаха три пъти по-дълги от нормалното и като опря кокалчетата на пръстите си на пода до себе си, лактите му щръкнаха във въздуха над главата му, почти като краката на огромен паяк.

За миг тази мисъл предизвика ужасяващо видение и той бързо погледна надолу — но не, не бе паяк!

И все пак се чувстваше наистина странно. Всъщност някак… могъщ. С кристално ясно съзнание, мисълта му режеше като бръснач — като след половин грам кокаин. Марти лукаво се подсмихна, присви колене към гърдите си и се облегна на стената. Не бе съвсем сигурен, но му се струваше, че става по-голям. Ама много по-голям. Чу как шевът на панталоните му се разпра отзад. Усмихна се отново. Слюнка преля над долната му устна, проточи се на дълга нишка до пода и там се събра в локвичка. Наведе глава и облиза плюнката от пода. Това бе лесно, защото шията му бе станала по-дълга и леко огъната напред, а челюстите му бяха изпъкнали като зурла. Така че бе лесно да се наведе и да оближе слюнката. Лесно и приятно.

Ризата му се скъса. Това го разсмя, но от устата му излезе само съскащ звук. Той му се зарадва. Кх-х-х-х-х! Отново се наду — дрехите му се разпаднаха на парцали. Въобразяваха си, че ще могат да го скрият в дрехи, глупаци такива! Скоро щяха да разберат колко наивни са били. Щеше да им покаже лицето си.

Огледа стаята. Какво търсеше? Нещо му се искаше, но какво? Повдигна капака на тоалетната до себе си с десетсантиметровите си нокти. Пъхна глава в чинията и залочи. Не, нещо друго беше.

Погледна към огледалото на стената. Внезапен гняв забушува в него като пожар мразеше огледалата. С едно движение се надигна и разби стъклото с лапата си на влечуго. То се пръсна на парченца, отломъците се разпиляха навсякъде. Цяла минута дишаше тежко, после взе едно от по-големите късчета и го изяде. Стъклото бе вкусно.

Марти изяде всички шишенца от лекарства в аптечката. Откачи картината от стената и захапа стъклото й. Вече се чувстваше по-добре. Почеса се в неясна възбуда. Звуците откъм предната част на къщата привлякоха вниманието му. Той блъсна вратата на банята, без да си играе да я отключва, и се запъти с подскоци през вестибюла към дневната.

В дневната пламъкът и сянката бяха обградили дървото, а хората гледаха вцепенени. Изведнъж нисък ръмжащ звук накара всички да обърнат поглед към вратата за коридора. От тъмното там идваше някаква фигура. Дървото, пламъкът и сянката я съзряха едновременно и като че ли изпаднаха в лудост. Пламъкът се гмурна в сянката и изчезна, сянката погълна дървото и то се стопи, а после самата тя плавно запърха по стълбите и се скри… между сенките.

Леш и останалите се взираха към коридора, където фигурата се приближаваше все повече и повече. Тя изведнъж се показа в полумрака, осветен от телевизионните екрани — гол, хлипащ, полюшвайки се прегърбен като орангутан, там стоеше… Марти. Той се бе върнал от метаморфозата.

Марти се спря, като стигна до групичката, изправи се и ги погледна смутено:

— Защо сте ме зяпнали всички? — попита той.

Преди някой да успее да отговори, се случи нещо чудно — най-голямото чудо през цялата тази странна и страшна нощ. Една жена се появи на стълбите. Жена-видение. Висока, грациозна, с великолепни старинни одежди. Тя се плъзгаше по стълбите, заобиколена от трептящи, мъждукащи светлинки. Чудо, защото бе толкова красива, макар никой да не би могъл да опише точно лицето й, а очите й бяха непроницаеми, като отвъдния свят. Чудо, защото бе толкова истинска — всеки, който се осмелеше, би могъл да протегне ръка и да я докосне, макар че никой не бе толкова смел. Чудо, защото тя бе призрак.

Досегашните явления също бяха чудеса, разбира се, но толкова свръхестествени и странни и самата им същност бе толкова неприемлива за съзнанието, че ги възприемаха по-скоро като халюцинации. Леш вече се питаше: това наистина ли се бе случило току-що? Действителност ли бе?

Но тази жена — тя бе истина. Тя бе тук. Тя вървеше или по-скоро се рееше сред тях сега. Проблясъците, които я заобикаляха, се движеха заедно с нея, проверяваха въздуха като съгледвачи, от време на време се отдалечаваха, пак се връщаха. Образи-следи, само дето не следваха, а изпреварваха жената всеки път, когато се плъзгаше нанякъде, като че ли по някакъв странен начин я водеше собственото й движение.

Ектоплазмата на ръцете й периодично преливаше в дълги, тънки пипала, които се протягаха през стаята, за да проверят различни предмети, да ги опипат и да ги усетят, и пак се прибираха при нея. Тя постоянно се разтягаше по този начин, понякога всъщност за миг се разтваряше напълно, за да се образува отново след секунда във водовъртеж от сгъстяващ се дим.

Тъй истинска, тъй завладяваща. Всички наблюдаваха как прозрачното й тяло се движи от стола към камерата, а после към завесата и нямаше сред тях някой, който да не копнее да бъде докоснат от нея. Всички бяха развълнувани до екстаз и се чувстваха подвластни на магията й. Стояха като вкаменени, докато жената се движеше. После видяха как спря. Ефирната синьо-зелена мъгла, от която се състоеше, изглеждаше по-гъста, главата й — по-едра, очите й — още по-черни, устните й се разтеглиха в демонична озъбена усмивка, ръцете й се вдигнаха, нещо животинско напираше в нея под погледа им и започна да излиза наяве. Леден страх пропълзя в сърцата им.

В стаята стана по-студено. Всеки се бе обърнал в различна посока, за да види какво става, когато изведнъж светнаха всички електрически крушки в къщата. Светлината ставаше все по-ослепителна, непоносимо ярка. Всички в стаята закриха очи. Марти отново запищя. Дим изпълваше стаята, пращяха искри. Тънкият писък стана оглушителен, стрелката на звукозаписа отхвръкна и показваше претоварване.

— Замириса на късо съединение! — извика Стив.

— Ще експлодира!

Честотата на сигнала достигна ужасяващо шеметни височини, звукът стана непоносимо силен, докато най-сетне като в очистителен катарзис оглушително „Бум!“ разтърси къщата — мъглявият призрак, заедно с мъждукащите светлинки яростно бе засмукан в билокационната точка и всичко отново потъна в тишина и мрак. Край на епизода.

Д-р Леш наруши мълчанието.

— Превъртете лентата!

Гласът й бе напрегнат, сдържан.

Райън заблъска бутоните за връщане назад на видеозаписа, докато останалите се опипваха за някакви повреди и бавно се събираха около мониторите. Марти остана да седи гол на пода, там където си беше, дишайки учестено, но иначе изглеждаше здрав и читав.

— Мисля, че се е записало — мърмореше Райън, докато пръстите му играеха по различните бутони и клавиши. — Струва ми се, че го имаме на лента. Да, да! Записали сме го.

Двата монитора показваха видеозаписите си едновременно — единият заснет във видимата част на спектъра, а другият — със специален обектив, улавящ инфрачервения обхват, който се възпроизвеждаше върху термографична лента.

Всички внимателно гледаха екраните. Нито единият, нито другият запис не показа съществото-пламък, нещото-сянка, нито създанието-дърво. Нямаше ги там. Нямаше я тюркоазната мъгла, нито парата, нито димът. Но онова, което го имаше, бе поразително. Това бяха хора.

Прозрачни, безплътни форми, които слизаха бавно по стълбите. Пристъпваха със същата скорост и на същите места, където се бе появявала мъглата. А в центъра на гръдния кош на всеки един тлееше светлинка — точно там, където бяха припламвали и греели огънчетата в мъглата, когато тя най-напред се бе стекла по стълбите.

В тази върволица от изпарения се нижеха най-различни хора. Прегърбен уморен старец. Малко момиченце, но не Керъл Ан, се оглеждаше, като че ли се е изгубило. То сякаш не виждаше стареца. Безцелно се луташе из дневната. После на екрана се появиха още четири образа. Едри, прошарени мъже, загърнати в палта от зебло, с широкополи каубойски шапки и ботуши за езда се скупчиха в един ъгъл с гръб към камерата. Една жена закрачи по екрана, издокарана като палавите хлапачки от 20-те години. Движеше се нагоре-надолу, сякаш търсеше врата, за да излезе, по лицето й струяха сълзи. Появиха се още няколко души — детенце, свито на кълбо, плачеше беззвучно, двама окървавени грубияни се ръгаха с ножове. Старица с венчална рокля. Хора с всякакъв вид и възраст плаваха като насън по екрана. Изгубени, без посока, тъжните призраци следваха същия път, по който бе преминала мъглявата ектоплазма. Духове, не намерили покой.

Същите образи се виждаха на инфрачервения екран, макар че той ги показваше в безумни цветове, защото реагираше на температурата им. Те бяха леденостудени, тези фантоми.

Рядко се случваше някое привидение да влезе в контакт с друго. Изглежда, дори не съзнаваха, че другите съществуват. Някои дори гледаха право в камерата, без признак, че знаят за нея. Млад мъж се приближи до обектива и се изпари.

На екрана се появи жената-привидение. Вместо двадесетте светлинки, които я заобикаляха, сега имаше двадесет духове — бледи привидения-слуги — призрачна свита, съпровождаща призрачната си господарка. Жената-дух се движеше сред поданиците си царствено, грациозно, надменно. Дори на запис бе величествено видение.

Сякаш нарочно тя гледаше встрани от екрана. След това долетя по-близо и изпълни екрана. Спря се. Приближи се още, докато целият екран потъмня. Стана съвсем черен. Неясният образ на жената променяше формата си в тъмнината. Преображението бе ужасно — появиха се две ярки горящи точки, които после се дръпнаха — това бяха очи. Очи по средата на глава без светлина, без форма. Безформена, но отвратителна. Постепенно главата се разсея, накрая се виждаше едва-едва. Все така трудно бе да се прецени формата й. Защото това бе хилещото се лице ма чистия Хаос, на съвършения Ужас. Въплъщението на Лудостта.

В дъното зад нея бе сянката й — сянката на Звяра.

Дъхът на Марти секна, докато се взираше в образа, защото именно в това се бе превърнал за кратко. Дайан сграбчи Роби, прикри очите му и запищя — неспирно, неудържимо, звукът извираше от дъното на душата й. Стив насила я избута настрани от монитора, за да не вижда онова, от което не можеше да откъсне поглед.

— Това нещо е там с детето ми! — виеше Дайан. — Това! Това нещо!

Д-р Леш продължаваше да се взира в екрана. На лицето й бе изписано отчаяние.

— Боже мой! — прошепна тя на себе си. — Там има стотици!

Стив обгърна Дайан със силните си ръце. Прегръщаше я, докато писъците й не преминаха в плач, а после утихнаха в приглушено хлипане. Той нежно галеше главата й, после се наведе да вдигне Роби, който бе застанал до него, и взе и момчето в здравата си безгранична прегръдка.

Леш и асистентите й продължаваха да гледат мълчаливо. Записът свърши. Настъпи тишина.

Цяла минута никой не помръдна. После д-р Леш се съвзе и отиде до видеомагнетофона, взе касетите и ги сложи в куфарчето си. После го заключи.

Глава VI

Ярко утринно слънце грееше през прозореца на кухнята. Светлината падаше на правоъгълни петна по линолеума на пода. Вече бе топло. Нощта си бе отишла. Роби влезе в кухнята с дълбока въздишка, облечен в нови дрехи от главата до петите, с току-що сресана и още влажна коса.

— Готов съм! — извика той.

— Кажи на баба си да се обади. Веднага, щом пристигнеш — нареждаше му Дайан, докато бършеше ръцете си с кърпата за чинии.

— Таксито дойде! — провикна се Стив от вестибюла.

Дайан приклекна и оправи якичката на Роби.

— Не бива да се плашиш от таксиметровия шофьор. Чичкото е приятел на мама и татко.

— Престани, аз съм вече на осем години! — Роби почваше да се дразни от цялата суетня. Призраците бяха друго нещо, но с едно пътуване до баба си можеше да се справи.

— Ето така ми харесваш! — избоботи Стив, влизайки в кухнята. — Хайде да потегляме! Предстои ти истинско приключение!

— Не ми трябват никакви приключения повече. Искам да се наспя.

Тръгнаха заедно към предната врата. Роби взе в едната си ръка малкия куфар — като за осемгодишно момче, а в другата стисна каишката, за която водеше Е. Бъз. Излезе навън. Стив понечи да го последва, за да му помогне, но момчето го отпъди с ръка.

— Мога да се оправя и сам. Довиждане!

— Довиждане, миличък! — извика Дайан от входа. — Обаждай се!

Тя преглътна сълзите си, докато детето и кучето се качваха в таксито. Е. Бъз излая. Колата потегли.

Стив влезе в дневната, за да поговори с Райън. Дайан се върна в кухнята. До масата седеше д-р Леш и сортираше колекцията си от бижута и дрънкулки, които се бяха материализирали във въздуха предишната вечер. Брошки, карфици, камеи, гребени, медни копчета, копчета за ръкавели, зъби, кости, монети и медальони с капачета. Като древни вкаменелости те разказваха за отдавна мъртъв живот. Материални сенки от миналото.

— Тази камея — д-р Леш я вдигна към светлината — сигурно е на сто години.

Дайан седна до нея и зарови пръсти в скъпоценностите.

— Бива си я плячката, а! — тя направи жест към горния етаж. — Може би ги е страх, че ще ги съдим и това е представата им за помирение извън съдебната зала?

Леш взе електронен часовник с гъвкава метална гривна.

— Ами това? Най-много да е на година-две. И не е на съпруга ви, така ли?

— Той казва, че не е.

— Чувала съм бижута или парфюми да изчезват от тоалетката на една стая в друга, но това… това тук не се побира в нито една схема, за която съм чувала или виждала.

— А нима напоследък изобщо нещо се побира в някаква схема?

— Не, мисля, че не! — Леш се усмихна. Страшно бе започнала да обича и уважава това семейство за краткото време, откакто споделяше изпитанието им. Особено Дайан й изглеждаше толкова силна — отказваше да изостави детето си пред лицето на това безумие, даваше пълна свобода на чувствата си, но не им позволяваше да я парализират напълно. Ето — минали са само няколко часа, а Дайан е свежа и бодра в чистата си жълта рокля, дори саркастична.

Стив влезе в кухнята.

— Добре, момичета, какво има за закуска?

Д-р Леш се изправи, свали очилата, приглади роклята си.

— Е, аз тръгвам — събра находките си в една чанта. — Ще ги занеса в лабораторията заедно със записите. Трябва да се отбия при Танджина, да видя как е. Освен това преди малко уредих по телефона спешно заседание на комисията за хуманни изследвания днес следобед. Ще им покажа доказателствата, може някой да има някакви разумни предложения.

Тя спря, после размисли и продължи малко по-предпазливо.

— Ще трябва да покажа и тези неща.

Стив мрачно се усмихна.

— Само да не е в телевизионните новини!

— Нито в „Тайни и загадки“ — добави Дайан.

— Няма да е дори в забавната програма, обещавам!

Тя се запъти към вратата.

— Оставам Райън тук с вас. Довечера ще се върна. Марти няма да идва повече, нали разбрахте?

— Да, каза ми, че след като снощи видял как лицето му се свлича на пластове като при киселинна обработка за разкриване на оригинала, решил да си намери работа през деня — Стив се изкиска.

— На мен ми каза, че това е било най-кошмарната ретроспекция, която е виждал — рече съчувствено Дайан. — Бедното момче.

— Е, във всеки случай обеща да си мълчи няколко седмици. След това ще трябва да се оправяме сами.

Точно тогава се звънна на вратата.

— Аз ще отворя — скочи Стив.

Този звънец го накара да изпита нещо като облекчение. Бе шефът му Тийг, който незабележимо се опитваше да надзърне зад Стив.

— Това там кабел ли е?

— Кабел ли? А, да, да, от няколко дни сме без телевизия.

— О, трябва да видим тая работа! Други къщи в квартала засегнати ли са? — гласът му преливаше от подозрение.

— Ъ, не, не… само ние.

В дъното на дневната роялът се плъзна на около метър разстояние и лекичко се блъсна в канапето, приглушено завибрира в дисонанс. Тийг не видя движението, но звукът го накара да се намръщи. Стив припряно излезе отвън и затвори вратата зад себе си. В същия миг светна лампата над входа, а после блясъкът й стана толкова силен, че дори на дневната светлина заслепяваше. Стив нервно се засмя. Тийг изгледа накриво крушката.

— Като че ли имате доста проблеми с електричеството в къщата. Каква крушка си завинтил горе, триставатова ли? Да не се страхуваш от крадци — тук, в този квартал? Или само искаш да събереш всички насекоми в Куеста Верде? — той се засмя. — Годен ли си за малка разходка с кола? Искам да ти покажа нещо.

Леш караше към университета. Стив бе излязъл с Тийг. Райън дремеше на канапето. Дайан се чувстваше изтощена. Известно време се опита да се занимава с нещо, вкопчвайки се отчаяно в своите дребни и понятни домакински задължения — сложи чиниите в машината за миене, помете парчетата счупена посуда — отломките на разбития й живот.

Качи се горе, оправи стаята на Дейна, намери някакъв брой на „Плейгърл“ сред безразборно разхвърляните списания, прелисти го, остави го обратно. Излезе в коридора и спря пред затворената врата на детската стая. Затворена завинаги, заключена завинаги. Защо това се случи с тях? Долепи ухо до вратата. Гробна тишина.

— Ало! — извика Дайан. — Има ли някой там! Керъл Ан!

Лекичко почука. Все така цареше мълчание.

Разкъсвана от противоречиви чувства, тя сложи ръка на дръжката със спокойната увереност, че е заключена, и все пак изплашена от мисълта за онова, което може би ставаше вътре. Сложи ръка на дръжката и тя се завъртя. Дайан изохка, отстъпи назад, втренчена във вратата. Една минута не помръдна. Сърцето й биеше оглушително, очите й плувнаха в сълзи. Поколеба се, а после започна бавно да отваря вратата. Инч. Два. Изведнъж отвътре се чу рев — отблъскващо ръмжене, което яростно затръшна вратата. Реакцията на Дайан бе мигновена — отскочи ужасена, обляна в сълзи, молеща задавено за прошка, разстроена. Без да се обръща, заотстъпва заднешком по коридора, докато стигна до собствената си спалия, влезе и затвори вратата след себе си.

Това обаче отне и последните й сили. И без това енергията й бе на изчерпване и това премеждие изсмука до дъно и остатъците от този крехък източник. Изведнъж усети натрупаното изтощение от часовете на безсъние и ужас. Умората я надви. Свлече се на леглото като упоена и само след минута потъна в тежък сън.

Прозорците на спалнята бяха затворени. Въпреки това завесите за миг потрепнаха, сякаш лек ветрец си играеше с тях, а после отново замряха неподвижно. Но спящата Дайан не забеляза това. Тя тихичко похъркваше, легнала по корем, без дори да съблича жълтата памучна рокля от сутринта. Имаше да наваксва много, много сън и безброй пропуснати сънища. Затова не чу как изскърца леглото.

Матракът хлътна и отчетливо пролича плитка вдлъбнатина. Ясно се очертаваше странната й форма — встрани и зад спящата жена. Гнусна солена миризма се разнесе над леглото. Роклята на Дайан започна да се повдига. Сантиметър по сантиметър, смачканият подгъв се плъзгаше нагоре. Платът се сгъна почти на две на гърба й и продължи да се вдига, докато полата покри главата й като весел жълт шал и я разголи от кръста надолу. Краката й бяха отпуснати безволно, разтворени. Невидими пръсти месеха плътта на бедрата й, стискаха я, мачкаха я. Два малки сърповидни белега от нокти се отпечатаха в гънката на лявото й бедро.

Тя простена, потръпна, леко се разбуди. Похъркването й спря. Извъртя се настрани, пое дълбоко дъх на няколко пъти, после отново потъна в сън. Около 15 минути нищо не се случи. После пръстите отново се задвижиха невидими, провиращи се, дирещи. Памучните й гащички бяха издърпани настрани, кожата й — опъната до скъсване. Гърлени звуци забълбукаха над леглото като в преливаща канализационна шахта, но не я събудиха. Сънят бе последното й убежище.

Целия следобед тя спа.

Стив стоеше до Тийг на върха на безводен хълм, откъдето целият град се виждаше като на длан. Зад тях бе колата на Тийг, а още по-назад нямаше нищо, освен километри пустош. Но пред тях се бе разпрострял Куеста Верде — потънал в зеленина.

— Толкова се гордея с този град! — възкликна с дълбоко чувство Тийг.

— Качвал съм се тук веднъж-дваж. Дайан нарича това място връх Суета.

Стив присви очи и се взря в спретнатите редици от къщи. Дим се виеше над няколко комина, дечица тичаха наоколо, преследвайки измислени разбойници. Стив чу откъслечно, безплътно изсвирване на клаксон, долетяло с вятъра до хълма. Или му се стори, че го чува. Гледката бе толкова човешка — тъй съвременна и все пак тъй древна. Караше Стив да се чувства част от нея. Това чувство му връщаше жизнените сили и го възраждаше.

Тийг напълни дробовете си с въздух.

— Да, наистина художникът понякога трябва да се отдалечава от статива, за да се полюбува на произведението си.

Стив кимна и остави духа си да се рее свободно още няколко блажени минути.

— Когато построиха нашата къща, там долу нямаше нищо. Само прясно разкопана земя, куп дървени колове и километри бодлива тел.

— Едно от децата ви се роди в този дом — спомни си Тийг.

Печалната усмивка на Стив се стопи.

— Керъл Ан.

— Научих, че напоследък доста е отсъствала от детската градина. Дъщерята на Тръск ходи в същата група. И тя ли има грип?

— Да, всички страдаме от едно и също нещо.

„От демони“, помисли си той. Действителността с трясък нахлу отново в съзнанието му.

— Съжалявам, че не я видях.

— О, тя скита насам-натам.

— А ти? — Въпросът бе зададен внезапно, остър като копие. Той накара Стив да се отърси от последните остатъци от унеса.

— Какво аз? — попита, все още на ръба на шеметната пропаст.

— Мислиш ли да напускаш Куеста Верде?

Въпросът върна мислите му обратно в долината, при домовете и хората, които бе почувствал толкова близки. И все пак усещаше и разстоянието, което ги делеше. Протегна ръка напред — струваше му се, че може да докосне градчето, сгушено под хълмовете, сякаш бе картина, отдалечена само на няколко крачки. Посегна да го докосне, но то не бе там. Бе на километри далеч. Дали изобщо бе истинско? Въздухът тук изглеждаше разреден. Стив попиваше слънчевите лъчи, праха, потрепващия вятър.

— Не мога да повярвам, че денят може да бъде толкова красив. — Той говореше на хълмовете. — Чудя се как изобщо някой може да има проблеми в такъв ден.

Тийг внимателно впи в него изучаващия си поглед, докато с тока на обувката си се опитваше да изрови туфа трева.

— Хубаво местенце за панорамен прозорец, не си ли съгласен?

— Да, би било великолепно, ако живееш тук. От долината няма да е толкова привлекателна гледка купчина къщи, заръфали хълмовете.

— Знаеш ли, вече не е нужно да живееш в долината.

— Накъде биеш? — погледна го косо Стив.

— Куеста Верде — Пета част ще се строи точно тук, където си стъпил, Стив. Тук би могла да бъде спалнята ви и това би могла да бъде гледката от вашия прозорец. Интересува ли те?

Стив бе смутен.

— Франк… г-н Тийг… това с много щедро предложение. Но аз не разбирам…

— На теб се дължат 42 процента от продажбите почти половината от всичко онова, което се вижда там долу. Къщи и имоти за близо 70 милиона долара. Може би сигурност за цяло поколение, на която никой не може да сложи цена. — Той спря, за да подсили ефекта. — Трябваше да те направим пълноправен съдружник още преди зри години. Не искам да те загубим сега.

Стив едва не залитна. Толкова много неща се случваха толкова бързо. Тийг — пълният с подозрения и язвителност Тийг, сега преливащ от щедрост. Домът, някогашната му крепост, сега негов ад. Внезапно се почувства ослепял, неспособен да стигне до най-простия извод, неумеещ да разпознае и най-ясния знак. Може би бе получил мозъчен инсулт. Може би в момента дори не бе в пълно съзнание.

Но това е смешно! Знаеше кой е и къде е. Знаеше, че шефът му Франк Тийг стои до него на върха на слънчев хълм, от който се вижда и миналото, и бъдещето му, и му предлага златна възможност, която само преди две седмици щеше да означава ваканция на Хаваите и щастие во веки веков. А сега какво означаваше? Изобщо нещо имаше ли значение?

Той се обърна и бавно закрачи надолу, като се опитваше да се ориентира във всичко това. Тийг го последва. Точно в подножието на следващото възвишение — едва ли имаше и десетина метра от мястото, където бяха стояли, се криеше малко тихо гробище. Три акра с износени от времето надгробни камъни, заобиколени с ниска, изпочупена дървена ограда, между тях растяха макове и иглики.

Стив се почеса по главата и посочи с ръка:

— Май няма много място за строителство.

— Ние сме собственици на земята — поклати глава Тийг. — Вече сме уредили преместването на гробището.

Стив леко се стресна.

— Можете ли да го направите? Искам да кажа, не е ли в известен смисъл… как да кажа… светотатство?

— Не се тревожи. Това не е някакво антично племенно светилище или нещо подобно… Това са просто… хора — Тийг омаловажи въпроса с такава лекота, сякаш издухваше прашинка пепел от ревера на сакото си. — Освен това — добави той, — вече сме го правили.

Стив замръзна на място.

— Кога?

— През 76-та. Точно там долу — отговори Тийг невъзмутимо.

— Куеста Верде? — Стийв бе поразен.

— Всичките 300 акра. Доста работа падна, мога да ти кажа.

Стив примигна. Нима това бе ключът за загадката, в която се бе превърнал животът му? Нима наистина имаше смисъл в цялото това безумие? Мислите му препускаха бясно. — Искаше му се да раздруса яко Тийг.

— Никога не съм чувал нещо за това.

— Е, за такова нещо няма да тръгнем да разлепяме реклами по автобусите — изкикоти се шумно Тийг.

Стив занемя. Местеше поглед напред-назад — ту към Куеста Верде, ту към гробището отзад. Между града на Живота и града на Смъртта.

Неочаквано слънцето се скри зад облак. Температурата стремително падаше от танцуващия вятър. Стив не можеше да откъсне погледа си нито от едното, нито от другото място. Тийг скри ръце в джобовете си от внезапния хлад. Видя напрегнатото лице на Стив и се постара да го успокои.

— От какво се тревожиш? Нали не си религиозен фанатик или нещо от този род? Голяма работа! Роднините и близките могат да навестяват скъпите си покойници и в Мемориалния парк „Брокстън“. Само на пет минути път е по-далеч, за бога!

Стив тихо отвърна, почти на себе си:

— Пет минути. Не е чак толкова голям проблем, предполагам. Сигурно всичко ще бъде наред.

— Какво да е наред? — Тийг изглеждаше озадачен.

— Ами ако някой се оплаче?

Тийг само се усмихна.

— Никой още не се е оплакал.

В ледената светлина на утрото Танджина се подготвяше за битката. Бе спала 24 часа след пътуването с Леш — през целия следващ ден и кошмарната нощ, която го последва. Бе спала дълбоко, за да се съвземе и да се подготви. И сега бе готова. Силата й още не бе достигнала връхната си точка и това бе една от причините да се опита да установи връзка с детето през деня — сега силите на мрака бяха най-слаби. По принцип сега смущенията щяха да са по-малко, защото много духове се отдаваха на почивка през светлата част на денонощието и нямаше да има толкова оживено астрално движение, което да попречи на срещата на Танджина.

Тя тихо стана от болничното легло и отиде до вратата. В коридора нямаше никой, само някакво незначително движение в стаята на сестрите. Тихо затвори вратата. На нея нямаше ключалка. Нищо не можеше да направи, освен да се надява, че никой няма да влезе, докато е в транс. Легна на леглото. Вратата широко се отвори и в стаята влезе млад мъж.

— Добро утро! Аз съм д-р Берман.

— Добро утро… — отговори Танджина с лека нотка на колебание в гласа.

— Безпокоя ли ви?

— Ами всъщност…

— Бих могъл да дойда пак след половин час.

По дяволите. Не, по-добре да се отърве от него още сега, вместо да позволи на това любопитно пале да нахълта в стаята по-късно и да прекъсне плана й по средата.

— Не, не, влезте, моля! Какво мога да направя за вас?

Берман седна на един стол до леглото и приготви писалка и болничен бележник.

— Аз съм лекуващ лекар в това отделение. Просто трябва да нахвърля набързо историята на заболяването и физическото състояние преди днешната визитация.

— Казвайте!

— Добре. Чудесно. Какво ви доведе в болницата?

— Аз… аз припаднах.

— А-ха. И при какви обстоятелства? Преди припадъка чувствахте ли се зле? — Той надраска нещо в бележника си.

— Зле? Не. Просто се бях преуморила.

— А! И какво бяхте правили?

— Давех женски призрак в лавандуловосиния прилив на дванадесетата астрална плоскост.

Берман спря да дращи и остави писалката.

— Разбирам.

— Трябва да ви кажа, че бе в края на една много дълга нощ. Най-напред трябваше да открия посоката, откъдето идват виковете на момиченцето, после самата аз се загубих в сивата зона…

— Мис Барънс, вземате ли някакви таблетки? Например торазин или халдол или…

Танджина весело се засмя.

— Това ли си помислихте? Че съм превъртяла, така ли? Господи, де да беше така! Щеше да е много по-лесно. Е, добре. Ще ви обясня — тя погледна лекаря с усещането за безсилие. — Само че се съмнявам, че ще разберете.

Д-р Берман отново вдигна писалката и се усмихна.

— Опитайте!

Танджина за първи път го огледа по-внимателно. Лицето му излъчваше невинност. Веднага изпита огромна завист: тя бе лишена от тази благодат от много, много отдавна. Но не можеше истински да го намрази заради неговата непоквареност просто изпитваше болка от съжаление. Погледна го право в очите.

— Всъщност сте много сладък.

Той се изчерви.

— Мис Барънс!

— Наричайте ме Танджина.

— Танджина, знам че съм сладък. И вие сте сладка. А пък има една сестра от пети етаж — тя е направо страшно сладка. Само че ако можехте просто да ми опишете конкретните физически събития, предшестващи непосредствено припадъка, бих могъл набързо да свърша с това и да се махна от пътя ви!

Тя слабо се усмихна. Много лошо — бе го уплашила. Лошо за нея — едно докосване на ръката на Невинността нямаше да й навреди. Щеше да й помогне в предстоящата битка, а и за самата нея щеше да бъде като глътка свеж въздух. Господ й бе свидетел, че нейните дяволи-мъчители не й оставяха много време за отдих напоследък. Една кратка пауза с този наивен лечител щеше да се отрази чудесно на духа й.

А ето че го бе подплашила. Личеше му, макар да си придаваше такъв безразличен вид — непоколебимия рицар в страната на щурите джуджета! Е, все едно, можеше поне да се позабавлява с него. Да поочука острите ръбове на самодоволното му изражение. Сигурно щеше да й подейства успокоително, ако си поиграеше с него. А определено имаше нужда да се поотпусне.

Тя затвори очи.

— Какво правите? — попита Берман скептично и се наведе към нея.

— Чета в съзнанието ви. Струва ми се, че сте доста напрегнат, д-р Берман. Изглежда, вашият шеф… д-р Елис? Д-р Елиът?… ви е смъмрил вчера и сега се тревожите как ще се представите. В мислите ви има жена — Джули, да, именно Джули, мисля, че е медицинска сестра… онази от петия етаж, нали?… която предизвиква смесени емоции сред вашия пол — усмихна се, отваряйки очи, и си придаде дяволит вид. — Ох, извинете!

Берман не можа да сдържи смеха си.

— Знаете ли, аз не вярвам в подобни неща. Това са фокуси. Всеки може да научи тези имена и всички лекари в болницата си падат по Джули. Е, и какво от това?

Танджина повдигна вежди.

— Виждам ви много ясно. Целият сте увит в кожи, съвсем като огромен мечок, а мис Джули е в нещо бяло и късичко, с развяващи се златисти къдрици — може би Златокоска? Тя ви прегръща… искате ли да продължавам?

— Добре, добре, кой ви разказа всичко това? Трябва да е Джули. Не мога да повярвам, че ви го е разказала. Беше…

— Честна дума, тя нищо не ми е разказвала. Дори не съм я срещала. Но не се вълнувайте толкова, аз…

— Камера ли е имало в стаята? Защо? Не проумявам как тя…

Танджина вдигна ръка.

— Някой идва.

Д-р Берман изглеждаше объркан. Обърна се да погледне вратата. Нямаше никой. Пак се обърна към Танджина.

— Виждате ли, никой не идва. И бих искал да зная откъде…

Тя отново вдигна ръка.

— Чакайте!

Той замълча, погледна часовника си, въздъхна. Явно започваше един от онези проклети дни, когато всичко върви наопаки. Отвори уста да заговори, но тя отново го спря с ръка. Лицето й светеше. На вратата се почука. Берман подскочи.

— Влезте! — каза Танджина.

Влезе жена на средна възраст, облечена в униформата на доброволна сътрудничка в болницата.

— О, съжалявам, не исках да ви безпокоя…

— Но моля ви, съвсем не ни безпокоите — увери я Танджина. — Д-р Берман и аз тъкмо си разказвахме приказки.

Д-р Берман я изгледа. Жената на вратата направи още две колебливи крачки навътре. Очевидно се намираше в състояние на потискано вълнение.

— Чух, че… искам да кажа… една от сестрите ми каза, че сте медиум. Вярно ли е, наистина ли сте такъв голям медиум?

— Е, по-скоро съм мъничка!

Това само обърка жената, която явно не бе настроена за шеги. Танджина се смили над нея.

— Може да се каже, че съм един дребен медиум — съгласи се тя.

— Жената се усмихна. Д-р Берман призна поражението си, като се засмя.

— Всъщност бих ви нарекъл рядък медиум — каза той.

— О, благодаря ви, д-р Берман, колко мило! — Танджина склони признателно глава. — В крайна сметка не сте чак такъв мечок!

В отговор той сведе глава в изящен поклон.

Жената пристъпи още една крачка напред.

— Помислих си… извинете, казвам се Луиз Дрейър… Помислих си дали…

— Помислихте си дали ще се съглася да направя сеанс за вас, да… да открия някого? Изчезнал роднина, струва ми се. Албърт? Алфред? Отдавна изгубен брат?

Луиз Дрейър се задъха, притисна ръка към гърдите си.

— Това… това е невероятно! — изрече на пресекулки.

Берман изръкопляска.

— Браво, медиумче!

— Ужасно съжалявам, мисис Дрейър — извини се Танджина с напълно сериозен глас, — но сега съм заета с нещо, което изисква цялото ми внимание. Може би след няколко месеца, ако все още имате нужда от помощ…

— Да… да… разбира се! — заотстъпва Луиз. — Благодаря ви. Извинете, че ви обезпокоих сега. Моля, простете. Да, по-късно пак ще ви потърся.

Тя заднишком излезе от стаята и затвори вратата. Танджина въздъхна.

— Виждате ли, д-р Берман, освен всичко друго проницателността отчуждава. Хората не се държат с теб естествено. Държат се уплашено, или почтително, или… снизходително.

Берман изглеждаше натъжен.

— Улучихте! Напомня много за отношението на хората към лекарите.

— Аз поне никога не съм се отнасяла така към лекарите!

— Трябва да призная, че направихте впечатляваща демонстрация само преди няколко минути.

Тя повдигна рамене.

— Никой не си избира дарбите, с които се ражда. И никой не може да се научи да вижда онова, за което не са му дадени очи. Аз например не помня мелодии. Не мога да разчитам рентгенови снимки.

Д-р Берман заговорнически се наведе към нея:

— Откровено казано, аз също.

Танджина захихика. Той продължи:

— Поне така каза д-р Елджин вчера.

И двамата се засмяха.

— Добре — рече най-накрая тя. — След като вече не се преструвате на надменен, предполагам и аз бих могла да не се правя повече на загадъчна. Хайде просто да пишем, че съм била в състояние на силно психично вълнение и съм загубила съзнание.

— Чудесно, звучи направо съвършено! — призна той, като отново взе писалката и почна да пише.

— Била съм в хипнотичен транс в течение на… слушайте, а колко ще трае това? — тя се прекъсна сама.

— О, може би около петнадесет минути.

— А после след колко време ще се върнете за визитация?

Той погледна часовника си.

— Най-рано след няколко часа.

Тя изглеждаше успокоена.

— Добре, значи ще имам време.

— Време за какво?

— О, за каквото и да е! — тя му отправи игрива усмивка.

— Чуйте — каза той, като се изправяше, — нямам много време, а и смятам, че получих в общи линии представа за случая, така че защо да не ви прегледам набързо и да отложим подробния разговор за по-късно през деня?

Чудесно кимна тя.

— Окей, сега легнете по гръб, за да прислушам сърцето ви.

Тя легна, а той намести стетоскопа си, застана до леглото, разтвори болничната й нощница и положи ръка на гърдите й. Над сърцето, за да усети ритъма на биенето му.

— Ах! — въздъхна тя. — Най-сетне докосната от ръката на Невинността!

Той се изчерви за втори път.

Когато д-р Барман си тръгна десет минути по-късно, Танджина се чувстваше много по-добре. Бе извлякла сила от яснотата на неговия дух — сила, която след малко щеше да й потрябва, знаеше го добре. При това не го бе лишила от нищо, не бе накърнила духа му по никакъв начин, черпейки от него. Дори след взаимодействието той щеше също да се почувства ободрен. Творенията на духа живееха по други закони, различни от тези на термодинамиката увеличаването на единия фактор в дадено съотношение не водеше непременно до намаляване на другия. Не непременно.

Понякога, но непредсказуемо, наистина се случваше някой дух да погълне друг. Именно от това се страхуваше при предстоящата среща. Закачи табелката с надпис „Моля не безпокойте!“ на вратата отвън и се върна в леглото с въздишка на непримирима решителност.

Работата бе много сериозна. Прилошаваше й дори само при мисълта колко дълбоко бе замесена вече и до какви дълбини трябваше тепърва да се гмурне, преди да успее да се измъкне от тази история. Но опитът й подсказваше, че ще трябва да стигне до края, за да може да се отърве.

Този път бе отишла толкова далеч, и то толкова бързо — чудеше се дали ясновидството й не се изостря. Господи, надяваше се да не е така! Може би свръхчувствителността й просто се дължеше на транса, в който я бе въвела д-р Леш. Молеше се това да е причината.

Но това бяха празни мисли. Време бе да се посвети изцяло на сегашния момент, да се опита да достигне онова клето дете. Гадаенето с кристално кълбо от години бе стихията на Танджина. Разбира се, сега кълбото й не бе у нея, но кристалът не бе задължителен — всяка отразяваща повърхност щеше да свърши работа. Посегна към чантата си и извади стъклено топче за игра с перлен блясък. Намерила го бе между възглавниците на канапето у Фрийлингови предишната сутрин, когато лежеше там в полусъзнание. Перличка — така бе чувала да наричат децата такива топчета. Това принадлежеше на Керъл Ан.

Ясно осъзна името на момичето. Знаела го бе още от момента, когато влезе в къщата. Познаваше аурата й. Тя бе по цялото топче.

Като се стараеше да запази спокойствие, вдигна малката стъклена сфера към нощната лампа над леглото и се взря в рухващата му неподвижност. В очите й, в мозъка й светлината се засилваше. Ставаше все по-гъста, по-ярка, по-мрачна. Изпълваше я, обгръщаше я. Докато накрая тя се превърна в отражението си, в което се взираше.

На болничното легло Танджина задиша ускорено, на пресекулки си поемаше дъх. Тялото й се напрегна, изопна се и се вцепени, а после се разтресе от вълни на спазми.

— Когато конвулсиите секнаха, тялото остана неподвижно — нямаше мускулен тонус, никакво дишане, пулсът не се усещаше. Всеки, който влезеше в стаята в този момент, би я помислил за мъртва.

Всъщност съзнанието й бе в бурно движение. Освободила се от телесната си обвивка, тя летеше на воля из небитието в астралната си проекция. Летенето изискваше огромна концентрация — винаги бе толкова различно. Тук нямаше зрение, само усет.

— Керъл Ан! — съществото на Танджина изпращаше зов. — Керъл Ан! Яви се!

Безкрайно дълго време нямаше нищо. Появи се само режещият, безпътен вятър на ефира. После усети агонията на смъртта, свита в един ъгъл далеч под нея, но засега спеше и тя не й обърна внимание. Стрелна се над мътен кладенец на ужас — той се вкопчи в нея, защото прекалено бързо го бе подминала, но след кратка борба тя успя да се отскубне и продължи. Известно време я съпровождаше безгласно пеене като кристален звън — лек, весел. Протегна се пипало и препречи пътя й. Прекалено късно бе да го прескача, вместо това тя го прониза и затъна в лепкавата ектоплазма. То се опита да я разкъса, искаше да се слее с нея. Но тя се съпротивляваше на изгарящата му задушаваща прегръдка, напрегна всичките си сили, за да се изтръгне… и изплава.

Парченца ектоплазма бяха полепнали по нея, но вихреният вятър скоро ги разпиля. За миг загуби равновесие, изпадна във въртеливо движение, а когато излезе от спиралата, вече бе в друга плоскост. Тук всичко бе черно. Черно и плътно, като в катран. Не, тя самата бе катран. Тя бе субстанцията на това измерение. Летенето бе мъчително бавно и безполезно. Всеки милиметър й отнемаше цяла вечност. Но благодарение на факта, че тя самата бе този свят, Танджина подробно познаваше контурите му, повърхността, дълбочината, плътността — възприемаше ги интуитивно. Усети границите си — бе в съседство с три различни вселени. Излъчи вълна към една от тях. В миг се намери в друга плоскост. Мястото й бе познато. Това бе царството на сенките. Владенията на Сеаду. Безброй пътища водеха дотук и безброй пътища водеха навън, но имаше и такива, по които никога нямаше да излезе. Танджина знаеше, че Сеаду ще я причаква тук, ще се опита да я примами в клопка. Той и братята му. Трябваше да го избегне.

Предпазливо тя лавираше между сенките. Някои бяха дълбоки, пронизващо студени, но празни. Някои бяха рехави, други — изненадващи. Към една тя се приближи със смътно предчувствие за опасност — очакваше, че всеки момент може да я погълне и да изсмуче жизнената й сила. Заобиколи я, изтръпнала от страх, но нищо не се случи.

Друга сянка отначало й се стори съвсем дребна, но докато я подминаваше, се разду много по-бързо, отколкото можеше да допусне и тя се втурна настрани с всички сили. Дори това не успя да я спаси от докосване. Празнота зейна в нея там, където се бе впила сянката. Побягна ужасена. Боеше се, че нищото ще започне да се разраства, докато я погълне отвътре. Огромни черни сенки надвиснаха заплашително от всички страни. Надигаше се бучене. Тя загуби равновесие и в този миг се нахвърли Сеаду.

Инстинктивно Танджина се претърколи назад и премина през него, преди той да успее да я обвие. Продължи да се търкаля от другата му страна и с трясък падна в плоскостта на мъглите и заблудените души. Керъл Ан трябваше да е тук.

Танджина продължаваше да се търкаля. Видя как Сеаду препуска нанякъде — в този свят бе станал неочаквано палав и изплъзващ се. Фантабел профуча край нея, като го преследваше в огнен устрем. Танджина пропадна през облачен слой и се закачи за клоните на съществото-дърво. Преди да успее да се откопчи, то я глътна.

Безпаметна тъмнина, безгранична болка. Тя бе вътре в тялото на дървото и същевременно бавно се превръщаше в него. Вече можеше да усети какво значи да бъдеш дърво. Долови достатъчно, за да й стане ясно, че не желае да узнае повече. Самотното отчаяние на беловласото създание бе мъчително. Клоните му бяха сгърчени в древна безутешна мъка, разядената от времето кора стенеше дълбоко от скръб, тъга, вечна болка.

Фантабел отново профуча, опърли един клон и подпали друг. Танджина (онази част от нея, която вече бе дърво) се сви в агония, защото загоряха пръстите й. Дървото размаха отчаяно клони и огънят угасна, но пръстите на Танджина продължаваха да пулсират от спомена за болката. Почернелите клони димяха. Сеаду подскачаше над тях, опиваше се от дима, а после отплува нанякъде — все така палав и неуловим.

Танджина не можеше да проумее смисъла — болката и нейното значение бяха неразбираеми. А само в смисъла бе спасителният изход. Обземаше я отчаяние.

Не, не трябваше да се поддава. Това не бе нейният ад, той принадлежеше на някой друг. Може би на много други. Но не и на Танджина. Не и на Керъл Ан.

Керъл Ан — това бе ключът. Керъл Ан бе причината Танджина да бъде тук и болката на дървото не можеше да засенчи тази цел. От дълбините на душата си Танджина нададе зов:

— Керъл Ан, яви се! Керъл Ан, освободи ме от дървото!

Почти веднага усети отговора:

— Мамо, мамо, къде си?

Гласът на дете, на Керъл Ан. Танджина го възприе по-скоро като цвят, отколкото като звук. Тонът му ставаше все по-силен и Танджина го проследи до източника, от който извираше. Тя се бореше, напъваше се, докато чу ликуващ звук, като че ли изскочи тапа, и тя отхвръкна далеч от дървото. Танджина погледна назад и видя как Фантабел отново се стрелна през клоните, а после се втурна към друга плоскост. Сеаду подскачаше из мъглите. Дървото беснееше.

Танджина потъна в раково образувание.

— Керъл Ан, аз съм тук!

— Мамо! — долетя викът й. — Мамо, къде си?

— Мама я няма, скъпа! Но аз съм тук, за да ти помогна. Не се бой!

— Къде си? — долетя като ехо гласът на Керъл Ан. — Искам да си отида у дома.

— Ще си отидеш, детето ми! Само прави каквото ти казвам!

Внезапно ефирът запращя.

— Нещо идва! — изхленчи Керъл Ан. Той се връща!

Пронизителният треперлив вибриращ звук се разширяваше и свиваше като пулсиращ страх. После се чу злобно ръмжене.

— Керъл Ан? Виждаш ли светлината? Върви към светлината! Към светлината!

— Мама каза да стоя настрана от светлината — проплака гласчето. Нерешителност, ужас, нарушена забрана.

— Керъл Ан! Върви към светлината, но не влизай в нея! Мама ти каза само да не влизаш в нея! Върви към светлината, дете! Нещото се страхува от светлината. Стой до нея, Керъл Ан, и нещото няма да се доближи до теб. Стой до светлината, но не гледай в нея! Чуваш ли ме, дете!

Несигурност витаеше наоколо. Кънтеше като оглушителен шум.

— Чуваш ли ме, дете? — изкрещя Танджина, опитвайки се да наложи волята си на уплашеното дете.

Вятърът се усили, заблъска духа на Танджина. Тя не се възпротиви. Заляха я експлозии от светлина. Тя не се противопостави и на тази атака. Най-съкровеният й, утробен страх се надигна, добил физически образ — разкъса я, за да се пръкне на бял свят, оголил хищни зъби. Но тя пак се остави да я подмята, въргаляше се безсилно без всякаква съпротива. Самият страх бе почти непоносим. Изведнъж свърши. Всичко отново потъна в тишина. Бездна без светлина, безкрайност извън времето.

— Керъл Ан? — повика Танджина със слаб глас. Вече летеше из най-далечните места, до които някога бе стигала. Много време щеше да мине, докато се прибере у дома.

— Той си отиде — чу се гласът на Керъл Ан, треперещ от облекчение. — Пак съм самичка.

— Близо ли си до светлината, дете?

— Близо съм, но няма да влизам в нея, обещавам! — Тя заплака.

— Дори не я поглеждай, Керъл Ан. Не се бой, дете! Скоро ще те върнем у дома.

Момиченцето продължаваше да плаче. Силата обаче бе напуснала Танджина и тя не можеше да направи нищо повече. Носеше се отпусната, оставяйки се да я привлече топлият магнит на тялото й.

Отначало нямаше нищо. После бляскав водовъртеж я пое, завъртя я бавно, после все по-бързо и по-бързо, навътре към центъра, с пронизително стържене, приближаваше се съм скоростта на светлината. Накрая, когато оставаше само един последен фотон разстояние, отново я изплю в ефира. Известно време в нея се бореха две сили, които в борбата си разкъсаха част от нея, но най-сетне двете нематериални субстанции се сплетоха и оставиха Танджина свободно да отплава, докато те се мятаха опиянени във взаимната си агония.

Много пътища водеха към това място и много пътища водеха вън от него. Танджина знаеше, че могъщо Зло я бе докоснало, докато упътваше Керъл Ан към безопасно, макар и временно убежище. Злото се бе полепило по нея и затова пътищата навън приличаха на задръстен и полусрутен лабиринт. Но и ръката на Добродетелта я бе докоснала, и то съвсем неотдавна. Тя се довери на тази ръка. Тя уверено щеше да я отведе до телесната обвивка, която доскоро приютяваше духа й. Един дълъг и мъчителен миг тя се рееше безцелно из пространството. Най-сетне усети, че нещо я вика, нещо от друга плоскост. Гласове. Смесица от викове. Почувства гъдел, като от възстановяващо се кръвообращение в схванат крайник след сън — боцкането на възвръщащите се усещания. Много специфично чувство. То означаваше, че е отново в тялото си.

Отвори очи. Около нея цареше суматоха. Притичваха сестри, доктори крещяха различни нареждания, студенти-медици гледаха в ужас или захлас. Отново затвори очи.

— Жива е! — ревна някой. — Току-що я видях да отваря очи.

— Все едно, включете най-после тая система!

— Дойл, вземи й кръв!

— Тя отново има пулс! Едва се усеща, но го има!

— Проверете зениците й!

Някой разтвори клепачите й и завря ярка светлина в лицето й. Тя отблъсна фенерчето с ръка.

— Махнете това нещо от очите ми! — каза грубо. Прекалено уморена бе за подобни глупости.

— Хей, та тя е съвсем наред! — засмя се някой.

— Добре, хайде всички вън, представлението свърши. Да я занесем на леглото.

Четири чифта ръце я вдигнаха от пода, понесоха я неравномерно няколко стъпки, сложиха я да седне на леглото. Още веднъж отвори очи и видя, че около нея се суетят няколко души — един взимаше кръв от ръката й, друг й поставяше система, трети залепваше електроди на гърдите й за кардиограма.

Д-р Берман се появи в полезрението й.

— Добре ни уплашихте! — усмихна й се успокояващо той. — Дойдохме на визитация и за секунда ни се стори, че не дишате.

Искаше й се той да си отиде. Просто бе прекалено изтощена, да се занимава с надеждите и страховете на този сериозен младеж. Въпроси от огромно значение зависеха от пълното й внимание — сега имаше нужда от почивка, за да се подготви. И все пак съзнаваше, че чувството й е много несправедливо — най-вероятно именно благодарение на надеждите и страховете на сериозния младеж се бе върнала изобщо. Те я бяха насочвали, дори може да се каже съблазнявали, за да се върне в тялото си, за да събере отново силите си и още веднъж да се опита да спаси момиченцето. Е добре, щеше да му благодари по-късно.

Във всеки случай д-р Берман продължаваше да говори, като произнасяше всяка сричка високо и с пресилени лицеви движения, сякаш Танджина бе глуха или бавноразвиваща се.

— Вече всичко е наред. Имахте само временно забавяне на сърдечната дейност, не е опасно, вече всичко е нормално.

Тя затвори очи и с горчивина призова съня — защото нищо не бе нормално и опасността запъхтяна дебнеше на вратата.

Глава VII

Марта Леш седеше неспокойно в края на голямата овална заседателна маса и гризеше кожичките на ноктите си, докато в залата един по един започнаха да прииждат хора и да заемат столовете. Залата за конференции бе голяма, с два вътрешни монитора, висящи от тавана в единия край, модерна „черна дъска“, боядисана в зелено, окачена на страничната стена, и 16-милиметров киноекран в дъното. Тридесет дървени стола заобикаляха масата. Когато Марта започна доклада си, повечето бяха заети.

Това бе общо заседание на всички членове на комисията, което д-р Леш бе свикала, за да им покаже записите и да се опита да ги накара да я изслушат. Присъстваха представители на Комисията за хуманни изследвания, Комисията по парапсихология, Катедрата по психиатрия и куп студенти по медицина. Следователно, от гледна точка на парапсихологията изобщо, тази колекция от професионалисти обединяваше вярващи, полувярващи, невярващи и антивярващи. Страховито съчетание. Марта не бе сигурна какъв трябва да бъде подходът й. Някои вече поглеждаха часовниците си.

— Събрах ви толкова спешно, защото данните, които получих през последните два дни, са поразителни. Толкова поразителни, че просто не зная какво да мисля, камо ли как да действам.

Тя се спря, търсейки насърчителен поглед сред трупата, но напразно. Стана и закрачи напред-назад, за да изразходва нервната си енергия, докато продължаваше да говори.

— Повечето от вас са запознати с основните форми на досегашните ми изследвания — хипноза на двойка субекти, внушаване определени сънища на единия, а на другия — сънища „с отворен край“, след което независими арбитри сравняват разказите за сънищата на единия и другия субект и търсят всяко съвпадение, което би могло да се дължи на телепатична или друга паранормална връзка, за прехвърляне на информация от единия сънуващ към другия. Както знаят някои от вас, резултатите в отделни случаи са много насърчителни, в други — не съвсем убедителни.

Преди няколко седмици започнах работа с обекта Т. Тя самата определя себе си, макар и с явна неохота, като медиум. Преди около 65 часа изследванията ни взеха обезпокоителен поврат. В онази вечер проследявахме в лабораторията честотата на електроактивността на ПГО-зоната на мозъчната й кора в корелация с наблюдаваните психични явления, когато неочаквано в наблюдаваната зона от мозъчната кора настъпи неудържимо разреждане. Никога дотогава не бяхме виждали подобно нещо. Едновременно субектът заговори с гласа на малко дете — очевидно насън. Моят колега д-р Райън Мичъл много проницателно забеляза, че честотата на въпросните мозъчни вълни варира в зависимост от положението на субекта. По-конкретно, когато лицето й бе обърнато в определена посока, наблюдаваните електрически пикове бяха много по-активни. Аналогията, към която можем да прибегнем в случая, е приемаща антена, която показва максимална чувствителност, когато е насочена точно към източника на излъчването.

— Правилно ли чух? — прекъсна я д-р Хофман от Медицинския факултет. Наистина ли намеквате, че МОЗЪКЪТ на тази жена приема съобщения, които сте успели да запишете на електроенцефалограма? — гласът му не бе презрителен.

— Засега не намеквам нищо. Просто представям данните, които сме събрали — в хронологичен ред. Когато свърша (тя наблегна на последната дума), ще приветствам всякакви обяснения, предположения и мерки, които някой може да предложи.

Хофман кимна в знак на извинение като непослушно момче, което са хванали да прави гримаса зад гърба на учителката. Леш продължи:

— По молба на субекта и тъй като обратът в хода на събитията бе толкова неочакван и необичаен, променихме останалата част от експеримента. Превърнахме го в ново своеобразно и уникално изследване по следния начин: на следващата вечер аз и двама асистенти с кола, оборудвана с електроенцефалограф и телеметрична техника проследихме посоката, в която се увеличаваше електрическата активност на мозъчните вълни у субекта от току-що описания тип — сякаш е антена в домашния ни приемник.

Хофман завъртя очи към тавана. Леш не му обърна внимание.

— Призори стигнахме до къщата на семейство Ф. от предградията, които изглеждаха силно разтревожени. Помолиха ни за помощ. Субектът Т. бе в състояние на изтощение, затова наредих на асистентите си да я доведат тук в болницата, а аз останах при семейството, с което бяхме установили контакт. В последвалия разговор те изразиха пред мен убеждението си, че къщата им е обитавана от нещо като полтъргайст.

Тук Хофман стана, усмихна се и демонстративно погледна стенния часовник.

— Ако ме извините, имам среща, за която в никакъв случай не бива да закъснявам.

И си тръгна, последван от двама сътрудници на факултета му и двама студенти-медици. Леш изчака да излязат, преди да продължи.

— Полтъргайст, за онези от вас, които не са запознати с термина, означава „шумен или трополящ домашен дух“. Г-н и г-жа Ф. ми описаха епизоди, при които картини са падали от стената, ветрове са духали в затворени стаи, чувало се чукане, лампи светвали сами и т.н. Но съвсем разбираемо най-тревожен за тях бе фактът, че петгодишната им дъщеря е изчезнала. И още по-смущаващо — че я ЧУВАТ. В телевизора. Разбира се, тя не присъстваше физически вътре, само гласът й. Освен това нещо като неясно изображение се появяваше на екрана, когато апаратът бе настроен между два канала. Казаха ми, че най-добър е ефектът при ултрависоките честоти. Бяха обезумели. Не знаех какво да мисля. Но след като бях стигнала толкова далеч, реших да отида докрай — какъвто и да е той. И така, вечерта инсталирахме в къщата необходимата апаратура — видеокамери, анализатори на йонния поток, магнитометри, инфрачервени обективи и пр. Целият инструментариум на моите изследвания. Това, което видяхме и най-сетне успяхме да запишем, ме накара да се замисля, но както вече казах, просто не зная какъв извод да направя. Първо изследвахме стаята, в която се предполага, че е изчезнало детето. Или поне се опитахме да я огледаме. Предметите в нея се движеха, по-точно летяха, и то с такава скорост, че не можехме да влезем. После г-жа Ф. установи връзка с дъщеря си Керъл Ан чрез телевизора в дневната. Всички чухме гласа на момичето от апарата. Същият детски глас, с който случайно бяхме чули да говори субектът Т. предишната нощ. Момиченцето каза, че вижда ярка светлина. Посъветвахме я да стои настрана от нея. Но за това след малко. След това станахме свидетели на поредица материализации.

Тук д-р Леш отвори куфарчето си и раздаде някои от трофеите си.

— Тези предмети буквално се появиха във въздуха пред нас и паднаха на пода.

Публиката замърмори.

— После се случи следното — тя извади няколко увеличени снимки с размери 8 на 10 инча. Един от асистентите ми ти бе качил на горния етаж, за да проучи възможността в къщата да има замаскиран предавател, излъчващ гласа, който чувахме. В процеса на проучването асистентът изпитал остро болезнено усещане за ухапване в хълбока.

— Ухапване ли казахте?

— Ухапване по хълбока, като практически липсваше видима причина за подобно усещане. Но като го огледахме след няколко минути, открихме тези следи от зъби и ги фотографирахме… сега ще ги видите.

Д-р Леш раздаде снимките на хълбока на Марти.

— Както може те да се убедите, изглежда, са оставени от долна челюст с размери приблизително 12 инча, в най-широката й част. Взехме проби и за аеробни, и за анаеробни бактерии. До тази сутрин нищо не поникна в аеробните култури. В анаеробната среда се развиха две дребни непознати форми, които живяха само няколко часа. В момента продължават антигенните изследвания. За всеки случай имунизирахме пострадалия срещу тетанус. На този етап решихме да се въздържим от имунизацията срещу бяс, макар че трябва да подчертая, ухапването, изглежда, е от челюст на някакъв вид бозайник. Решихме да я отложим, поне временно, с надеждата, че ще успеем скоро да намерим животното и да разберем дали е заразено.

Хората около масата разглеждаха снимките с различна степен на объркване, недоверие или безразличие. Леш премина към същината на доклада си.

— След това видяхме — подчертавам, всички ние видяхме появата на… същества… неземни видения, чиято природа ми е трудно да опиша… Дори се колебая дали да ги споменавам, защото не успяхме да получим никакво документирано доказателство за съществуването им. Говоря за тях само защото наистина ги видях. Отначало се появиха три. Най-точно мога да ги сравня с пламък, сянка и дърво. Взаимодействаха предимно помежду си, по начин, недостъпен за моето разбиране. Останах с впечатлението, макар че сигурно съм склонна към антропоморфизъм, че участват в нещо като ритуален танц. Честно казано, имам много бегла представа колко е продължил този епизод трябва да призная, че бях изумена. И накрая, докато това ставаше в дневната, успяхме наистина да направим видеозапис на може би най-необикновените събития през тази необикновена нощ.

Леш намали осветлението, извади двете касети и ти постави във видеомагнетофоните под двата монитора. Някой от другия край на масата измърмори:

— Студио „X“ започва…

Леш включи видеомагнетофоните. Когато записите свършиха, си тръгнаха още петима. Всички мълчаха. Най-сетне д-р Льо Мей от катедрата по психиатрия заговори с меко южняшко произношение.

— Марта, какво точно се опитваш да кажеш?

Леш седна и свали очилата си.

— Само ако знаех! — усмихна се тя.

Льо Мей продължи:

— Виж, склонен съм да вярвам в много неща, но това… — той махна с ръка към телевизорите — това е прекалено, не ти ли се струва?

— Доста, бих казала — уморено кимна Марта.

— А не ти ли е минавало през ум, че е много вероятно да си станала жертва на измама — най-вероятно от твоя субект в съучастничество с онова семейство? С помощта на магнити, които придвижват предмети, радиопредаватели, които излъчват гласове, и холограми или просто скрити огледала? Това напълно би обяснило всичко, което току-що видяхме на твоите записи. Не мислиш ли, че най-вероятното и най-користното обяснение на всичко това е, че е чудесен, съвършен фокус на майстор-илюзионист?

Леш разтърка очи.

— И аз щях да мисля така, ако не бях го видяла сама.

Льо Мей се усмихна — усмивката му не бе лишена от симпатия, и стана.

— А сега наистина ме чака важна среща. Благодаря за демонстрацията! — И той си отиде, заедно с още неколцина.

— Е! — усмихна се Леш, оглеждайки оредялата публика. — Значи останахме само най-закоравелите!

Чуха се одобрителни смехове. Някой запали лампите.

— Не бива да намесваме полтъргайст в цялата работа! — заяви Рехт. — Може би детето има психокинетични способности. Може би се открила и самата тя предизвиква тези явления?

— Аз НЕ ВЯРВАМ в психокинезата! — възрази му Шафър от другата страна на масата.

— Е, аз пък НЕ ВЯРВАМ В ПРИЗРАЦИ! — отвърна раздразнен Рехт.

— Каква е тази история със светлината, за която споменава момичето? — попита един от абсолвентите.

— Не съм сигурна — повдигна рамене д-р Леш. Начинът, по който говореше за нея, ми напомни за светлината, за която разказват хората, които са напускали тялото си — такива, които са били на прага на смъртта или дори за кратко са били мъртви по нашите стандарти. Те описват как са видели „ярка, очакваща ги светлина“, която предизвиквала у тях облекчение, любопитство или „блажено спокойствие“. Именно въз основа на тези лични разкази настоях момичето, където и да бе то, да стои надалеч от светлината. Опасявах се, че по някакъв начин тя може да означава смърт за нея.

— Не се ли отклонихме твърде много? — запита д-р Уолъс. — Почнахме от електроенцефалограми на хипнотични състояния, минахме през психокинезата и стигнахме до фантазии на умрели за извънтелесните им преживявания… Искам да кажа, всъщност за какво точно сме се събрали да говорим?

— Е, не знам за теб, Уолъс, но аз огладнях! — заяви Рехт и се изправи. — Благодаря ти, Марта! Беше очарователно. Моля, дръж ни в течение!

Той си тръгна, като оживено спореше с още неколцина. След като се изнизаха, срещу Леш остана да седи само един. Д-р Антъни Фароу, 80-годишният й учител и наставник, почетен професор в катедрата по психиатрия, се усмихваше насреща й като древен мъдрец.

— Голямо изпитание беше! — сви устни той и поклати глава.

— А вие какво мислите? — попита Марта.

— С една дума?

— Може и с две.

— Прекалено живописно — той почука с показалеца си по масата.

— Описах епизода точно така, както стана! — упорито каза тя.

— Може би!

— О, Тони! И вие ли?

Духът й видимо посърна, защото я изоставяше и последното приятелско рамо.

— Напротив, толкова ми се иска да приема всичко това, което видях! — запротестира той. — Нали разбираш, самият аз съм само на няколко крачки от стария дървен мост. Да можех да повярвам, че на отвъдната страна нещо съществува — това би било все едно да съзреш сгряваща светлинка на прозорец в бурна нощ.

— А ако бях показала само пипала от ектоплазма?

— По-добре! — кимна той.

— Или замъглен образ, който се задържа само за миг? — тя прокара длан през лицето си като магьосник.

— Дори още по-добре! — заръкопляска той.

— И никакви записи, само отражения, почуквания, някоя и друга въздишка…

— Сега ще ти задават прекалено много въпроси. И ще искат да дойдат довечера с теб в къщата. Факт е, че им даде прекалено много, Марта. Прекалено много и прекалено бързо.

Д-р Фароу се намръщи, поглеждайки към телевизионните екрани.

— Не остави нищо на въображението. Това не бе наука, а шоу, а твоите трубадури дори не бяха гримирани!

— А тези неща? Какво мислите за тях?

Жестът на ръката й обхвана десетките бижута, пръснати върху масата. Фароу взе една красива брошка и я вдигна към светлината.

— Уникат! Това поне е сигурно. Ако са шарлатани, то пилеят страшно много пари за една глупава шега. Той закопча брошката на пуловера на Леш, после избра старинен пръстен и го надяна на ръката й.

— Скъпа Марта, нека един ден заедно да преминем по оня мост! Нека всичко, в което вярваме, бъде истина! Нека отидем на пикник в облаците!

Марта се разсмя весело.

— Ах вие, стар мошенико! Само да бяхте петдесет години по-млад!

— Позволи ми да ти дам един съвет! — Д-р Фароу доверително сниши глас. — Скрий някои от тези съкровища. Поне нещо да влезе в джоба ти от тази история. „Нешънъл инкуизитър“ плаща за една скалъпена клюкарска история повече, отколкото ние изкарваме с нашата наука, като се скъсваме от работа… и то за какво?

Той тупна с юмрук по масата.

— А те за какво скалъпват своите клюки? За какво се късаме от работа ние? Съответно за пари и за слава, бих отговорила аз, макар че и в двата случая гледаме да убедим себе си, че го правим заради Истината.

Сега бе ред на Фароу да се засмее.

Леш започна да загъва дрънкалките в кърпа, но една от тях привлече вниманието на Фароу и той посегна към нея, като прекъсна Марта.

— Това с интересно! — Той вдигна тънка телена скоба, която приличаше на намордник за миниатюрен пудел. Заедно с всичко останало ли се материализира?

— Да, сама го прибрах. Защо?

Той го обърна, като внимателно го оглеждаше.

— Това е шина, менгеме за челюсти.

— Не е нещо, което човек може да носи на бал с маски!

— Не, но може да го носи на погребението си. Това е стар трик на погребалните агенти. Не позволява на челюстта на покойника да зейне внезапно точно по време на бдението. Спестява доста уплаха и припадъци.

— Е, ефектът бе точно обратен, когато се появи снощи.

Фароу присви очи.

— И къде точно в къщата се телепортираха тези предмети?

— В дневната — и то цветно! Да бяха насочени камерите…

— Значи точно там, където е била струпана цялата ти техника — разните монитори, кинескопи и прочие джунджурии?

— Да, но накъде биеш?

— О, не знам. Просто това ми напомни дискусиите от едно време за връзката между подобни явления и разните видове електромагнитни вълни. Ето, ти ми казваш, че си попаднала на тези хора, защото Танджина приемала вълни от определен вид. Между другото, трябва да я посетиш, тази сутрин тя имаше неприятно преживяване. След това твърдиш, че изчезналото дете се е виждало и чувало на неизползван високочестотен канал. И накрая заявяваш, че си открила билокационна точка, в която са се появили тези неща, в стая, в която трябва да е гъмжало от всякакви електромагнитни излъчвания с най-разнообразни честоти. Кой знае, може би тези неща са се зародили точно от сливането на лъченията на цветните телевизори?

Д-р Фароу сърдечно се усмихна на Марта:

— Това е прощалният ми изстрел!

Те докоснаха ръце за миг.

Добре каза Марта и стана, — прав сте. Трябва да видя как е Танджина. Благодаря ви, че се грижихте за нея вместо мен. После мога да подремна два часа, защото твърдо обещах на Фрийлингови, че ще се върна, преди да се стъмни. Това е.

Тя го целуна по бузата и вдигна очи в престорена мелодраматична гримаса.

— И нека Силата бди над нас!

— Чух, че си имала малък инцидент тази сутрин — гласът на д-р Леш звучеше загрижено. — Проблеми с кръвообращението, според лекуващия лекар. Той твърди, че вероятно си се изправила прекалено бързо, след като си лежала толкова часове.

Танджина само погледна Марта в очите и не отговори.

— Е! — не отстъпваше Марта. Така ли беше?

— А вие как мислите? — проговори най-сетне Танджина. Същият въпрос, който Леш бе задала на Фароу преди час.

— Аз питам теб! — настояваше Марта.

Танджина затвори очи. От едното ъгълче се стече сълза.

— Няма ли лек за моята болест?

— Значи пак си имала контакт? С детето?

— Не можете да разберете. Вината не е ваша, просто не можете да разберете каква болка ми причинява да виждам неща, които бих предпочела никога да не са попадали пред очите ми. Да се боря в задушаваща прегръдка с чудовищата от сънищата на други хора. Знаете ли, аз не избирам виденията си — те ме избират. И никога не мога да ги забравя, след като веднъж съм ги видяла. Сякаш съм изгонена завинаги от рая. Господи, как завиждам на слепотата ви!

— Момиченцето… добре ли е?

Танджина въздъхна.

— Да. Засега да.

Леш виждаше напрежението по лицето на жената.

— Ние… и ние преживяхме страшна нощ в Куеста Верде — каза тя. — Видяхме съществата, за които говореше в… съня си. Сянката, човекът-огън, живото дърво…

Танджина обърна глава към нея:

— Вие сте ги видели? Фантабел и Сеаду? Къде?

— В дневната стая на къщата — Леш поклати глава. Едва вярваше на собствените си спомени. — Бяха толкова…

— О, колко нагли са станали — Танджина мислеше на глас, — щом се осмеляват да идват тъй дръзко в нашата плоскост. Толкова безочие трябва да е било подсторено. Всички са били докоснати от диханието на Звяра. Няма никакви съмнения.

— Звяра? — На Леш й се стори, че вижда нещо с крайчеца на окото си. Бързо извърна глава, но нямаше нищо.

— Два пъти досега — поде Танджина, — в пътешествията си до страната на сънищата срещах Великото Зло близо до детето. Той не е владетелят на това измерение, но все едно, има голяма власт. Огромна сила. Тази сутрин го видях почти ясно. Преследваше момичето. Яви ми се в различни форми, та в слабостта си да изгубя пътя от страх. Този път се спасихме — и аз, и детето. Но Звяра запазва мощта си. Той има непреодолимо влияние над жалките създания в онази вселена. Той е творение на Ужаса.

Леш си спомни призрачната жена, спускаща се по стълбите, заобиколена от свитата си, спомни си как тя бе започнала да се преобразява и почти се бе превърнала в нещо гнусно. Нещо чудовищно.

— Два пъти досега почти го съзрях — продължаваше Танджина. — Третия път ще го победя.

— За какво говориш? — разтревожи се Леш.

— Трябва да опитам пак — гласът на Танджина заглъхваше, пресипнал от умора и съжаление.

— Танджина, моля те! — Леш се стараеше да й говори като приятелка. — Изглеждаш просто ужасно. Изтощена си до крайна стенен от транса и аз съм виновна за това не по-малко от теб. Не разбираш ли, ТРЯБВА да си починеш!

— А ти нима не разбираш? НЯМА почивка за мен, докато това положение не се… уреди.

Леш тъжно се вгледа в Танджина.

— Довечера се връщам там. Надявам се, че… Ако успеем да разберем това нещо, може би ще има решение и за твоя проблем, и за техния.

— То не може да се разбере! Танджина поклати глава. — То просто Е. Вече зная това. И нищо не може да ми помогне.

— Нищо не Е просто така, без да може да бъде разбрано… ако не защо Е, то поне как!

— Точно така, д-р Леш! Вие продължавайте да вярвате във вашата вяра, аз в моята!

Устата на Леш се изкриви горчиво.

— А сега говориш точно тъй скептично и непреклонно за убежденията ми, както жреците на моята наука говореха за теб днес след обед.

— Аха. Значи заседанието на комисията мина зле. Д-р Фароу ми каза, че отива, и предвиди резултата. Трябва да е ясновидец.

Леш протегна ръка и пое ръката на Танджина, отпусната на леглото.

— Моля те, опитай се да си починеш тази нощ! Правим всичко, което е по силите ни.

Стана да си върви. Танджина вдигна ръката си.

— Почакайте! — прошепна тя. — Звяра… той иска детето.

Леш неволно потрепери. Опита се да се усмихне, но се получи само измъчена гримаса.

— И аз отивам да поспя. Ще се видим утре сутрин.

Тя излезе от стаята.

— Звяра — промълви Танджина, — няма да отстъпи от волята си!

Танджина откачи системата от ръката си, залепи лейкопласт на прободеното от иглата място, облече се и се измъкна от стаята. Тръгна по коридора покрай сестринската стая към лекарската стая. Там завари д-р Берман — както знаеше, че ще стане — да разговаря с един студент.

Първо се обърна към стажанта.

— Ще ни извините ли, моля?

Младежът смутено забърза, Танджина затвори вратата след него.

— Къде, по дяволите, сте дянали системата? — ядосано поиска да знае д-р Берман, докато тя сядаше. — Дори не трябва да ставате от леглото, да не говорим да се обличате!

— Здравейте! Как сте? — приветливо поздрави тя.

— Любезностите не са извинение — смъмри я той. — Какво сте намислили?

— Само да кажа здравейте! — усмихна му се тя.

— Което ще рече…? — погледна я косо.

— О, колко сте недоверчив! — опита се гласът й да прозвучи обидено, но без успех. — Все едно, просто исках да ви благодаря, че ме повикахте обратно тази сутрин.

Д-р Берман се почеса по главата.

— Имам чувството, че отново говорите за смяна на състояния.

— Понякога е трудно да се каже кое точно е промененото състояние, и кое — първоначалното.

— Това ми напомня първата година в колежа — пълна мъгла!

— Добре, шегувайте се! И все пак има случаи — критични моменти в миграцията на духа в небитието, когато той може да поеме и в двете посоки — насам, към „сега“, или натам — към „никога“. В тези моменти пътепоказателите са от жизненоважно значение — спомен за едно докосване, познат мирис. В моето изпитание ти бе моята пътеводна звезда. Твоят дух ме повика обратно. Аз се върнах при теб. При свещта, която си ти. За всичко това ти благодаря!

Д-р Берман изглеждаше безкрайно смутен.

— Никой досега не ме е наричал свещ… — Понечи да обърне всичко на шега, но спря.

Танджина се приближи до стола му. Застанала права, а той седнал, двамата бяха на еднаква височина.

— А сега — каза тя, — искам да ме целунеш.

Той се отдръпна в дълбоко смущение. Никога негов пациент не бе изричал такова нещо при подобни обстоятелства. Изобщо при никакви обстоятелства. Нямаше готов абсолютно никакъв отговор.

— Аз… аз… ъ-ъ-ъ…

— Не ставай смешен! — тя почти клюмна от обида. — Нямам предвид нищо плътско. Само… топло човешко докосване. — Гласът й се смекчи. — Дъхът на обичта, за да го скътам в шепата си.

Той не знаеше какво да каже.

— Имам лош дъх…

Тя се наведе напред. И двамата затвориха очи. Устните им се срещнаха, докоснаха се и замряха. Замряха и се разделиха. Тя отстъпи крачка назад.

— Довиждане! — каза простичко.

— Звучи като сбогом — отвърна той.

Тя се обърна и излезе. В коридора се сблъска с Луиз Дрейър.

— Луиз, толкова се радвам, че сте тук. Тъкмо се канех да ви потърся!

— Мис Барънс!

— Моля, елате с мен.

Танджина поведе жената към стаята си, накара я да седне на един стол.

— Сега слушайте. Не ми остава много време, нито енергия за вас, но наистина не исках да ви отблъсна сутринта. Пък и не зная дали пак ще бъда същата, като се върна. Затова, моля ви…

— О, не, не…

— Моля ви, кажете от каква помощ имате нужда и може би ще мога да направя за вас нещо, макар и малко, още сега.

Луиз събра цялата си решителност, пое си дълбоко дъх.

— Добре. Става дума за брат ми Андрю. Изчезна преди пет години, но аз зная, че е жив, и само ако ми позволите да ви дам нещо негово, за да го усетите, да го намерите и да ми кажете поне в коя част от страната живее, само една нишка поне, която би ни отвела при него, ще ви дам всичко, което имам…

Танджина я спря с вдигната ръка.

— Ш-шт! — тя положи длан на ръката на Луиз, затвори очи, изпадна в лек транс. Луиз не издаде нито звук. След минута Танджина отвори очи.

— Съжалявам! — каза тя.

— Съжалявате?

— Съжалявам, не мога да го усетя — просто не зная къде би могъл да бъде.

— О!

— Все пак ми оставете адреса си на регистратурата, Луиз. Ако случайно се натъкна на Андрю или науча нещо за него при моите… пътувания, обещавам ви да се свържа с вас!

— О, благодаря ви, мис Барънс! — Луиз преливаше от благодарност. — Да разбира се, ще оставя всички сведения, които ви трябват.

Тя почти избяга от стаята.

Танджина въздъхна. Андрю бе мъртъв, това поне бе ясно. Луиз също го знаеше, съзнателно или не. Танджина не би видяла някаква отчетлива картина за обстоятелствата на смъртта и не искаше да вижда. Желаеше доброто на Луиз. Вдиша дълбоко няколко пъти. Надяваше се да не срещне Андрю.

Пак излезе в коридора и пое нагоре по стълбището, което откри, към петия етаж. Отиде до сестринската стая.

— Тук ли е Джули?

Една от сестрите вдигна глава.

— Надолу по коридора, разнася лекарства.

Танджина стигна до средата на коридора и спря. Джули стоеше до медицинската количка с гръб към ясновидката и отброяваше хапчета в картонени чашки. Тънка като върба, руса, леко приведена. Танджина изучаваше аурата й. После се приближи до младата жена.

— Извинете!

Джули се обърна.

— Да, какво има? — изглеждаше леко изненадана.

— Извинете, рядко съм толкова пряма, но ми предстои далечно пътуване и… помислих, че трябва да ви кажа…

— Да? — Младата сестра доби израз на остро любопитство.

— Вие… имате прекрасна аура… аз… това е всичко. Бог да ви благослови, мила!

Танджина се обърна и бързо изтича към стълбите в дъното на коридора, оставяйки развеселената Джули да брои хапчетата втори път.

Стига сбогувания. Време бе за мрачния финал. Спусна се шест етажа по-надолу — в мазето. Не познаваше точно плана ма болницата и не бе напълно сигурна къде се намира, знаеше само, че именно мазето е мястото, където повечето болници крият онова, което търсеше. Моргата. Защото не детето диреше вече, — Звяра трябваше да примами сега.

Тръгна по един коридор, после по друг. Някъде бе тъмно, другаде светеше болезнено блед луминисцент. Минаваше покрай лаборатории, съблекални, аудитории, картотеки. Най-сетне стигна до вратата с надпис „Патология: — Влизането без разрешение забранено!“ Знаеше какво значи това. Полека отвори вратата и влезе.

Стаята, в която попадна, бе музеят по патология. Рафтове скриваха стените чак до тавана. Всеки бе пълен с буркани, всеки буркан — с течност. Във всеки плаваше нещо: разядена от рак длан, срезове от глава като резени хляб, зародиш-мутант, болен бъбрек. Музей на човешката патология. Ноздрите на Танджина се разшириха — ако не откриеше друго скривалище в моргата, това местенце щеше да свърши чудесна работа. Празно, тъмно, тихо, мъртво — най-подходящото място за целта й.

Стигна до друга врата — този път от бяло матово стъкло, върху което бе написано „Аутопсионна“. Зад ярко осветеното стъкло потракваха хирургически инструменти. Приближи се до вратата, открехна я няколко сантиметра и надникна. Четирима мъже в бели престилки стояха около трупа, проснат на стоманената маса. Те си разменяха шеги, говореха за футбол и секс. Двама ядяха сандвичи. Трети взе скалпел и започна да разпаря корема на мъртвеца.

Танджина остави автоматът на вратата да я захлопне. Там мястото бе добро, но прекалено оживено. Налагаше се сеансът й да се състои тук. Звяра трябваше да дойде тук. Огледа се наоколо, докато откри точно мястото, което й трябваше — ниша, скътана в полукръг от буркани, струпани в един ъгъл: там имаше и мозък, от който висяха очите, деформиран ембрион, обезобразено от подагра стъпало, сърце, в което се виждаха входното и изходното отверстие на огнестрелна рана, разядено от тумор лице. Списъкът бе безкраен. Танджина се сви в нишата. Втренчено се вгледа в светлото петно, отразяващо се в облата повърхност на една стъкленица. Задиша често. Очите й се изцъклиха.

— Ела при мен, Звяр! — това бе последната й съзнателна мисъл. — Ние двамата имаме за какво да си поговорим!

Отдели се от себе си. Заобиколиха я фантомите от моргата и музея — обезглавени призрачносиви духове. Грапави, обезобразени, измъчени и осакатени.

— Ела, Звяр! — зовеше го Танджина през ефира. — Виж от какво съм направена!

Един демон се опита да се впие в нея изневиделица — може би искаше да я опита на вкус или пък търсеше живеца й. Запука и я заболя. Но Танджина бе срещала и по-лоши демони и го остави да премине през нея.

— Виждаш ли, Звяр! — извика тя. — Аз не зная що е страх от смъртта. От други неща се боя, но не и да напусна този мой безсънен живот. И от теб не ме е страх. Аз те познавам, Звяр!

Танджина се издигна по-високо в черното пространство над останалите пространства. Тук обаче не можеше да лети — средата бе течна. Унизително място. Вече бе преминавала през същата плоскост. Знаеше, че оттук може да се отиде в сферата на сенките, а оттам — във владенията на Звяра, но не искаше да ходи там сега. Трябваше Звяра да дойде при нея.

Не мислеше, че ще е много трудно да го привлече. Това бе свят на духове точно по неговия вкус. До нея се надигна фантом без лице. Една ръка — трепереща, смазана и отсечена до китката, посегна да я сграбчи за шията, но тя лесно я отби. Гнили вътрешности потекоха зад нея, хванаха крака й, започнаха да се увиват, освободи се от тях, но по нея полепна воняща корица слуз.

— Звяр! — повика тя — Ела!

Но той не идваше.

Закръжи, като се опитваше да се приближи изненадващо към леговището му, за да го свари неподготвен. Така попадна във вселена от жълта паяжина — здрава, лепкава мрежа, която бързо я обви в задушаващ пашкул. Прогриза си изход или по-скоро мъничък отвор, през който да диша и да извади пръстите си навън — достатъчно, за да се изтегли нишка по нишка от жълтия калъп.

Накрая плетеницата се превърна в нещо като хлъзгава пяна, която вече не лепнеше, а после — в кипнала маса от сапунени мехури, сред които Танджина се давеше под воя на разпенена буря. Мина цяла вечност. Най-сетне бурята утихна. Танджина изплава от пяната в леден призрачен покой.

Опита се да се ориентира. Далеч напред рубинено слънце се въртеше около пурпурния си близнак. Течен огън извираше в най-тясното място помежду им. Ледени кристали като аметисти се разпукваха и разтваряха със звън. Духовете на дъгата, които обитаваха пречупените лъчи, се преплитаха в сложни орбити. На тези рожби на светлината Танджина можеше да се довери. Тя им изплака бедата си, те й отвърнаха в разноцветна мелодия и посочиха накъде да върви.

Премина отвъд близнаците-звезди в небесна сфера от концентрични газообразни пръстени. Като внимаваше да не се допре до някой от тях, се промуши в средата и се озова в блещукаща атмосфера, осеяна с мъгли. Там за първи път видя жената.

Достолепна жена-дух, излизаща от мъглите. Одеждите й бяха царствени, старинни, походката й — грациозна. Бледа красота имаше в лицето й, а очите й бяха най-дълбоките от всички кладенци, пронизващи пространството към друго измерение. Излъчваше очакване. Заобикаляха я двадесет духове, които сякаш я пазеха като стража. Зад тях хиляди души сновяха безцелно в мъглата — плачеха, смееха се, лутаха се. Керъл Ан бе там.

Жената-дух се движеше сред тях, съпроводена от свитата си. Неясно как, но личеше, че тя е господарката на това астрално равнище. Тя не управляваше и не владееше тези блуждаещи духове, но бе тяхната същност. Като цяло бе добра, но не доброто бе нейната квинтесенция. Нейното съдържание бе очакването.

Жената-дух чакаше. Тя не бе заблудена като другите наоколо, нито живееше в надежди, че ще бъде спасена от навременното пристигане на онзи, когото очакваше. Самото очакване бе нейната цел и нейната стихия. То не я правеше нито щастлива, нито тъжна. Тя чакаше. Тя бе очакване.

Танджина прелетя над безредното шествие, търсейки някакъв знак. В един момент зърна Керъл Ан, изгубена сред множеството, но остави момичето да блуждае. Тя временно бе в безопасност в своята анонимност. Сега Танджина търсеше Злото.

Ето го! Смътно го различи сред облаците. Разкри се за усещането — така се откриваше за опасността, но и самата бе опасна.

— Звяр виждам те! — тържествуваше тя.

Звяра бе в земната плоскост, надвесен над спяща жена в жълта рокля, опипващ, ровещ, слюнкоотделящ в сенилно безумие. Изведнъж вдигна глава от безсъзнателното си пиршество, разтревожен от присъствието на Танджина.

— Виждам те, Звяр! — извика отново тя. — Ела при тази, която те познава!

Звяра заскърца със зъби от бяс. Заподскача рачешката нагоре-надолу по леглото, като газеше по гърба на спящата жена, драскаше с хищните си нокти, кривеше се в гримаси и се лигавеше. Седна отгоре й, преобърна я и притисна гърдите й. Зъбите му пак заскърцаха.

— Аз съм тук, Звяр! — провъзгласи Танджина.

С безсилно съскане той хвърли последен поглед на спящата фигура, остави за друг път утоляването на страстта си и с един скок изчезна. В небитието. Там закръжиха двамата: Танджина и Звяра! Никой не виждаше другия, никой не можеше да се скрие. Тук всичко бе само усет и контраусет. Кръжаха, съсирваха се и пак се изпаряваха.

— Хайде, да видим зъбите ти! — изсмя се Танджина. — Покажи най-лошото, на което си способен! Кажи ми името си!

Още преди да свърши, той я нападна. Заби остриетата на зъбите си във врата й с ярост, надхвърляща разума. Почти й откъсна главата. Танджина се разтвори в мъглявина — струйки от нейния дим загъделичкаха ноздрите му — миризмата й го накара да закрещи пронизително. Миг преди бурно да издиша парите на материята й, тя пропълзя в носната му кухина. Песъчинки от нея пробиха синусите му и навлязоха в мозъка, преди той да успее да я изхвърли.

С ръмжаща кашлица той се освободи от нея, но твърде късно — Танджина бе спечелила първия рунд. Късче от нея сега го познаваше отблизо, отвътре. Никой никога не бе нахлувал в него така. Това го плашеше и вбесяваше.

Те отново закръжиха лице в лице. Танджина се чувстваше окрилена от първата победа, но и почти непоносимо отвратена от онова, което бе усетила в недрата на Звяра. Това познание за нея бе жизненоважно, но колко й струваше! Знаеше, че това бързо проникване в същността му й дава временно надмощие — той би могъл да се пречупи, ако го притиснеше. Но трябваше да внимава — отровата му все още бе смъртоносна и тя едва се бе докоснала до жилото му.

— Е какво, Звяр! — злорадстваше тя. — Сега мога да произнеса името ти, — г’Хала, г’Хала! Жалко име, дори не е гнусно. Нищо чудно, че не искаш да го кажеш. Трябва да е голям срам за теб, а г’Хала? Тя го произнасяше, сякаш прочистваше гърлото си — г’Хала! — Ах ти, нищожество без майка!

Звяра нададе вой и нападна. Танджина не му се изпречи, а отскочи настрана като матадор. Той се олюля, завъртя се, от него се отцеждаше гнилоч. Спря се задъхан и измери с поглед невзрачния си противник.

— Кх-х-х-х! — засъска тихичко.

— Значи така, г’Хала! Втурваш се да ме целуваш, а се спъваш като глупак! Марш от тази плоскост! Ти се опозори!

Той се превърна в разяждащо желе и киселината се впи в лицето й. Тя се промени в стъкло и димящият гел-каустик се стече по гладката й повърхност. Той стана назъбен камък и се опита да я строши — тя бързо премина във водно състояние и го намокри, докато я пресичаше. Той се нагря, за да я изгори — тя се изпари с цвърчене. Той свръхохлади ефира, започна да лови ледените кристалчета, в които се бе втвърдила, и да ги мачка в юмрука си. Тя се трансформира в миниатюрни остри зъбци, които порязаха дланите му. Той изрева. От раните шурна гнусна кръв и я заля — мазно черна като втечнен порок. Изгаряше я, задавяше я. Пушеците разнасяха гнусна смрад.

И двамата възвърнаха формата си, раздалечиха се, останали без дъх от болка. Закръжиха отново. Той се престори, че атакува с диамантен огън. Тя парира. Той й върна удара, но тя се изпари, преди копието да я докосне. Материализира се малко зад мястото, където бе оставила Звяра, но той вече я причакваше и духът й се кондензира в обсега на ноктите му. Преди да успее да предприеме нова метаморфоза, те се забиха в очите й.

Тя изпищя и падна по гръб. Той се хвърли отгоре й, разкъса утробата й, изплю зловонната си слюнка в раната. Зашеметена от болка и отвращение тя се дематериализира, но той бе безмилостен. Преди димообразната й форма да се е разсеяла в пространството, той я вдиша с всички сили, засмука я изцяло в дробовете си. Задържа дъха си. Успял бе да я хване в капан. Направи недоволна гримаса. Не можеше да задържа дъха си дълго. Поне не достатъчно дълго, за да задуши тази измет, да погълне омекналия отслабнал дух и после да го изхвърли и да го размаже безжизнен върху някоя изгладняла сянка.

Танджина напразно блъскаше с юмруци в гробния мрак. Той изсмукваше духа й, надеждата й. Бе прикована като в гробница в гръдта на чудовището. Дъхът й бързо се изчерпваше, сърцевината й започна да се съсухря.

Не! Това бе невъзможно! Отхвърляйки всякакви съмнения, тя се разпадна на микрокосмически частици, по-ситни от порите на печата, с който г’Хала я бе заключил в дробовете си. Той усети опасността и още по-силно затегна хватката си, за да не пропусне и най-дребния електрон — но два микроскопични атома от Танджина го изпревариха. Те успяха да се просмучат през почти непроницаемата мембрана, отделяща дроба от кръвта и да се гмурнат в потока на кръвообращението на Звяра. Частичките от съществото на Танджина залъкатушиха заедно със зловонната течност през сърцето към мозъка. Настаниха се зад късче нежна мозъчна тъкан и започнаха силно да го стискат.

Звяра усети пулсиращата болка в главата си. Разбра причината. Не биваше да греши. Това бе само болка, нищо повече, нямаше да го убие. Тя щеше да спре, стига да можеше да не диша достатъчно дълго, за да задуши пленения дух. Трябваше да се съсредоточи. Трябваше да задържи дъха си въпреки всички болки. Изпълнените с пустота очни кухини хлътнаха още по-дълбоко. Пулсиращата болка в главата му се усили.

Танджина усещаше, че й се вие свят от липсата на кислород. Сведе всичките си усещания, всички енергийни нужди до минималното равнище, от което само един косъм я делеше от смъртта. Всичко, освен двете зрънца от съществото й, които стискаха мозъка на г’Хала. В тези две точки концентрира цялата си воля, последните остатъци от безсмъртната си сила и стискаше, стискаше…

Болката ставаше прекалено силна. Той не можеше да издържа повече. Главата му щеше да се пръсне. По-добре щеше да е, ако се пръсне. Мозъкът му се гърчеше, пулсираше, стискането бе немислимо, невъобразимо, непоносимо — дъхът му се сдържаше, сдържаше…

В последните мигове на изтичащото й съзнание Танджина събра малобройните капчица сила, които й оставаха, в двете последни частици от себе си и ожесточено стискаше взривяващия се мозък на Звяра.

— Е, какво казаха? — попита Дайан. — Какво ще предприемат?

Тя говореше за учените от университета, колегите на Леш. Дайан се чувстваше неспокойна след следобедния сън, сякаш бе сънувала кошмари, но не можеше да си спомни какви. Тя с нетърпение очакваше новини от Леш — за подкрепления, за оръжия, за надежда.

— Те… бяха притиснати до стената — отговори Марта колкото можеше по-безизразно. Сърцето й се сви, като видя как помръкна лицето на Дайан, затова побърза да се поправи. — Искат нещата тук внимателно да се следят и настояха да останем и да продължим изследванията.

Райън мълчаливо поклати глава и продължи да се рови из жиците зад усилвателя — ясно му бе какво значи това. Но Дайан не бе глупава и разбра. Брадичката й потрепери, но тя не искаше да плаче. Стив я прегърна през раменете.

— Тази нощ ще преживеем всичко това отново, нали? — попита Стив. — Нищо не може да се направи, нали?

Нощта дойде. Минаваше десет. Всички телевизори бяха включени. Електронните уреди работеха. Фрийлингови полудяваха.

Пакостите на полтъргайста бяха продължили през целия ден — счупени чинии, странни почуквания, малко телепортация. Нищо особено. Но преди час се появи сладникава миризма, която сякаш лепнеше по тях и напразно всички пощеха дрехите си, сякаш се опитваха да отскубнат паяжините на смъртта. После лепнещото усещане изчезна също тъй внезапно, както се бе появило.

След това се чу смях — безжалостен, безизразен. Стържещ като шкурка. Зловещо предчувствие обзе къщата. Предизвикваше у Марта физическа погнуса. Гадеше й се. В един момент Райън изпадна в паника и започна да се задъхва. Д-р Леш успокояващо му заговори, напомни му за задълженията му. Към десет и половина угасиха всички лампи в къщата — бяха установили, че тъмнината улеснява общуването с Керъл Ан. Когато всичко бе готово, заеха местата си. Дайан застана в средата на стаята и повика.

— Керъл Ан! Тук сме, детенцето ми! Чуваш ли ни?

Мълчание. Дайан се опитваше още пет минути, после въздъхна. Брадичката й леко затрепери и тя седна на пода. Всички стояха тихо известно време и се ослушваха.

Най-напред го забеляза Райън. Сенките в коридора като че ли се движеха. Той подскочи, когато за първи път улови движението с крайчеца на окото си. Погледна право към коридора — няколко секунди не се виждаше нищо необичайно. А после го видя: огромна аморфна сянка бавно се разшири, наклони се и замря отново. Райън се хвърли към ключа за лампата в коридора, достигна го е два скока и запали. Нямаше нищо. В яркия блясък на стоватовата крушка антрето бе чисто и празно. Нямаше дори мебели.

— Какво има, Райън?

— Нищо, аз… стори ми се, че видях нещо. Просто нерви, предполагам…

Всички слабо се усмихнаха. Той угаси светлината и пак седна. Пет минути по-късно движението се появи отново. Този път по-силно. Сенките се прескачаха, раздуваха, свиваха, гушеха се, гледаха.

— Д-р Леш! — прошепна Райън.

— Да?

— Виждате ли… нещо там вътре? — той посочи с глава към антрето. Преди тя да успее да отговори, се чу звук в телевизора. Всички се струпаха около него.

— Керъл Ан? — задъха се Дайан.

Неясни сенки плуваха сред електрическия сняг по екрана, събираха се, разпускаха се, пак се свиваха.

— Керъл Ан, чуваш ли ме? Аз съм мама, любима!

— Там ли сте? — чу се глас от телевизора. — Там ли сте?

Шокът порази всички, но най-силно Дайан. Тя изписка и се люшна назад, по-далеч от телевизора.

— Там ли сте? — повтори гласът, ефирен и далечен.

Образът се проясни — приличаше на жената-призрак, която предишната вечер се бе спускала по стълбата.

— Да! — произнесе високо д-р Леш. — Тук сме. Коя сте вие?

Настъпи пауза, сякаш жената-призрак обмисляше въпроса.

— Аз съм… тази, която чака.

Леш усети, че изтръпва до мозъка на костите.

— Какво чакате?

Снежинките напълно скриха образа, но ето че жената отново се върна:

— Очаквам… Него! Той ще се върне за мен. Зная, че ще се върне.

— Детето ми! — извика Дайан към телевизора. — Детето ми там при вас ли е?

Образът избледня. Леш заговори високо и ясно:

— Там при вас има едно дете. На пет години, казва се Керъл Ан. Познавате ли я?

Разпилените точици отново се скупчиха в различна форма.

— Аз съм повелителката на моя народ. Чакам заради всички тях. Говоря на техния копнеж. Аз съм майка на техните блянове, те са децата на моето търпение.

— Не! — проплака Дайан. — Не, Господи, не…

— Веднага я върнете! — изрева Стив. Толкова дълго се бе старал да запази поне привидно спокойствие, да бъде образец на мълчалива сила, че крехката опора, която го държеше, вече се срутваше. Заговори с треперещ глас:

— Нейното място е тук, при нас. Тя не е като вас. Тя не иска да чака.

Образът в кинескопа сякаш почти се усмихна, почти заспа.

— Аз съм тази, която чака!

Леш се премести по-близо до телевизора.

— Там при вас има… има едно зло нещо. Опасно ли е за вас? Може ли да ви навреди? Какво е то?

— Моите поданици уталожват болката на моя копнеж — отвърна неразгадаемо гласът. — Не търси, каквото чакаш, а чакай, каквото търсиш.

— Какво… — Толкова много въпроси напираха у Леш, че не можеше да ги подреди, не знаеше кой да зададе по-напред. — Какво искат вашите поданици? Какво търсят?

Гласът на жената-призрак заглъхна в електрическия пукот на екрана, докато на улицата някаква кола се опитваше да запали. Думите заглъхнаха. Звукът се проясни по средата на изречението, пак изчезна.

— … техните спомени. Те трябва да им бъдат върнати. Те им напомнят за… трябва да има… за спомен.

— Не ви чуваме! — примоли се Леш. — Не си отивайте! За какво говорите?

Образът потъмня.

— Бижутата. Можете да ги използвате… както… използва мен. Но трябва да ги върнете. Ние ще чакаме.

Леш се поколеба.

— Както ви използва кой?

Образът сякаш засвети по-ярко.

— Фхирд’Нахагул, когато пожелае. Все едно ми е. Аз чакам само моя възлюбен.

Лицето се извърна. Човек можеше да си представи как сълзи се стичат по мъртвешки бледата буза, но екранът трептеше прекалено силно, за да се различават такива подробности. Призрачният образ замълча, после продължи.

— Фхирд’Нахагул оставя на мира душите, щом може да обсеби моя дух… от време на време. Но аз само чакам. За мен това няма значение.

— А Керъл Ан? — прошепна Дайан. — Какво ще стане с детето ми?

— Аз само чакам… Оставам… той ще се върне за мен… Зная, че ще се върне.

Гласът й избледня и заедно с образа й потъна в електрическия сняг. Дайан зарови лице на гърдите на Стив и заплака. Леш се облегна назад и загледа торбата с бижутата.

— Да ги върнем? Но как?

Райън проверяваше дали нещо се е записало. Докато натискаше бутоните, нещо отново се мярна в периферното му зрение. Отново вдигна поглед към тъмния коридор, като си спомни, че преди там бе пълно със сенки. Сега нямаше неясни форми, само плътен мрак. Непроницаем. Разтърси глава и се върна към своите машинки. И пак същото загатнато движение. И пак черен мрак, щом се взря.

Но чакай! Движение наистина имаше! Леко потъмняване на стената в дъното срещу стълбището. Твърдо решил да приключи с това веднъж завинаги, Райън се изправи, прокрадна се в коридора и превъртя електрическия ключ. Лампата не светна. Сега Райън стоеше само на шест или осем фута от злокобния ъгъл. Наблюдаваше го втренчено. Пред очите му се появиха две огромни черни дупки в средата на стената, а помежду им хлътна носна кухина на череп. Костеливо чело изпъкна близо до тавана, на пода залъщя черна влага от потекла слюнка. През стената влизаше огромно лице. Лицето на ужаса, което бяха видели на екрана. Лицето на Звяра. Стената видимо започна да променя очертанията си и Райън отвори уста да закрещи, но от телевизора внезапно се чу глас, силен и настойчив.

— Мамо, мамо!

Райън се втурна обратно в стаята.

— Тук съм, мила! — извика Дайан. — Няма да те изоставим! Мама и татко те обичат.

Марта направи знак с ръка на Райън да включи на запис и той се подчини. Насочи една от камерите в монитора и се залови да настройва разните циферблати.

Тогава именно чуха другия шум. Шумът отвън.

— Какво е това? — Райън спря да върти копчетата. Шепотът му прозвуча като вик.

— Приличаше на… тропот… зад къщата — Леш го каза заради магнетофона — никой в стаята нямаше нужда да му казват на какво прилича. Никой не помръдна. Отново се чу: хъу-хр-х-р!

Леш пое дълбоко дъх.

— Ще отида да видя, Райън, оставаш тук при уредите.

— Ще дойда с вас! — каза Стив.

— Не — отговори Леш с искрено съжаление. — Останете тук при жена си и детето. Имам чувство, че може да им потрябвате.

Взе тежкото и масивно електрическо фенерче, мина по коридора до кухнята и излезе през задната врата.

Задният двор бе тъмен под облачното небе. Вятърът шумолеше в листата на храстите, посадени покрай къщата, някъде притича да се скрие гризач. Можеше ли това да е звукът, който бяха чули? Не, хъу-хр-х-р? Ето го пак.

Леш остави ушите й и лъчът на фенерчето да я водят, зави зад ъгъла на къщата и продължи нататък. Петнадесет крачки, двадесет. Спря пред огромен квадратен изкоп, бъдещ плувен басейн без съмнение. Насочи лъча надолу в рова гъста кафява кал с цвета и плътността на съсирваща се кръв…

Нещо я сграбчи. Олюля се на един крак, замахна с фенерчето, готова да запищи, не искаше да умира… Тежкият ствол на фенерчето профуча на сантиметри от главата на Танджина.

Леш седна на студената пръст. Сърцето й се бе качило чак в гърлото. Минаха няколко минути, докато дъхът й се върна.

— Танджина! — изпъшка тя.

— Не исках да ви плаша, докторе! — прошепна медиумът. Лицата им бяха наравно и двете се гледаха в очите — Танджина права, Марта седнала.

— Този ров има огромна привлекателна сила. Тъкмо бях решила да се заема с малко самостоятелни разкопки, за да го проуча по-добре. Откровено казано, мястото е истинско съкровище за чувствителния нюх.

— Но… но… как дойде дотук?

— С такси, как иначе? Самата аз не карам кола, а автобуси по това време на денонощието със сигурност не вървят.

— Но как разбра къде…

— Нали казахте Куеста Верде! Семейство Фрийлинг от Куеста Верде. Не е нужно да си медиум, за да намериш…

— Но това е невъзможно! Трябва да си вървиш! — Д-р Леш се съвзе и си спомни за задълженията си. — Не си в състояние да останеш…

— Напротив, не съм в състояние да НЕ остана, докторе! Тук съм необходима, това е очевидно. Нещо повече, ако единственият начин да намеря покой е да сложа веднъж завинаги край на всичко това, мисля, че е по-добре да ми помогнете.

Леш гледаше Танджина в тъмнината на страшната нощ.

Дребничката жена с прилежно сресаните си коси и огладените дрехи изведнъж й се стори много силна, заприлича й на мистичен малък храбър оловен войник. Въпреки безрадостното положение д-р Леш се засмя.

— И какво ще правим?

Танджина дяволито се усмихна — в края на краищата това й бе занаятът.

— Най-напред ще ме заведете вътре. Трябва да се запозная с обитателите. Да усетя къщата. Вече ме обзема двойствено чувство — велико зло и велико добро витаят в нея.

— Добро, зло. За учения тези понятия са относителни. Нямат нищо общо с физическата действителност, с явленията във вселената. Въпреки това аз изчерпах възможностите си. Ще сторя каквото искаш.

— Сега навлизаме в сферата на духа, докторе — там доброто и злото са реалност. Там няма учени.

— Ех, Танджина, за учения винаги има електромагнитни вълни.

— Вашите невидими вълни, докторе, са само бурните вълни на повърхността на огромен океан — океан с такава дълбочина и мрак, през която нито вие, нито аз можем да мечтаем да проникнем някога. Можем само да се надяваме да плаваме по вълните.

Леш примирено се усмихна, а после забеляза нещо в лицето на Танджина. Вдигна светлината към него.

— Какво се е случило с очите ти? — прошепна. Очите на Танджина бяха кървясали, подпухнали, натъртени.

— Тази вечер се срещнах със Звяра — тя примигна. — Ще ви спестя звука на името му. Кръстосахме шпаги, този стар Звяр и аз. И двамата носим белега на другия. — Тя се усмихна лукаво. — Никой не победи завинаги в двубоя. Но той ще си помисли дали да застане втори път на пътя ми. Сплетохме се в смъртоносна прегръдка и не бях сигурна дали той няма да излезе победител. Но когато и двамата бяхме на края на силите си, Господарката на онази плоскост прелетя през бойното поле със свитата си и запърха наоколо. Тя смути и него, и мен. Пуснах го и той ме отхвърли надалеч. Тя спаси живота и духа ми, но дали съзнателно — кой знае!

Леш разтърка слепоочията си, опитвайки се да проумее съвпадението.

— Онази, която чака!

Танджина за секунда изглеждаше потресена, после чертите й се смекчиха в изражение на искрена възхита:

— Понякога ме изненадвате, д-р Леш! Наистина успяхте да ми направите впечатление. Да, това бе Жената в очакване — макар че нищо повече не можах да науча за нея.

Леш се усмихна:

— Беше истински кошмар, от начало до край — само дето краят му още не се вижда. Мисля, че ще ни трябва някой ученик на Юнг, за да разтълкува значението на всички тези видения… — тя провери дали очилата й са останали здрави — … и приведения.

— Никакъв Юнг не ви трябва, скъпа. Трябвам ви аз. И бога ми, аз съм с вас! — Танджина сложи ръка на рамото на Марта. Така че хайде! Да върнем клетото дете на родителите му! Едно нещо мога със сигурност да ви кажа Звяра едва ли ще бърза да ме срещне отново!

Тя примигна, после вдигна рамене и добави:

— Нито пък аз.

Помогна на д-р Леш да стане. Нощта застудяваше. Тръгнаха редом към къщата.

— И още нещо, преди да влезем вътре — Танджина се спря на входа. — Сега Звяра души подир жената.

Глава VIII

— Райан! Стив! Това е Танджина Барънс. Видяхме се набързо вчера сутринта, но доколкото си спомням, никой не бе в настроение за официално представяне.

Те се здрависаха. В къщата се бе възцарила обезпокоителна тишина, след като д-р Леш излезе в градината, за да търси причината за шума. Вятърът бе утихнал, гласът в телевизора не се чуваше, потискащата атмосфера бе изчезнала.

— Съжалявам, че се отбих така неочаквано — весело каза Танджина, — но не се безпокойте, вечеряла съм!

Опитът й да внесе нотка на престорено лекомислено безгрижие се провали и само допълнително обтегна нервите на всички. Танджина мигновено осъзна досадата, която бе предизвикала, и каза по-тихо:

— Извинете. Исках само да ви разсея, а вместо това ви разстроих. Моля ви, позволете ми да ви помогна!

— Стив… Дайан! Танджина наистина може да ви помогне. Не се противете! Идването й тук тази вечер може да е малко необичайно, но уверявам ви, поне за мен е добре дошло! Доверете й се, както се доверихте на мен!

Леш се надяваше, че Танджина ще заслужи това доверие повече от нея.

— Вече сме готови на всичко! — каза Дайан с измъчена усмивка. Присви неловко рамене без видима причина някъде след обед по гърба й се бяха появили болезнени драскотини. Плачеше й се.

— Защо не влезем в хола? — предложи Танджина. — Там ще можете да ми разкажете всичко.

Влязоха в стаята вкупом и се настаниха сред неразборията от апарати и потрошени мебели. С монотонен глас, зад който се криеха сдържани емоции, Стив подробно описа сполетелите ги премеждия. Танджина слушаше мълчаливо, без да го прекъсва. Телевизорът продължаваше да съска. Когато Стив свърши разказа си, Танджина остана седнала още миг, а после стана, потривайки ръце.

— Бих искала да разгледам къщата — каза сериозно. Тя се бе съпротивлявала срещу този последен момент, от все сърце бе искала да избегне финалния сблъсък. Той таеше толкова болка и ужас — тази болест, от която така се стараеше да се излекува, това болезнено съпреживяване, което й причиняваше толкова страдания, тази мълниеносна парапсихологична чувствителност към духовете на живи и мъртви. С такава страст се бе борила срещу настъпването на този последен час. И все пак, след като веднъж вече бе дошла тук, тя бе напълно готова за бой. С всичките оръжия, които й бяха дадени. Като наемните войници тя владееше отлично занаята си и когато не тормозеше душата й — дори му се наслаждаваше.

— Разбира се! — каза Стив. Той стана и миг след него същото стори Дайан.

Танджина вдигна предупредително ръка.

— Сама, ако обичате!

Фрийлингови колебливо седнаха. Танджина потъна в дебрите на къщата.

Леш успокоително говореше на Дайан:

— Повярвайте ми, тя е блага душа. Именно тя ни доведе при вас първия път.

— Тя и осцилоскопът! — съгласи се Райън.

След като Марти си бе тръгнал, той бе развил собственическо чувство към апаратите, струпани в стаята.

Леш се усмихна.

Да. Бракът на техниката и духа. Сигурно в това се крие някаква поука, чудя се каква!

Танджина бързо отхвърли стаите на долния етаж. Кухнята, трапезарията, дневната, кабинетът, коридорът, килерът, антрето. Вярно, имаше някои интересни места — по-специално коридорът и задната част на кухнята, но това бяха дребни грижи, несравними с основния проблем — съсиреци от мрак. Без да губи повече време, тя се изкачи по притъмняващите стъпала към втория етаж.

Стаята на Дейна също не бе забележителна с нищо. После Танджина тръгна по дългия тъмен коридор към голямата спалня. Стаята силно миришеше. На стената над леглото — видимо за вътрешното зрение на Танджина, имаше петно. Капеща жива следа, от гнойното му сърце във всички посоки излизаха радиални лъчи. Следа на огромен паяк-тарантула. На Танджина й призля, и самото легло бе омърсено. Цялото бе просмукано от кален цвят и кален мирис. Тя усещаше ясно, че нещо мъртво и отдавна разложено бе лежало в него неотдавна. Лежало бе и бе оставило след себе си зловонните си секрети. Танджина узна достатъчно за тази стая. Решително излезе в коридора и застана пред съседната стая. Тя бе затворена и вратата бе заключена.

— Защо тази врата е заключена?

Стив погледна нагоре. Понечи да отговори, после му хрумна друга идея. Бавно затвори очи и се съсредоточи.

— Отговори й! — прошепна Дайан.

— Точно това правя! — отвърна й също с шепот и продължи да се напряга вътрешно.

След миг Танджина се появи на горния край на стълбите.

— На живите ли говоря? — повтори нетърпеливо.

Стив се отпусна и отвори очи.

— Съжалявам! — извика в отговор той. — Това е стаята на сина ми и дъщеря ми.

— Според нас тя е сърцето на къщата добави д-р Леш.

— Тази къща има много сърца — каза Танджина, обръщайки се, и потъна отново в тъмнината.

Стив се приближи до д-р Леш и тихо каза:

— Опитвах се да отговоря наум, но тя не ме чу. А вие твърдите, че е изключителна ясновидка.

От горния етаж се чу викът на Танджина:

— Не бива да се съмнявате в мен! Това е много важно!

Смутено се спогледаха. Минута по-късно ясновидката от ново извика:

— Д-р Леш, бихте ли се присъединили към мен тук горе, моля!

Д-р Леш се извини и пое нагоре. Стив и Дайан се сгушиха пред телевизора, а Райън продължи да проверява периодично показанията на уредите.

Леш и Танджина стояха в детската стая. Вратата вече бе отворена. Вътре бе тъмно и тихо.

— Това е стаята! — каза Танджина.

Леш кимна:

— Сега е тихо.

— Звяра малко го е страх от мен! — намигна Танджина. — Не много, разбира се, но както вече казах, накарах го да се позамисли!

Леш вдигна вежди:

— Би ли могла да ми го опишеш по-подробно!

— О, да! Ние се опознахме доста отблизо, преди да премерим сили!

— И каква е природата му?

— Променлива като Протей! Някога, струва ми се, е бил човешко същество. А сега е доволен от извратената си същност. Не желае да се върне назад, нито да продължи напред, ако би могъл. Обсебен е от порочната си личност. Виждала съм го и преди в други форми. И сега го срещнах отново.

— И какво се случи, когато се изправихте един срещу друг? Какво каза той? — Леш бе заинтригувана, очарована. Това бе извън нейната територия, но след всичко, което бе видяла, вече не бе сигурна къде е истината. Сега бе само наблюдател.

— Не искаше да дойде при мен! — поклати глава Танджина. — Прекалено погълнат е от себе си. Трепери над изгубената си душа, както скъперник брои златото си. Но е посегнал да заграби прекалено много и това ще бъде падението му. Няма да отстъпи онуй, което владее, дори за да се спаси. Премерихме сили — той и аз. И кълна се, той е страховит! — Очите й се присвиха. — И аз не му отстъпвам!

— И как ще постъпим с този Звяр!

— Ще видим. Възможни са няколко начина. Зависи от тези хора — тя посочи надолу.

— Те са силни!

Танджина безизразно кимна.

— Тогава ще видим.

Заедно слязоха долу. Танджина дръпна Дайан, която се бе свила на пода до един стол, и тя застана на колене.

— Дай ми ръката си, дете!

Дайан се поколеба, погледна д-р Леш.

— Хайде, няма да те ухапя!

Сега Дайан бе наравно с очите й. Тя сложи ръце в ръцете на Танджина.

Тихо, за да я чуе само Дайан, Танджина каза:

— Дъщеря ти е жива — тук, в къщата!

Дайан захлипа и не спираше да плаче: от тъжната радост, че някой друг потвърждава жестоките й надежди. Танджина я прегърна, потупа я по главата. Стив понечи да се приближи, но Танджина го спря с жест на ръката си.

— Чаша вода! — прошепна тя.

Той се скри в кухнята.

— Къде ставаха материализациите? — попита Танджина д-р Леш. — Искам да кажа случаите на билокация.

Леш посочи във въздуха на около метър над главата й.

Танджина кимна.

— Силно усещане ми говори, че изходната точка е в гардероба на детето. Горе.

Дайан закима утвърдително с глава.

— Да, и аз усещам същото.

— А, сега, дете! — каза ясновидката, като държеше Дайан на една ръка разстояние. — Ще бъдете ли силна? Заради мен, заради дъщеря си? Не мога да сторя абсолютно нищо в този свят без твоята вяра и любовта към децата!

— Да! Повярвайте ми, ще бъда!

— Ще се подчиниш ли на всичко, което кажа! Дори ако противоречи на разума ти, на всичко, в което вярваш?

— Да! О, да! Моля ви!

Танджина замълча и се замисли за миг. Заговори, най-напред само на Дайан, а после на цялата група:

— Керъл Ан не е като… тях. Тя е живо присъствие в тяхната духовна, но свързана със земната плоскост. Привлича ги онази част от нея, която е различна от тях — нейната жизнена сила. Тя е много ярка. Излъчва собствено сияние. Светлината й означава живот — споменът за любовта, за дома, за земните удоволствия — неща, които те отчаяно желаят, но никога не могат да притежават.

— Жената, която чака! — отрони д-р Леш. — Майката на техния копнеж. Жената-дух.

Танджина кимна.

— Почти съм убедена, че тази жена е въплъщението на непостижимите им мечти. Но точно сега дъщеря ви най-силно им напомня за светлината на любовта — споменът им за нея е неясен, но силен. И светлината й е тъй ярка, че ги отклонява от истинската светлина, която е предназначена наистина за тях. О, да! И аз я видях веднъж при пътешествията си до онзи свят! Светлината, която за тях е вратата към вечния покой. Но те са останали слепи за нея — за тях тя е останала скрита, а сега вниманието им допълнително се отклонява. Разбира се, тези души, които по някаква причина, каква то и да е, не са намерили покой, не съзнават, че са мъртви.

— Знаете ли защо нямат покой? — с дрезгав глас попита Стив.

В мисълта му нахлуха видения — спомени за гробища, за изровени трупове. За да се разчисти място за къщата му. Неговата бе първата, построена тук.

— Причината не е важна — Танджина пренебрегна въпроса му. Нямаше връзка с онова, което трябваше да стане.

Стив сам си отговори едва чуто:

— Мисля, че аз зная защо.

Танджина не се интересуваше от причините.

— Няма значение. Важен е ФАКТЪТ на тези души, те са лишени от съзнание в смисъла, който ние разбираме. Пребивават във вечно състояние на сън — като кошмар, от който не могат да се събудят. Те живеят в сън — те СА сън. Някои хора, някои от нас тук — например аз или дъщеря ви — могат да ти виждат в СВОИТЕ сънища. Някои от нас могат да сънуват сънищата, в които тези души съществуват. И дъщеря ви, и аз имаме едни и същи сънища, но сега тя се е изгубила в тях и трябва да я върнем обратно.

— О, да, да, моля ви!

— И така! — Танджина вдигна ръка, за да ги накара да замълчат. — В тази спектрална светлина, скрита за погледа на тези нещастни бродещи в съня души, в тази светлина е спасението! Тя е прозорец към съседната плоскост. Има и други прозорци — навътре и навън или към други плоскости, и през тези прозорци могат да преминат всякакъв вид същества — и светли, и тъмни…

— Снощи видяхме някои от тях — намеси се развълнувано Райън.

Той бе смаян от това смислено обяснение на една действителност, която по някакъв начин бе напълно естествена, макар да не се отличаваше много от халюцинацията. Танджина тържествено кимна.

— Както разбирам, Фантабел и Сеаду са се появили в нашата земна плоскост. Те обитават свои собствени светове и понякога се осмеляват да навлязат в света на блуждаещите души. Но не е трябвало да идват в нашето измерение. Опасно е и за тях, и за нас. Аз не се съмнявам, че са били подведени от онзи, за когото тепърва ще говоря. Прозорците не се преминават лесно. Такъв прозорец е спектралната светлина, през чиято мембрана трябва да преминат заблудените души — от другата страна приятелска ръка ще ги поведе към съдбата им. Керъл Ан може да им помогне да намерят светлината. Ако тръгне към нея, те ще я последват.

— Не!

— Не, самата тя не бива да влиза. Но това ще трябва да й обясните вие, Дайан. Тя ме чу за миг (или може би час?) но само любовта, която свързва вас двете, може да я задържи там, където трябва да бъде. Където и когато трябва да бъде.

— Ще изпълня всичко, което поискате!

— Е, дръжте се, мили хора, има и още нещо! Там с нея има и едно ужасно присъствие. Колко ярост, колко лъжа има в него! Никога не съм усещала нещо подобно — достатъчно силно, за да пробие проход към този свят и да отвлече дъщеря ви. То държи Керъл Ан близо до себе си и далеч от спектралната светлина. Използва я, за да държи в юзда и да отвлича вниманието на останалите души, за да ги отклонява от светлината и да не могат да избягат от властта му. Използва я и я лъже. Говори й неща, разбираеми само за нея. Тя се страхува от него, но и се бои да се отдалечи прекалено, защото той единствен може да разговаря с нея и познава езика й. Това е Звяра. Той се стремеше към нея от самото начало.

Танджина взе в шепи лице то на Дайан и то приближи към своето:

— А сега да ставаме и да вървим да вземем дъщеря ти!

Дайан се засмя през сълзи и стана. Танджина също понечи да се изправи, а после погледна изненадано към краката си:

— Я виж ти, ами че аз вече съм била станала!

Полунощ отдавна бе минала, докато успеят да съберат всички неща, които Танджина им нареди да съберат. Сега тя стоеше в средата на дневната и проверяваше купчината предмети.

— Хавлии, червени панделки, червило, номерирани топки за тенис…, а въжето къде е?

Стив влезе в стаята, с въже, намотано на рамото му.

— Това е всичко, което успях да намеря.

Всички телевизори бяха включени и екраните им светеха, дълги конци опасваха стените, вързани напречно с по-къси парчета в квадратна мрежа в средата на стаята, увиснала точно там, където се бяха материализирали предметите.

Танджина погледна Стив.

— Ще свърши работа. Готова ли е водата за къпане?

— Ваната е пълна. Тъкмо затворих крана.

— Тогава можем да започваме! — Танджина намигна на д-р Леш. — Моята екипировка по-лесно се пренася, това е!

А после се обърна към Дайан.

— Добре, дете. Повикай дъщеря си.

Дайан застана в средата на стаята, като че ли се явяваше на прослушване. Танджина й кимна. Дайан пое дълбоко дъх.

— Керъл Ан! Керъл Ан! Мама те вика! Чуваш ли ме, скъпа?

Синьо-бяла светлина и глухо съскане на електрони.

— Керъл Ан! Кажи здравей на мама!

Нищо. Въздухът бе натежал от празнота. На Дайан се искаше да излезе от кожата си, да изкрещи. Танджина затвори очи, задиша ускорено. Клепачите й затрепкаха. Когато заговори на Дайан гласът и идваше сякаш от много далеч.

— Опитай пак.

Дайан сви юмруци.

— Кажи здрасти на татко, моето момиче! Толкова ни липсваш, и на него, и на мен! Много! Толкова те обичаме! Кажи здрасти!

Танджина почна да се поти. Бавно поклати глава.

— Някой я задържа.

Стив и Дайан подскочиха, като че ли нещо ги убоде едновременно.

— Какво значи това? Кой я задържа? — изпищя Дайан. — Кажете ми какво е това?

Танджина отвори очи, лицето й бе зачервено, устните — пресъхнали.

— Обвиват я много ръце, тя си мисли, че е в безопасност. Бързо! От кого се плаши повече? От теб или от мъжа ти? Дайан ожесточено заклати глава.

— Никой от нас не я е плашил! — Почти се разплака от страх. Че това не е правилният отговор.

— На кого се обажда най-напред, като я повикате? — строго настояваше Танджина.

— Винаги тичаше първо при Дайан — каза Стив. Той отри ръце в панталоните си, опитвайки се да избърше потта.

— Когато е направила пакост, от кого се крие?

— Тя е послушно дете! — запротестира възмутено Стив. — Възпитали сме я добре и…

— Слушайте, аз не съм от „социални грижи“. Искам бърз отговор!

— Стив решава какво да бъде наказанието — отговори Дайан. — Децата винаги са го знаели.

— Чакай малко, Дайан! Не мисля, че си съвсем справедлива. Никога не съм вдигал ръка срещу…

Танджина нетърпеливо махна с ръка.

— Ще се карате за това после, сега застани до мен! — Шепотът й бе повелителен.

Стив се подчини моментално.

Д-р Леш гледаше, загубила ума и дума — никога не бе виждала нещо подобно. Райън също едва успяваше да задържи вниманието си върху уредите. Танджина заповяда на Стив:

— Кажи на Керъл Ан да се обади!

Стив се огледа, несигурен накъде да отправи думите си.

— Повикай я! — отсече Танджина.

Стив заговори тихо, почти нежно:

— Миличка, аз съм, татко! Чуваш ли ме, сладката ми?

— Казах да я повикаш! Високо!

— Керъл Ан! — сега Стив говореше с нормалния си глас. — Керъл Ан, аз съм, татко ти!

— Хайде пак! — измърмори Танджина. Клепачите й отново натежаха, погледът й се премрежи.

— Татко е тук, любима! Отговори ми!

— Скарай и се! — каза Танджина.

— Защо?

— Разсърди се или никога няма да я видиш! — изкомандва медиумът.

— Керъл Ан, говори ти баща ти! — Стив вече говореше по-грубо — ядосан и объркан.

— Кажи й, че ако не се обади, лошо й се пише!

— Веднага ми отговори, млада госпожице, или ще загазиш!

— Кажи й, че ще я напляскаш!

Стив доверително сниши глас:

— Ние никога не бием децата.

Дайан изкрещя побесняла:

— По дяволите, Стивън! Кажи й!

Стив се нацупи.

— Ако не се обадиш на родителите си още сега, те чака един хубав бой! И от двамата!

— Скарай й се! Наругай я! — кресна Танджина.

— По дяволите, Керъл Ан! Не ме ли чуваш?

От много, много далеч се чу глас:

— Мамо, мамо, помогни ми!

Дишането на Танджина бе бурно. Капчици пот оросиха челото й. Усмихна се мрачно:

— Тя му се изплъзна!

— От кого се е изплъзнала? — жално заразпитва Дайан. — От онова нещо, което видяхме? Добре ли е тя?

Танджина не обърна внимание на въпросите. Очите й бяха затворени и тя се задъхваше като спринтьор.

— Дайан, попитай я вижда ли светлина?

— Керъл Ан, виждаш ли светлина?

Слабият глас в телевизора се усили.

— Мамо, той ме гони!

Нотка на ужас разцепи въздуха.

— Мамо! — изпищя гласчето.

— Кажи й да тича към светлината! — бързо заповяда Танджина.

Дайан уплашено погледна д-р Леш.

— Не!

Косата на Танджина бе разрошена, тя с труд си поемаше въздух.

— Той ще я последва дотам! Той я следва от седмици! Те всички я следват! Трябва да й кажете това, което искам!

Леш бе изцяло погълната от сцената и подсъзнателно вече вярваше на Танджина.

— Кажи й! Хайде, Дайан, прави каквото ти казва Танджина!

Викът изригна от нея като газ под налягане.

— Тичай, Керъл Ан, тичай! Тичай към светлината! Бързай, колкото ти държат краката!

— Мамо, къде си?

— Тук съм, мила! — От очите на Дайан течаха сълзи, гласът й бе прегракнал.

— Кажи й, че си в светлината! — гласът на Танджина ставаше все по-груб.

— Не, това е лъжа! — задави се Дайан.

— Не можеш да избираш между живота и смъртта, когато вече си на кръстопътя между тях! — сопна й се Танджина. — Кажи й, преди да е станало късно!

— Тичай към светлината, Керъл Ан! — изпищя Дайан. — Мама е в светлината! Тук съм, в светлината, скъпа! Ела при мен!

— Още веднъж! По-бързо! Кажи й, че я чакаш!

Дайан вече се задушаваше от ридания, от безсилен гняв пред измяната.

— Мама е в светлината и те чака, скъпа! Моля те, ела при мама! — викаше отново и отново тя, а после грубо се извърна към Танджина с див шепот:

— Мразя те за това!

Танджина се присви като от удар, но не отговори. Вместо това заговори на всички:

— Хайде всички горе, бързо! И гледайте да не забравите нищо!

Петимата се втурнаха по стълбите към площадката на втория етаж. Струпаха се около вратата на детската стая. Танджина се обърна към тях, дишайки на пресекулки:

— Прочистете съзнанието си. Той знае от какво се страхувате. Знаел е още от самото начало. Не му помагайте повече — узнал е прекалено много. А сега отвори вратата!

Без да се колебае, Стив пъхна ключа в ключалката и го завъртя. Вратата с лекота се отвори. Вътре бушуваше буря като в открито море. Стена от вятър и гръм връхлетя през вратата — стонове и вопли на бълнуване се сливаха в безсмислена луда какофония. Вятърът бе истинска стихия. Цялата къща ехтеше. Танджина запълзя по пода навътре срещу бурята. Но това, срещу което се опълчваше, не бе само буря от вятър и измъчени звуци. От стаята струеше и светлина. Вече вътре, успя да се изправи на крака — тук вятърът бе малко по-слаб, отколкото пред самата врата. Все пак дори и сега трябваше да присвива очи от вихрушката от прах и твърди частици материя… и от светлината.

Светлината се излъчваше от дрешника — толкова ярка, че бе невъзможно да се гледа, по-ярка от слънцето, от десет избухващи слънца. Синьо-жълти лъчи пронизваха лицето й, обгаряха кожата й, разсейваха се в тежката атмосфера на стаята.

Танджина изкрещя към коридора:

— Райън, слез долу! Чакай на изходната позиция!

Отначало той не я чу заради шума. Тя кресна още по-силно (гласът й почваше да преграква) и той изтича надолу по стълбите.

Втори в стаята пропълзя Стив. Стигна до Танджина. Дори на половин метър разстояние тя трябваше да вика, за да може той да я чуе.

— Стивън, дай ми топка номер едно! Дайан, стой в коридора и предавай на Райан думите ми. Кажи му да застане под мрежата!

Дайан повтори думите й. Райън извика в отговор, че е заел позиция. Леш остана при Дайан. Танджина затвори очи и метна топката за тенис в пещта на дрешника. Бушуващият вятър изрева и се опита да я събори на пода. Тя се хвана за ръката на Стив.

— Питай Райън вижда ли нещо!? — извика Танджина. Дайан предаде въпроса й.

— Нищо! — чу се в отговор викът на Райън.

Танджина допря устни до ухото на Стив.

— Хвърли топка номер две в дрешника, колкото можеш по-силно!

Стив пропълзя толкова близо до вратата, колкото му стигаше смелостта, прицели се със затворени очи в светлината и запрати топката през отвора. Тя изсвистя. Долу Райън не откъсваше поглед от мрежата. Внезапно над него блесна светлина и на главата му тупна топка за тенис. Вдигна я от пода и я огледа. Номер две.

— Тенис топка номер две! — докладва той. — Падна право от шибания въздух!

Дайан изкрещя думите му към вихрушката. Танджина накара Стив да метне и третата топка и той я запрати с всички сили. Миг по-късно топка номер три изпадна в мрежата, съпроводена от блясъка на още една светкавица във въздуха. Райън побърза да го съобщи и Дайан, крещейки, повтори думите му.

— И третата се върна! Номер три се върна!

В урагана Танджина се усмихна със стиснати устни.

— А сега вържи червената панделка в средата на въжето. Бързо!

Стив трескаво започна да изпълнява нареждането, Танджина отново затвори очи. Задиша ускорено, вцепени се, свлече се на пода и напусна тялото си.

След битката с г’Хала бе открила нов път за връщане назад. Съвсем случайно. Той яростно я издиша и тя за кратко се зарея в мастиления мрак, а после изведнъж пропадна, понесена от топло течение, през невидим прозорец — право в тялото си. Много са входовете и много са изходите за зрящите! Сега бързо намери пътя — това бе трептяща мембрана от пърхащи като хриле ветрила, и влезе направо в пространството, което търсеше. Чисто черно от начало, полека почна да става червеникавочерно. Тревожен признак. Досега винаги е било или черно, или прозрачно.

Постепенно всичко около нея се изпълни с червена светлина. Привидения заплуваха в мъртвешката тишина: старци и деца, плачещи съновидения. Танджина прелетя под техния поток — налучкваше пътя, като странеше от миризмата на г’Хала и се стремеше към светлината. Надникваше сред мъглите, зад ъглите на изкорубения ефир, в тунелите, водещи към други плоскости… Ето! Видя я! В дъното на една падина в хлътналото пространство, скрита в една тънка на ефирната субстанция във формата на кладенец, така че бе почти невъзможно да я видиш, ако не си застанал точно над нея. Светлината! Наоколо бродеха фантоми. Танджина полетя към светлината. Ето я! Видя я! Момичето бе приседнало разтреперано на ръба на астралния проход. Започваше полека да се хлъзга в кладенеца.

С ужа̀сен гръм Танджина прелетя през хрилете-цепки на мембраната и се вмъкна в тялото си, обратно в буреносната спалня. В мига на завръщането й вятърът повлече тялото й към гардероба. Стив протегна ръце и я улови в последната секунда, преди ослепителната врата да я погълне. Танджина изкрещя, колкото сила имаше:

— Момичето е точно на входа на тунела! Кажете й да спре! Кажете й да не влиза в светлината!

— Керъл Ан! — закрещя Дайан. — Чуй ме! Не влизай в светлината! Стой, където си! Застани с гръб към нея! Не я гледай!

Танджина седна и се огледа:

— Къде е въжето!

Стив й го подаде, но тя само поклати глава.

— Не съм достатъчно силна. Ти ще трябва да го направиш.

— Какво да направя?

— Хвърли единия му край в светлината. Силно! Трябва да стигне до нея!

Стив кимна разбиращо, макар че не проумяваше нищо. Взе края на въжето и го сви на възел, за да има тежест. Остави го хлабаво на няколко метра зад себе си, за да не го изпусне, и се изправи срещу изгарящата светлина на вратата на дрешника. С две ръце метна възела в зиналата паст, напрягайки всяко мускулче на тялото си. Миг по-късно светкавица блесна в дневната и краят на въжето падна в ръцете на Райън.

— Хванах го! — закрещя той.

Танджина стисна зъби. Застана пред Стив и започна малко по малко да отпуска въжето към дрешника, докато червената панделка стигна точно до вратата.

— Кажи на Райън да хване долния край, но да го дърпа полека и да извика, когато види панделката!

Щом посланието бе предадено от Стив на Дайан и после на Райън, Танджина взе червилото и почна да бележи всеки сантиметър по въжето, като тръгна от червената панделка в средата му. След минута Райън започна да тегли. Щом Танджина усещаше, че въжето в нейния край почва да се опъва, методично отпускаше още малко да потъне в пещта на дрешника. Най-напред червената панделка, а след нея и червените резки една по една изчезваха в ярката светлина. Не мина дълго и чуха развълнувания глас на Райън, който надвика бученето на вятъра.

— Мина! Мина! Виждам панделката!

Танджина незабавно спря да отпуска въжето. Погледна последната резка червило, надничаща иззад рамката на вратата.

— Само 36 инча широчина! Май там вътре няма много място! Дайан! Д-р Леш! Елате тук!

Двете жени пропълзяха по колене в стаята, после се изправиха.

— Марта! Нали мога да те наричам Марта? Искам да слезеш долу и да хванеш въжето заедно с Райън. Искам двамата да го издърпате, когато кажа. Ще теглите възможно най-бързо и силно! Но само когато ви кажа!

Марта изтича навън, без да каже нито дума, и се спусна по стълбите при Райън. Танджина мрачно погледна Дайан.

— Скъпа моя, трябва да влезеш вътре.

Неподправен ужас се изписа на лицето на Дайан в отблясъците на жълто-червената светлина.

— Трябва да го направиш! — продължи Танджина. — Тя ще дойде само при теб. Това е твоето изпитание. Трябва да го направиш веднага. Ще те завържа с въжето.

Особено буен пристъп на вятъра връхлетя точно върху Дайан и я залепи за стената. Стив понечи да върже въжето за себе си, но Танджина го възпря.

— Това е предопределено за нея! Освен това ми трябваш, за да държиш въжето!

Дайан допълзя обратно при тях. Бе леко зашеметена, но не и наранена. Взе въжето и го уви около кръста си. Погледнаха се очи в очи в бурята.

— Обичам те! — извика Дайан.

— Обичам те! — изкрещя Стив.

Целунаха се, докато вятърът препускаше наоколо необуздано. После Стив хвана края на въжето. Дайан тръгна към дрешника и хвърли последен поглед през рамо:

— И да не вземете да изтървете въжето!

— Никога!

В следващия миг огънят я погълна.

Танджина помагаше на Стив полека да отпуска въжето, докато следите от червило преминаха 18-те инча, показвайки, че Дайан е точно в центъра на бездната. На долния етаж Леш и Райън поеха още половин метър въже, което се спусна към тях, и застинаха, опънали го здраво, в напрегнато очакване. Не смееха дори да дишат. И Стив бе застинал, здраво опрял нозе в пода. Танджина му извика:

— Сега ще ги последвам. Ще изпратя духа си, за да ги води. Все още опасността е голяма. Важно е да се улучи точният момент. Не прави нищо, без да ти кажа. Не се опитвай да ми помагаш. Дори не ме слушай, ако не говоря на теб! Разбра ли?

— Как ще узная кога Дайан е стигнала до нея?

— Аз ще зная!

Танджина легна на пода. Дишането й стана неравно, започна да се поти. Вятърът виеше като ранено животно. Танджина се напрегна, сгърчи се в конвулсии, замря неподвижно. Всеки звук и светлина от съзнанието й изчезна. През тънката ципа към простора на чистилището. В нищото.

Мътночервена тлееща светлина озаряваше тази зона на небитието. Всички изгубени души бродеха наоколо. Зад тях бе ярката изгаряща светлина. До светлината Танджина съзря Дайан — с въжето, завързано за кръста й, идваща отникъде, отиваща наникъде. Сама в беззвучния и безпосочен вятър.

Духовете се носеха наоколо без време и цел. Някои минаваха покрай Дайан, но никой не я забелязваше. Едни ридаеха, други се смееха, мнозина бяха без образ, други кървяха. А някои тичаха, блъскаха се обезумели. Недалеч от светлината сред тях бе Керъл Ан. А до Керъл Ан мъглата се сгъстяваше в сянката на Звяра. Танджина се бореше да запази концентрацията си, да задържи хармонията в себе си, да не наруши равновесието си, смело се провикна:

— Преминете, деца! Всички сте добре дошли! Всички! Влезте в светлината! В светлината има покой!

Отначало не се случи нещо, Танджина повтори няколко пъти своя зов. После атмосферата бавно сякаш затрептя — като развълнувана повърхност на езеро. И също като вълните в езеро блуждаещите привидения започнаха да се подреждат — отначало полека, почти незабележимо, а после съвсем очевидно. Те се движеха към Керъл Ан. Към нея и към светлината.

— Преминете отвъд, деца!

Мисълта на Танджина набираше мощ.

— Влезте в светлината!

Керъл Ан заедно с множеството усети зова и остави уморения си дух да се поддаде на нежното привличане на светещия кладенец зад нея. Но тогава връхлетя зловещ мрак, тъмен гняв. Звяра бе побеснял. Той видя как пленниците му започнаха да изчезват в светлината и дивият му рев раздра мълчанието. Само звукът стигаше, за да пръсне стотици окаяни сенки. Звяра се спусна връз тях и ги разпиля, разкъса ги на димящи струйки. Въпреки всичко някои продължаваха да се прецеждат в светлината и Звяра не можеше да ги спре, защото сам се страхуваше да се приближи твърде много. Докато се мяташе обезумял от един призрак към друг, за миг изгуби следите на Керъл Ан. Дайан беззвучно изохка, като видя детето си да се приближава към светлината — почти да я стига. Керъл Ан трябваше да мине на метър от мястото, където бе застанала Дайан. Отчаяно жената протегна ръце.

— Преминете отвъд, деца! — кънтеше зовът на Танджина.

Пръснатите духове се събраха и се устремиха отново към светлината. И Звяра отново нададе кръвожадния си рев. Тогава забеляза Танджина, която вече се рееше над светлината. Засъска, плувнал в пяна от бяс. Прокрадна се към нея, но тя бе прекалено близо до светлината. Спря се, скри очи с хищна лапа. Предпазливо продължи да се промъква към нея. Боеше се от светлината, но безумният гняв му придаваше смелост.

Вече бе до тях: Танджина над светлината, Дайан до нея. Яркият конус на плътния лъч светлина попиваше замаяната Керъл Ан като прашинка. Около нея се трупаха призраците — ридаещи, танцуващи на светлината, препускащи в надпревара, лутащи се. Дайан протягаше ръце, напрегнала сили.

— Премине те отвъд, деца! — Зовът на Танджина ехтеше като камбанен звън. — Всички сте добре дошли! Вървете в светлината! В светлината ще намерите утеха!

Долетя Жената, която чака, заобиколена от свитата си. Спря над спектралния блясък. Танджина й извика:

— Светлината! Ето я светлината! Можеш да влезеш в нея! Това е пътят! Бъди свободна! Ти можеш да се освободиш! Твоят възлюбен спи вечен сън от другата страна! И ти можеш да намериш покой при него, завинаги! Върви!

Жената в очакване почти се усмихна, почти се забави още миг. А после продължи полета си.

Но другите души бяха намерили края на своето очакване. Едни се носеха плавно, други се препъваха, трети устремно се втурваха към пламтящата паст. Звяра не можеше да се сдържа повече. Колкото и да ненавиждаше светлината, още по-омразна му бе мисълта, че ще загуби душите, на които дължеше мощта си. А най-силна от всичко бе омразата към зовящото присъствие, което ги примамваше. С нечленоразделен рев, който почти разцепи на две самата субстанция на ефира, той се хвърли върху вибриращата фигура на Танджина, като в безумния си бяс дереше с нокти и впиваше зъби в самия себе си.

Над сияйната пътека Танджина затвори очи, наклони се напред и се превърна в огледало. Яркият блясък се отрази в лицето й и заслепи г’Хала. Той с оглушителен трясък се строполи сред множеството от духове, премаза ги, пръсна ги във всички посоки и се скри в мъглите на небитието.

— Преминете отвъд, деца! — извика Танджина. Десетки духове се устремиха към извора на светлината, някои се блъскаха в момиченцето и я изпреварваха. — В светлината има покой!

През грохота на бурята в спалнята до Стив долетя ехото от думите на Танджина. — Влезте в светлината!

За Стив това бе измяна.

— Не! — изрева гой срещу дребничкото безпомощно тяло на пода. — Ти каза, че не бива! Каза, че трябва да се пазят от светлината!

В ужаса и объркването си, изтормозен от чакането, той реши, че е пропуснал момента. Стори му се, че вижда как Танджина води жена му и дъщеря му в опасната светлина и отвъдното. Предадени и завинаги изгубени. Задушаващ вопъл се изтръгна от гърлото му. Започна да тегли опънатото до скъсване въже.

— Дайан! Керъл Ан!

Крясъкът му надви шума на бушуващата буря, дочуха го двамата, застанали нащрек на другия край на въжето и се спогледаха объркано. Проникна дълбоко в транса на Танджина и болезнено рязко я върна обратно в стаята. Тя изпищя:

— Стивън, не още! Райън, дърпай! Дърпай!

Стив продължаваше да тегли въжето. Изведнъж взрив от електрическа енергия експлодира в гардероба и бързо премина в тихо, гърлено ръмжене. Ръмженето се спусна до най-ниските регистри на звука, достъпни за човешкия слух, после започна да се усилва, докато най-напред стаята, а след нея цялата къща се затресе до основите.

В този миг Стив вдигна поглед и видя лицето на Звяра бавно да се оформя в светлината на дрешника. Като череп на човекоподобна маймуна, то имаше огромни очни кухини, издадена долна челюст, хищни зъби. Напрегнатите му жилести мускули бяха изкривени в отвратителна гримаса, оголваща зъбите му. Като на луд се стичаха лигите му, лице на питекантроп, но кучешките му зъби бяха досущ като бивни, а в носната му кухина се белееше кост. Запълни вратата на дрешника от край до край. Злобно разтвори гнусните си челюсти. Издуха мизерни звуци през дървената решетка на прозорчето на вратата, изпълни стаята със зловонен газ. Главата започна да излиза.

Стив замръзна. Упорито, въпреки ужаса, против разума си, стискаше въжето. Стискаше го здраво — като последен акт на волята си.

Райън и Марта теглеха с всички сили своя край. Десетки искри от електрически заряди разцъфтяха над главите им. Първичен родилен вик отекна в дневната. Появи се вихър от светлина в билокационната точка въртяща се спирала със светеща мембрана в дъното, и изведнъж в центъра на водовъртежа изплува Дайан, прегърнала Керъл Ан. Централната мембрана се изду, като пред родилен напън на зародиш, и изведнъж двете фигури я пробиха и се търкулнаха на пода сред бликналата желатиноподобна родилна вода и дъжд от искри. Светлинният водовъртеж изчезна. Двете бяха обвити в розово желе от глава до пети. Райън развърза въжето от кръста на Дайан, докато Стив дотича при тях. Танджина го следваше изнемощяла.

Всички плачеха. Страстно се прегърнаха за миг, дълъг като вечност. Стив грабна. Дайан и Керъл Ан и ги понесе към банята. Нежно ги сложи в топлата вода във ваната, която Танджина то бе накарала да приготви… отдавна, толкова отдавна, сякаш цял живот бе минал оттогава.

Водата се разпенваше и пускаше мехури, почервеня и замириса остро, докато гелообразното вещество се разтвори и измие от телата им. Все още плачеха. Райън изтича да вземе портативната видеокамера, за да заснеме странното вещество, Марта и Танджина стояха на вратата, опрени една на друга.

— Здрасти, тате! — изписука Керъл Ан. — Тя току-що се бе събудила от дълъг страшен сън и после щеше да му го разкаже.

— Слава богу! — прошепна Дайан през сълзи. — О, боже, благодаря ти!

Косата й бе побеляла.

Тримата седяха във ваната, все така прегърнати. Танджина се облегна на вратата изтощена. Сега и тя можеше да си почине.

— Тази къща сега е чиста! — промълви тя.

Леш с труд проговори:

— Откъде… знаеш?

— Детето бе връзката. Докато тя оставаше в онази астрална плоскост, вратата между двата свята бе отворена. Тела можеха да влизат и излизат по своя воля там, където преди можеха да пристъпят само духове. Но сега тя е тук и отворът е запушен. Звяра няма да се връща повече, уверявам ви. Той загуби повече, отколкото бе спечелил, отваряйки проход между двата свята. Може би дори е ослепял. Не, той си отиде и няма да се върне!

Тя изпусна дълбока въздишка на умора и облекчение — защото и нейните мъки свършиха.

— Тази къща е чиста.

Глава IX

Фрийлингови решиха да се преместят. Стив сключи с Тийг сделка — може би не най-добрата в кариерата му, като се има предвид колко добър търговски пътник бе, но искаше да се изнесе бързо и бе готов на жертви.

Танджина замина на пътешествие. Имаше нужда от дълга почивка. Край на прегледите — повече никой нямаше да я изследва. Във всеки случай виденията й спряха и тя бе доволна, че живее като всички обикновени хора — невиждащи, нечуващи и безчувствени.

Д-р Леш се върна в университета.

Д-р Антъни Фароу с дяволито проблясващи очи седеше зад старото си дъбово бюро. То бе отрупано с купища списания, томове, писма — реквизит на половинвековен научен труд. Срещу него бе седнала д-р Леш, опряла лакът на облегалката на креслото и подложила длан под брадичката си.

— Ето това е! — каза иззад ръката си. — Сагата на Куеста Верде. И какво да правя с нея?

Д-р Фароу обнадеждено повдигна вежди:

— Опита ли да я продадеш в киното?

— Тони!

— Извинявай, извинявай! Просто ми мина през главата! Знаеш ли, няма да можеш да накараш когото и да било в научните среди да ти повярва дори за миг!

— Освен Райън! — мрачно възрази Марта.

— Да, освен Райън. И мен. Аз ти вярвам!

— О, вие! Та те вече ви пускат да излезете от отшелническата ви килия само за да отидете на някой почетен банкет!

Той се засмя. Настъпи мълчание, но не неприятно, докато и двамата размишляваха.

— А семейството? — попита той. — Добре ли са?

— Да, слава богу! Малко пораздрусани, но подобни емоционални преживявания на високи обороти винаги сближават хората, стига да не ги разделят завинаги.

Той кимна сериозно.

— Ти наистина си мъдра жена, Марта. И какво според теб е станало?

— Има повече неща по небето и земята, Хорацио, отколкото е сънувала твоята философия… или нещо подобно.

— А ти откъде знаеш какво се присънва на моята философия?

— Може би наистина е било сън. Какво ще кажеш за следното обяснение: Танджина е била лишена от сън седмици наред поради кошмарите, които са я разбуждали. Знаете ли, когато подобно нещо се случи на хората, сънят им навлиза в будното състояние — подремват секунда-две с повишена РЕМ-активност и пак се събуждат и продължават прекъснатото си занимание. Е, може би това състояние на полусън при Танджина е било толкова интензивно, с такава телепатична сила, че сънищата й са се прожектирали в съзнанието на всички нас — най-напред у момиченцето, а после у останалите. Така че, всичко е било само СЪНЯТ на Танджина — тъй дълбоко преживян и тъй живо проектиран, че всички сме повярвали, че е действителност.

Д-р Фароу кимна с глава, като обмисли предложението.

— Не е лошо! Никак не е лошо! Дори ми харесва. Но има и някои слабости. Например бижутата.

— Да, бижутата! — съгласи се Марта. — Те наистина са проблем.

— Е — продължи той, — всъщност какво са бижутата, освен материя, а материята е само форма на енергията. И явленията, които описваш не са нищо повече от изключително специфични случаи на проява на енергия в крайно специфична форма. Кой може да каже какъв е източникът на енергията? Аз поне не се наемам. Мозъкът ми вече е твърде атрофиран и вече може само да се досеща. Но съм уверен, че източници на енергия има навсякъде. Енергия от мозъка? Положително! Енергия на извънземни същества? Не е изключено. От процепи в разкъсаната тъкан на времето и пространството? От черни дупки? От избухващи слънца, от други измерения, от паралелни вселени? Да, да, и пак да! Всичко е възможно! И много вероятно някой частен случай на тези общи понятия да е причината за „Мистериозните фантазии на семейство Фрийлинг“.

— Ами духовете и мъртъвците?

Д-р Фароу решително удари с длан по бюрото и твърдо заяви:

— Не! При духовете се отказвам. Аз съм дотук хвърлям картите на масата.

— Това бе само юмрукът ви.

Той остана непреклонен.

— По-скоро бих се съгласил с глупавия ти солипсизъм и бих казал, че не само бижутата, но и всички вие сте измислица на собственото си съзнание, отколкото да преглътна призраците.

— Ох, да! Съвсем забравих — нали сме учени в края на краищата.

Той потупваше лекичко с юмрука си по бюрото, иронично подчертавайки всяка нейна дума. После изведнъж погледът му стана отнесен.

— Между другото, какво стана с бижутата всъщност?

Марта вдигна рамене.

— Чакащата ни помоли да ги върнем — но какво можех да сторя? Да ги пратя в колет по пощата? Опитах се да ги оставя при Фрийлингови, но те не искаха и да чуят за тях — свързани са с прекалено много спомени. Казаха ми да ги изследвам — това било техният дар за науката. Сега са в лабораторията. Ще направим рутинните анализи — надявам се да научим нещо ново. Не зная, може би трябва да основем с тях музей на паранормалните явления. — Усмихна се кисело. — Може би духовете на мъртвите един ден ще се върнат, за да си поискат пръстените и герданите. Засега, слава богу, всичко свърши. Каквото и да е било, вече изчезна.

Д-р Фароу ококори очи и прошепна:

— Като полтъргайст!

Дневната бе пълна с кашони, натрупани на купчини из цялата стая. Половината мебели бяха сложени в сандъци, а останалите бяха номерирани с етикети, готови за пренасяне. Завесите бяха свалени, навсякъде бяха пръснати вестници и книги, които очакваха да ги сортират и опаковат. Денят на пренасянето неумолимо наближаваше.

Семейство Фрийлинг се бе разположило около масата в трапезарията, когато Дайан влезе от кухнята с димящия поднос сочно печено. Това щеше да бъде последната им вечеря в тази къща. Е. Бъз клечеше послушно до Роби, знаейки добре, че ще го нагостят богато, ако потърпи достатъчно дълго. Дайан седна и всички сведоха глави.

— Благодарим ти, Господи, за даровете, които ни поднасяш…

— … и че върна спокойствието в дома ни! — добави Стив.

При което се намеси Роби и започна да припява:

— Дядо боже, ай, ай, ай, за кльопачката сполай! Йе, йе, йе!

Всички се засмяха и започнаха да подават чиниите си. Стив разрязваше месото. Дайан се пресегна и взе чантата си от масичката за кафе. Порови в нея и извади плик, адресиран до цялото семейство.

— Това пристигна с днешната поща. От Танджина е. От Акапулко.

Подаде я, за да я видят всички, цветната фотография, на която се виждаше Танджина, застанала на плажа до красив млад „гларус“. Младежът бе почти два пъти по-висок от нея.

— Кой е този чичко с леля Танджи? — поиска да знае Керъл Ан.

Дайан зачете на глас писмото, придружаващо снимката.

Тази снимка само иска да покаже, че наистина на юг от границата всичко расте по-голямо!…

Докато четеше, останалите се заеха с яденето. Роби и Дейна си размениха серия крошета заради последната кифла — нямаше нокаутирани, защото двубоят бе прекратен от рефера (Стив). Керъл Ан крадешком мушна под масата пръстче с бучка масло на върха за Е. Бъз, докато вниманието на публиката бе заето с друго.

Дайан замълча, четейки по-нататък на ум, после отново продължи на глас:

— Пита как върви терапията ни и казва, че няма по-добро средство за нормален живот от любовта, която сме показали един към друг…

— И ти наричаш това нормален живот? — сбърчи презрително нос Дейна.

— Така приличаш на прасе! — подигра я Роби.

— А пък ти и без това СИ прасе!

— … освен това смята, че идеята да се преместим е добра, въпреки че къщата е чиста… — Дайан продължаваше, без да обръща внимание на прекъсването. — Нали довечера ще се срещнеш с Тийг? За продажбата на къщата?

— Да, той ще намине след вечеря. Вероятно ще отидем в клуба, за да се договорим.

— Аз пък отивам на дискотека с Кърк и Франклин, така че не разчитайте, че ще се върна рано! — обяви Дейна.

— Изобщо не разчитаме да се върнеш! — обади се Роби и направи зверска физиономия.

— Подляр!

— Утре трябва да ставаш рано за училище, госпожице!

— Но мамо, днес е петък!

Дайан се намръщи, после се засмя:

— Наистина. Точно така. Майка ви просто остарява.

— Не, само косата й! — подразни я Стив.

— А на мен ми харесва така! — запротестира Дайан. — Мога да ти услужа с малко от моя шампоан-оцветител, страшен е!

— Харесвам си косата така, много е изискана.

— Мислех, че само старите хора имат бели коси — изчурулика Керъл Ан.

— Това ми напомни нещо! — засмя се Дайан. — Като заговорихме за забравяне се сетих, че днес се обадиха от кабинета на д-р Бремер.

— Д-р кой?

— Д-р Бремер, специалистът по смущения на съня, при когото бях завела Керъл Ан миналата седмица на преглед. Казаха ми, че сме пропуснали определения ни час и при това не сме се обадили да ги предупредим, затова все едно ще ни го пишат в сметката, но искат да ни дадат още един шанс…

Тя започна да се смее и не можеше да се спре. След нея не издържа и Стив и също прихна. Двамата се заливаха от смях. Дейна завъртя очи към тавана. Изглежда, всички родители са загадка.

— Мамо, Керъл Ан има повече сладки картофи в чинията си! — констатира Роби, след като изчака мама и татко да свършат с глупостите си.

Керъл Ан сочеше с пръстче чинията на Роби, пееше и се кискаше:

— Тра-ла-ла, тралала, тралала!

Разбира се, Роби не можеше да остави предизвикателството незабелязано.

— Ти си тралала, ти си тралала…

Дейна поклати глава и бутна стола си назад.

— Аз изчезвам!

Хукна нагоре по стълбите да се приготви за срещата си.

Стив и Дайан размениха погледи, преливащи от безкрайна любов, наведоха си и се целунаха през масата.

Роби издебна момента, за да подаде мръвка месо на Е. Бъз под масата, а Керъл Ан стисна малко сладък картоф в шепата си, просто за да види как е.

Дайан гледаше през прозореца на дневната как Стив се качва в колата на Тийг и заминава. Подреди чиниите в машината за миене, опакова още някои вещи, спря да си отдъхне и се усмихна. Сега можеше да отдели малко време за себе си и да си позволи едно скромно удоволствие. Докато се качваше на втория етаж, извади фибите от косата си. По пътя към стаята се спря в коридора пред вратата на Роби и Керъл Ан. Тя бе затворена. Топъл светъл лъч се процеждаше над прага. Тихо допря ухо до вратата — отвътре се чуваше как децата се кикотеха, потънали във вечерните си игри — потайни срещи с въображаеми приятели и вълшебни плюшени животни. Дайан доволно се усмихна, свали ръка от дръжката и продължи към стаята си. Помещението бе почти празно. Само леглото и тоалетната масичка бяха останали — всичко друго бе складирано в ъгъла. Чаршафите бяха нови. Телевизорът го нямаше. Петното на стената бе изчезнало напълно.

Влезе в банята, запуши ваната и започна да смесва горещата и студената вода. Искаше пареща вана, която да отпусне мускулите й. Свали ризата, метна я върху огледалото, изрита маратонките, събу чорапите, разкопча ципа и свали дъвките си. Облече широка хавлия. Излезе от спалнята, захващайки косата си с фибите. Отново мина по коридора и отново се спря и хвана дръжката на вратата на детската стая. Трудно и бе да отваря тази врата — винаги щеше да й бъде трудно. Радваше се, че напускат това място. Никога нямаше да свикне да живее със спомените. Завъртя топката на бравата и вратата с лекота поддаде. Тя подаде глава и надникна като загрижена майка, наглеждаща децата си.

Кротко седнали на пода, Роби и Керъл Ан си играеха с куп съвсем нови играчки. Обърнаха се за миг да погледнат майка си и пак се върнаха към играта.

— Само да видя как сте! Влизам в банята за няколко минути. Ще вдигате ли телефона?

— Разбира се, мамо! Хей, Керъл Ан, остави това! То е мое!

— Да, ама ти каза, че мога и аз да го взимам!

— Можеш да го взимаш, след като свърша — казах, че ТОГАВА можеш да го взимаш!

— Не се карайте, иначе веднага ще си легнете!

Дайан се усмихна. Понечи да си тръгне, когато забеляза, че лампата в дрешника не свети. Пъхна вътре ръка и напипа ключа. Усети нещо и трепна. Бързо отдръпна ръката си… и лампата светна. Топла, жълта светлина. Бе неспокойна. Този дрешник винаги щеше да я кара да се чувства нервна. Дано да не развие някаква фобия.

Остави децата да си играят и зашляпа с чехлите към спалнята. В банята съблече хавлията, остави я да се свлече в краката й и влезе във ваната. Инч по инч се потапяше в топлата вода — чак до шията. Въздъхна доволно и затвори очи. Водата започна да гъргори в преливника над кранчетата. Грозен звук… за какво й напомняше? Несъзнателно се намръщи. Преметна кърпата през стъпалото на крака си и с палеца натъпка плата в отвора и го запуши. Дразнещият звук спря. Е. Бъз лениво се промъкна в банята и легна на изтривалката пред ваната. Дайан протегна ръка и го почеса зад ушите, после пак прибра ръката си на топло във водата. Кучето въздъхна, сви се на кълбо и затвори очи.

Дайан също затвори очи. Чувстваше се така разслабена… знаеше, че не бива да заспива, но нали можеше да си позволи да се отпусне, да се доближи поне до границата на съня. Мускулите й пееха от удоволствие, цялото напрежение се отцеждаше от тях капка по капка. Дишането й се забави, ставаше все по-бавно и равномерно. Съзнанието й се унасяше…

На Роби му омръзна да играе. Прозя се и се пъхна в новото си легло. Керъл Ан го погледна, прозя се и тя и последва примера на по-големия си брат, като се мушна в леглото си. И нейното бе ново. Подът бе осеян с играчки — приличаше на куклени гробища.

— Лека нощ, Роби!

— Лека нощ, Керъл Ан!

Роби погледна към новия стол-люлка в ъгъла. Старият палячо седеше в него с изправен гръб. Старият палячо, който бе единствената кукла, останала от… преди. Вече всичко се делеше на преди и след. Но Роби не му хареса как изглеждаше куклата — ухилена и кривогледа. Затова смачка ризката си, захвърлена до леглото, и замери главата на палячото. Не улучи. Меката топка се удари в облегалката на стола и се свлече по страничната дръжка. От тласъка столът се залюля. Роби вдигна примирено рамене и угаси нощната лампа до главата си. Само лунната светлина, която се процеждаше през прозореца, и тънкият жълт лъч от открехната врата на дрешника осветяваха стаята. Далеч отвън се чу, или по-скоро се усети, гръмотевица. Керъл Ан спеше дълбоко. Будилничето й тихичко тиктакаше до леглото. Светлината от фаровете на преминаваща кола за миг освети прозореца и бързо изчезна. Роби се обърна към стената, за да се настани по-удобно.

В ъгъла столът продължаваше да се люлее.

— Наистина бих искал да промениш решението си, Стив! Изпускаш златен шанс!

Тийг седеше със Стив в тихо сепаре в дъното на клубния бар с чаша мартини в ръка. Келнерката забеляза, че чашата му е почти празна и тръгна към масата. Вече бе стигнала до средата на бара, когато Тийг поклати глава отрицателно и тя се отклони към друга маса.

— Зная, Франк, и ценя високо предложението ти. Честно! Само че… просто сме решили да се преместим и по този въпрос няма колебания.

Тийг присви око:

— Сигурно е идея на жена ти, нали? Знаеш ли, Стив, понякога жените не са наясно…

— Това е решение и на двама ни, Франк! Просто децата, как да кажа… имаха някои лоши преживявания, и най-вече заради тях искаме да се махнем оттук.

— Какво е станало? Да не би някой да е напердашил сина ти в училище? Нищо не може да бъде толкова лошо, че да зарежеш кариерата си заради него, Фрийлинг! Иначе какъв е смисълът изобщо? Работиш, трепеш се, стараеш се да вършиш каквото трябва. Това е законът на еволюцията, човече! Ако не го спазваш, значи разваляш генетичното наследство. Разбираш ли какво имам предвид.

— Ами не, не съвсем… — Стив се втренчи в бирата си.

— Виж, това, което искам да кажа е, че ти си нещо като образец в този квартал. Ти си основателят — и не си мисли, че това е останало незабелязано.

Стив горчиво се усмихна, вперил поглед в чашата си.

— Човече — продължаваше Тийг, — ти наистина умееш да продаваш тия дяволски къщи!

Стив се огледа наоколо. Копринени тапети, персийски килими, бухнали кожени възглавници, приглушена светлина. Сладкият живот. Зачуди се над чий гроб си пие бирата в момента.

— Както вече казах, Франк — благодаря, но няма нужда!

Тийг кимна отсечено. Знаеше кога да спре да си хаби думите за някоя сделка.

— Окей, нека бъде по твоему! Както ти казах вчера, компанията е готова да купи обратно къщата от теб, но както вървят сега нещата на пазара, ще трябва да изпишеш тонове хартия.

Тийг се впусна да обяснява подробностите по сделката. Стив кимаше утвърдително, но умът му бе другаде. Гледаше към западната стена на бара, която бе от огромно цяло стъкло, през нея се откриваше гледка към цялата шир на Куеста Верде, уютно сгушена в долината. Светлините на къщите блещукаха и подскачаха в студената нощ като въгленчета върху черно кадифе. Стори му се, че различава мъждукащата светлина, която бе неговият дом, но после се отмести в креслото си и разбра, че е видял само отражението върху стъклото на един от млечните глобуси, които осветяваха бара. Странно как изглеждаха нещата понякога.

Дайан излезе от ваната и стъпи на изтривалката. Започна да се бърше. Капещата вода събуди Е. Бъз и той вдигна муцуна и наостри уши. Дайан му прати въздушна целувка и той замаха опашка.

В спалнята тя навлече една от огромните стари фланелки, с които Стив играеше футбол. Стоеше й като чувал. Седна пред тоалетката. Е. Бъз се сви в краката й. Бавно започна да сваля фибите от косата си. С разпусната коса се вгледа в огледалото. Преждевременно побеляла. С много характер. Като стар кораб, ожулен от бурите. Чувстваше се, сякаш е обиколила нос Хорн. Колко странно. Да имаш толкова много — уют, любящо семейство, и изведнъж всичко да рухне в четиридневен кошмар. А после — милостиво пак да се върне в нормата, сякаш нищо не е било. От пълен ред към пълен хаос — като рухнала къщичка от карти. Колко странно.

Така. Да се върнем към реда. Взе четката и решително я прокара през косите си. Сто пъти — ето един успокояващ ритуал. Започваш от черепа, после надолу през оплетените кичури — от удоволствие чак й се доплака. Едно… две… три…

На петдесетия път наведе глава напред, така че косата покри лицето й. Наведе се ниско и продължи да я реши, започвайки от тила, напред и нагоре по темето, през целия скалп и после надолу пред челото. Галеше косата си отново и отново, разчесвайки и най-дребните възелчета, докато стане гладка и лъскава като коприна. Най-сетне, доволна от резултата, вдигна рязко глава, за да отметне косата върху раменете си. В огледалото видя как лъскавите кафяви кичури, прошарени със сребърни нишки, политнаха във въздуха, изпънаха се докрай и замръзнаха. Дългата й коса се бе изправила и не падаше.

Стомахът и се присви от ужас, щом видя лицето си в огледалото… като привидение, сърцето и съзнанието й примряха.

Е. Бъз изквича и избяга от стаята. Косите на Дайан продължаваха да стърчат като копия. Усети, че й призлява. Очите й започнаха да се подбелват и точно тогава нещо я сграбчи.

Невидима сила прилепи ръцете й до тялото. Усети натиска върху челюстта си и видя в огледалото как четири дълбоки следи от зъби се отпечатаха на бузата й. Лявата половина на устата й бе смачкана, притисната към зъбите, цялата й глава започна да се извива назад, заклещена от невидими злодейски пръсти.

Нададе уплашен вопъл и се опита да стане, но не можеше. Устните й бяха смазани върху венците, притискани с бурни кръгообразни движения — нещо зловещо я целуваше.

Косата й изведнъж се свлече на раменете й и тя падна по гръб на пода. Нещо я хвана за глезена, но тя се отскубна в прилив на дива сила и без да се изправя, както си беше на четири крака, затича към вратата.

Вратата се затръшна с трясък.

Звукът разбуди Роби. Той и без това не спеше истински, но сега нещо го разсъни съвсем. Хвърли поглед към Керъл Ан — тя бе изключила напълно. Погледна през прозореца, където през деня се виждаше дървото — сега там имаше само сиво-черен нощен мрак, студен и гъст. Гръмотевичната буря ревеше като мечка, разбудена от зимен сън.

Погледна новия си часовник, новите играчки, новите плакати по стените. Всичко изглеждаше тъй непознато. Почти заплашително. Погледна люлеещия бе стол. Той бе празен.

Роби седна в леглото, внезапно уплашен. Огледа се навсякъде за палячото. Дори надникна зад ръба на леглото към пода. Никъде не се виждаше. Дишането му се учести. Куклата седеше на стола, сигурен бе! А сега я нямаше. Стисна зъби и се премести към края на леглото. Знаеше къде трябва да търси.

Претърколи се по корем и бавно се наведе към пода, за да погледне под леглото. Внимателно повдигна покривката, главата му докосна килимчето. Провесен надолу с главата, надникна в тъмното под кревата.

Палячото бе там, усмихнат сардонично. Дъхът на Роби секна, но преди да успее да се изправи, ръцете на куклата светкавично се удължиха, устремиха се към момчето и започнаха да се увиват стегнато около врата му. Един след друг около врата му се навиха четири ката и го задушиха. Куклата го задърпа навътре под леглото. Той се бореше с неудържима сила като на безумец.

Керъл Ан се стресна и се събуди от безпричинен страх. Погледна към леглото на брат си, но него го нямаше, полъхна ветрец и разроши косата й. С ужасно предчувствие тя погледна дрешника.

Светлината в него ставаше все по-ярка.

Когато вратата се затръшна в лицето й Дайан се обърна, за да побегне към прозореца. Но преди да направи и крачка, нещо я хвана за ръката, като почти я откъсна от раменната става, и я запрати на пода. За момент тя остана да седи там, задъхана. Опита се да размисли. Това бе невъзможно! Къщата бе чиста, така каза Танджина. Внезапен удар я събори по гръб, нещо седна на гърдите й. Тя се опита да се измъкне, но не успя. Започваше да я обхваща истерия. Нещо раздърпа цялата й тениска. Груби тромави пръсти оставяха дълбоки белези в плътта й, месеха и сплескваха гърдите й вдигнаха я и я проснаха на пода.

После всичко спря. Тя лежеше на килима, смъртно бледа, потна, задъхана. Всичко бе утихнало. Допълзя до вратата и плахо посегна към вратата. Нещо я повдигна във въздуха и я изправи като парцалена кукла. Пръстите на нозете й едва опираха в пода. Нещо я понесе през спалнята, хвърли я на леглото, опря гърба й на стената, после я повлече нагоре по стената към тавана. Гръбнакът и бе огънат до прекършване. Невидимата сила извиваше главата й настрани, сграбчила косите й. Влачеше я напред-назад по тавана, като периодично я хапеше… или поне такова бе усещането. Това продължи цяла вечност, после бе повлечена към отсрещната стена, надолу, докато тупна на пода…

Отново всичко утихна. Омекналите й крака не я държаха и тя панически се повлече по корем по пода, докато стигна вратата. Протегна ръка, напрегна се, изхлипа… и вратата се отвори. Милостиво се отвори.

— Роби, Керъл Ан! Излизайте навън! Бягайте, бягайте!

Залитайки излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Запълзя на ръце и крака към детската стая.

Роби и Керъл Ан чуха писъците й. Врата на дрешника изведнъж се захлопна и Роби се претърколи по пода, оплетен в ръцете на палячото. Успя да се добере до вратата, напипа дръжката и я отвори. Чуваше отвън майка си да пищи, допълзяла до средата на коридора.

Керъл Ан седеше в леглото, парализирана от страх, втренчила хипнотизиран поглед в дрешника. Ослепителна светлина се лееше под вратата. После като венец я обхвана цялата — вълнисти сини вени, които растяха, пулсираха и се къдреха по краищата, виеха се по пантите и по рамката.

Отвън Дайан се промъкваше все по-близо до вратата на детската стая. Вече можеше да чуе и как вътре някое от децата се опитва да отвори вратата, за да излезе. Вече чуваше как хаосът вътре се засилва, как прищраква бравата. Вече почти бе стигнала.

Изпод вратата на нейната стая като змия по коридора пред нея плъзна облак ектоплазмен дим и прегради пътя й към Роби и Керъл Ан. Дайан спря със сподавен вик. Облакът се издигна пред вратата на спалнята като ефирна барикада. Бавно започна да добива форма. В сгъстяващата се мъгла се очерта лицето без очи, струящата коса, веещите се одеяния, плаващите ръце. Това бе Жената в очакване. Като върбова вейка тя се полюшваше над Дайан, безплътна като кралицата на феите — невиждаща, неусмихваща се, несъществуваща.

— Помощ! — дрезгаво прошепна Дайан. — Помогнете ми! Моля ви!

Усмивка пробягна по лицето на жената… или поне приличаше на усмивка. Ъгълчетата на устата й се повдигнаха, устните й изтъняха и се разтеглиха… Продължиха да се разтягат. Цялото й лице стана продълговато, удължи се надолу, разкривено се изду напред, бузите се разпънаха, ужасяващо обезобразени — педя, две педи, сякаш зад еластичното лице имаше крик, който го изтласкваше от бездънния тил, все по-навън и по-навън, докато най-сетне лицето се разкъса. Разпадна се. Зад него се разкри огромен череп с бездънно черни очни кухини, с остри отровни зъби, зейнала като кратер носна кухина, изпъкнало чело. Звяра!

Той се надигна — лапи, разтягащи се като тесто, хищни нокти, смразяващо съскане. Дайан се задърпа назад по коридора, когато той посегна към нея. Стигна до стълбището и се катурна по стъпалата надолу в мига, когато димящият му нокът се заби в стената точно над мястото, където бе стояла главата й. Като се изтърколи по стълбата, Дайан успя да се изправи на крака и се спусна към задната врата. Отвори я със замах и изскочи на двора. Валеше като из ведро.

Мигновено намокрена до кости, тя се обърна с лице към къщата и като вървеше заднишком и гледаше нагоре към детската стая, завика!

— Стив! Хора! Помощ!

Не можа да продължи, защото се подхлъзна в калта и падна в плиткия край на недовършения басейн. Продължи да се търкаля през рядката кал, чак до локвата в дълбокия му край.

Гръм и светкавици цепеха небето. Дайан зашеметена пляскаше в тинята, опитвайки се да се изправи. Изведнъж огромен мехур се пукна в калта до нея. Все още то гледаше недоумяващо, когато миг по-късно втори мехур се изду до първия. Във всеки по една разложена глава на труп в погребални одежди се надигаше като оживял стрък, покълнал в бълбукащото блато.

Дайан изпищя и политна назад, блъсна се в нещо и рязко се обърна: още едно лице на мъртвец. Широко зейналата уста разкри фини телени скоби, които отскочиха и иззвънтяха като прекалено натегнати струни на цигулка. От калта до нея изплава ковчег, капакът му се откачи и отвътре са разпиляха кости и бижута и се посипаха по Дайан.

Тя разбра, че полудява.

Керъл Ан не спираше да пищи, докато засилващият се вятър неудържимо започна да повлича отново всичко в дрешника. Все по-горещата бяла светлина заливаше стаята. Спомени за ада.

На пода Роби се бореше с палячото. Ръцете на куклата го задушаваха, той отскубна парчета от памучния пълнеж, разпокъсаните парцали веднага бяха засмукани с ужасяваща скорост в дрешника.

Отворът оживяваше. По цялата рамка прорастваха хълмове от плът, набъбваха вълнообразно като никнеща гъба. После, сякаш вратата бе жив, пулсиращ организъм, мазнини започнаха да покриват месото по рамката, обви я плетеница от вени и мека розова кожа, която извираше от утробата на дрешника, докато накрая самият той се превърна в гигантска уста. Само венци и устни и заслепяваща светлина, която прозираше през жълтеникаворозовата тъкан чак до дъното на лигавицата, където се виждаше как се зараждат еластичните движения на бледия, мазнолъщящ хранопровод и изчезват в дълбините на пропастта.

Керъл Ан не спираше да пищи.

Задният двор се люлееше от странен локален сеизмичен трус. Земните недра бълваха мъртъвци като мехури във вряща тлъста каша, Дайан се бе вцепенила от ужас и мозъкът й бе напълно изключил. Отново и отново се опитваше да се изкачи по стръмния хлъзгав склон на изкопа и всеки път се свличаше обратно в калта при извиращите трупове. Най-сетне успя да се добере до плиткия край на басейна, местейки краката си като автомат, протегна ръце да се хване за ръба, за да се изтегли, когато нещо я сграбчи за китката. С един замах я вдигна във въздуха. Дъхът й секна.

Бе съседът г-н Тътхил.

— Вижте! — крещеше г-н Тътхил, докато измъкваше Дайан от ямата. — Вижте това в басейна! Боже мой!

Притича г-жа Тътхил, стиснала чадър в ръка.

— Децата ви! Чуйте! Какъв е този шум?

От прозореца на втория етаж се чуваха пронизителните писъци на Роби и Керъл Ан. Той пламтеше с неземна светлина в дъждовната нощ.

— Трябва да ги измъкна оттам! — извика Дайан и се затича към къщата. Г-н Тътхил понечи да я последва, но жена му го спря, като решително заклати глава.

— Не ходи там! В тази къща стават странни неща.

— Но дечицата… — възрази той.

— Остави ги, ти казвам! — сряза го тя. — Просто нямаш представа какви неща стават там. Какви неща съм чувала — косата ти да настръхне! Може да са наркомани или извратени, може да имат оръжие, кой ги знае! Ти гледай себе си!

Въпросът бе приключен. Все пак звуците бяха прекалено ужасни, за да бъдат игнорирани съвсем.

— Е, не ме е грижа, ще се обадя в полицията! — заяви г-н Тътхил.

Обърна се, решително смръщил вежди, и закрачи обратно към собствената си къща. Г-жа Тътхил го настигна и скри главите на двамата под чадъра.

Дайан се втурна по стълбите. Вратата на детската стая бе затворена. Ярката светлина струеше над прага. Открехна я и в миг бе засмукана. Вътре бе като в ураган. Роби и Керъл Ан се бяха вкопчили в таблите на леглата — страхът удвояваше силите им, и телата им бяха почти в хоризонтално положение, брулени от вятъра. Всички останали предмети летяха и бясно се въртяха във въздуха, а безмилостният килер ги поглъщаше един по един.

— Роби, хвани се за ръката ми!

Момчето протегна едната си ръка към Дайан, а другата не изпускаше леглото. Инч по инч Дайан напредваше срещу стената от вятър, който духаше срещу нея. С трясък столът се предаде на притеглянето на дрешника. След него бяха повлечени и леглата. Нещо, което много приличаше на слюнка, започна да прелива по краищата на зейналия като пещера кладенец. Залитайки, Дайан успя да направи още една крачка напред и да хване китката на Роби.

— Хвани ръката на сестра си, Роби! Хвани я! — Тя стискаше ръката на сина си в бушуващия ураган с онази почти свръхчовешка сила, позната на всяка майка, чийто деца са изпаднали в смъртна опасност.

Роби и Керъл Ан протягаха ръце един към друг. Пръстите им почти се докосваха. Един могъщ напън, едно дълбоко вдишване на дрешника и леглата изхвърчаха изпод децата и пропаднаха в пастта му. В мига, в който ръцете на Роби и на Керъл Ан се сключиха и Дайан ги издърпа вън от стаята.

Полуносейки, полублъскайки ги пред себе си, тя ги повлече надолу по стълбите. Бяха вече по средата, когато стъпалата започнаха да се огъват като при земетресение, събаряйки и тримата. Те се стовариха по лице на площадката.

Лявата вежда на Дайан бе разцепена и кървеше. Замаяна, с усилие, като в забавен кинокадър, тя поведе децата към предната врата. Бурен насрещен вятър ги блъскаше назад.

Точно тогава колата на Тийг спря пред входа на Фрийлингови. Стив и Тийг изскочиха от нея и пред очите им се разкри апокалиптично зрелище: ярка светлина се излъчваше от втория етаж на къщата, външните стени започваха да се пропукват, през покрива се просмукваха струйки дим, цялата сграда вибрираше с ужасяващ свръхестествен звук и земята около нея се тресеше.

Устата на Тийг увисна отворена, Стив изтича по стъпалата пред входа. Докато той тичаше нагоре към вратата, Дайан я отвори отвътре. Децата стояха до нея. Но преди да успеят да излязат, циментът на външното стълбище се пропука, в гейзер от пръст изхвръкна инкрустиран ковчег, посипаха се трески и камъни и вратата отново се затръшна. Дайан побягна навътре в къщата и повлече децата по коридора.

Тъкмо влизаха в кухнята, когато подът се изду пред нея и се разпукна с ужасяващ стон. Още два ковчега изригнаха изпод строшените плочки. Капаците им отхвръкнаха, разсипвайки изгнили и разложени трупове. Единият се килна върху Дайан. Тя издърпа децата покрай неочакваното препятствие и продължи към задната врата. Цялата задна стена изведнъж се срина, като едва не ги смаза под отломъците, взривена от лицето на Звяра. Дайан заобиколи и заедно с децата изтича през дупката в срутената стена, която зееше под огъващите се греди, навън в стенещата нощ.

В това време Стив се бе втурнал да заобиколи къщата, за да се опита да влезе през задния вход. Взрив от кости, кал и гниеща пръст го събори, когато завиваше зад първия ъгъл. Докато изтребваше с нокти зариналата го мъртва плът, за да си пробие път, вдигна поглед и видя Тийг, който бе застинал с отворена уста.

— Преместил си гробищата, а! — закрещя Стив. — Но телата остави, нали? Копеле такова, оставил си телата и само си махнал надгробните камъни!

В този момент пред къщата спря още една кола. От нея слезе Дейна с двама младежи. Тримата се спряха и зяпнаха от учудване.

Дъждът вече спираше и съседите наизлизаха по вратите да видят какво е това безредие. А безредието се засилваше.

Всички прозорци на къщата на Фрийлингови едновременно експлодираха, разкъсани от гигантски струи светлина. Цялата къща застена.

Дайан и децата се появиха иззад ъгъла на къщата, устремени към входната алея. Земята избълва още два ковчега, които преградиха пътя им. Дайан заобиколи падащите трупове и се хвърли с децата към семейното комби, паркирано отпред. Стив видя накъде тичат и викна на Дейна. Тя скочи на задната седалка, докато той се плъзна зад волана. След миг останалите бяха при тях. Стив запали мотора и рязко потегли назад точно в мига, когато още един ковчег изригна през асфалта пред тях. Гумите на колата изсвистяха, тя се заби в задницата на каросерията на Тийг и я изблъска на улицата. Стив трескаво превключи на предна и натисна педала до дупка — те прелетяха покрай Тийг, който все още стоеше там.

Но не за дълго. До него ливадата се разцепи, искри се посипаха от скъсаните електрически кабели и отвътре изскочи ковчег. Разложен труп се срина върху Тийг и двамата заедно рухнаха в черната кална дупка.

Други три ковчега експлодираха във фолксвагена на Тътхилови и го събориха на улицата, като накараха Стив рязко да завие, за да избегне сблъскването, при което изгуби контрол над колата. С остро скърцане удари спирачките и тъкмо навреме, защото около близкия пожарен кран земята изхвърли още трупове, които преградиха пътя. Стив изскочи от колата, за да ги разчисти. По него се стичаха кал, кости и вода от шуртящия кран. Зад него невероятен гъргорещ звук започна да се усилва, докато се извиси в оглушително кресчендо. Обърна се да види какво е това. Бе къщата му.

Прозорецът на детската стая светеше с някакъв невероятен блясък. Къщата започна да се огъва навътре, засмукана от всеядния дрешник, Стив гледаше зашеметен.

Удар със страшна мощ събори всички плочи от покрива, струйки ектоплазмена пара като изкривени пръсти се протегнаха към небето и изчезнаха. Миг по-късно останалата част от къщата започна да се свива в онази точка на пространството, на около пет метра над земята, където бе стоял дрешникът на децата, докато се скри цялата. Там, където по-рано бе къщата, сега имаше само празно пространство. Настъпи тишина.

Стив замаян се върна в колата. Керъл Ан и Роби още плачеха истерично и Дайан се опитваше да ги успокои. Дейна продължаваше да гледа през прозореца, не вярвайки на очите си. На улицата цареше хаос. От къщите извираха хора, от дворовете излитаха коли. Пристигна полицията. Спуканата тръба на газопровода свистеше, от скъсаните жици с високо напрежение хвърчаха искри, десетметрова водна струя биеше от счупения кран. Всичко бе потънало в трупове, ковчези, кости и мръсотия.

Само Фрийлингови седяха неподвижни в тъмното комби посред хаоса.

Стив подкара, зави около ковчега, който блокираше пътя, стигна до първата пресечка и сви зад ъгъла. Истерията в колата бавно утихваше, докато Стив ги отвеждаше все по-далеч и по-далеч от мястото на… каквото и да бе. Нощта се проясняваше. Луната надникна иззад един облак, когато колата на Фрийлингови мина покрай последния крайпътен знак в края на града:

Внимание, напускате Куеста Верде. Моля, карайте внимателно!

Един час по-късно цялото семейство бавно се качваше по външните стълби към стаята си на втория етаж на хотел „Холидей ин“. Бяха карали, докато не се успокоиха. После се отбиха в първото място, което им се изпречи. Бяха изтощени, но бяха заедно и всичко бе свършило.

Влязоха в стаята и затвориха вратата.

След минута тя се отвори отново. Стив излезе на терасата, която опасваше целия етаж, бутвайки пред себе си масичка на колелца с голям цветен телевизор. С решителен вид я засили далеч по коридора. После се обърна и се прибра в стаята, без да погледне назад. Затръшна вратата след себе си.

На терасата телевизорът продължаваше да работи.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7153

Издание:

Джеймс Кан. Полтъргайст

Американска, първо издание

Превод: Мариана Ганева, Георги Апостолов

Дадена за набор на: 17.IX.1992 г.

Излязла от печат на: 19.X.1992 г.

Формат: 56/83

Печатни коли: 14,5

Печат: ДФ „Балканпрес“

Издателство Зодиак-ВН

Content

Джеймс Кан
Полтъргайст

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Информация за текста