Гюнар Столесен

Докато смъртта ни раздели

Докато смъртта ни раздели

1

Дали защото беше най-младият от моите клиенти, или понеже ми напомни за едно друго момче, почти на неговата възраст и живеещо някъде другаде в този град, а може би просто така, поради липса на друго занимание, аз изслушах всичко, което ми разказа.

Беше в последните дни на февруари, когато вятърът откъм морето донесе затопляне и покачи термометъра с двайсет градуса (от минус осем до плюс дванайсет) за по-малко от денонощие дъждът изми снега, задържал се три-четири седмици и превърнал планините около града във вълшебни кътчета, а центъра му — в непроходим ад. Пролетта дишаше учестено, облъхвайки улиците, по които хората се движеха с приповдигнато настроение, развеселени, устремени сякаш към неизвестни цели, водени от някакъв потаен подтик.

Именно в такива дни кантората ми действаше най-гнетящо и изолиращо. Квадратната стая с голямо бюро, на което имаше само един телефон, с шкафове за архив, пълни единствено с въздух, беше като усамотено кътче от вселената, предназначено за хора, забравени от всички и чиито имена вече никой не си спомня. През целия ден се бяха обадили само веднъж. Някаква възрастна дама искаше от мен да намеря пудела й. Отговорих й, че получавам алергия от кучета, особено от пудели. Тя изсумтя в слушалката и ядосано я тресна. Такъв съм си аз: щом се продавам, поне да е скъпо.

Около три часа следобед усетих, че вратата на приемната се отвори. Бях позадрямал на стола и шумът в съседната стая ме сепна. Свалих краката си от бюрото, станах, направих няколко крачки и отворих вратата между кантората и приемната.

Момчето бе застанало в средата на приемната и я оглеждаше с учудване. Беше осем-деветгодишно, в протъркано найлоново яке, синьо на цвят, и кадифени панталони с кръпки на колената. На главата си имаше сива плетена шапка, която свали веднага щом ме забеляза. Косата му беше дълга, права и съвсем светлоруса, почти бяла. Големи сини очи и полуотворена от уплаха уста. Детето сякаш всеки миг щеше да се разплаче.

— Здравей! — казах.

То преглътна нервно и вдигна поглед към мен.

— Ако си тръгнал на зъболекар, кабинетът му е в съседство — продължих аз.

Момчето поклати глава:

— Искам да отида при… — поде то и посочи вратата на кантората ми. Върху остъклената й част можеше да се прочете, че това е кантора на В. Веум, частен детектив. Момчето се взираше в мен смутено: — Ти истински детектив ли си?

Усмихнах се:

— Така поне мисля. Ела и седни.

Влязохме в кантората. Заех мястото си зад бюрото, а малкият посетител се настани на единия от изтърканите столове за клиенти. Огледа се. Не знаех какво е очаквал да види, но си личеше, че е разочарован. Не ми се случваше за първи път. Единственото нещо, което прекрасно умея, е да разочаровам хората.

Момчето каза:

— Открих адреса ти в… указателя. В раздела с телефоните на частните детективи.

То изговори бавно и отчетливо последните думи, като че предварително ги беше повтаряло.

Погледнах го. Представих си, че подир няколко години моят Томас ще е на неговата възраст. Тогава може би и той ще ме намери на същото това място: чрез телефонния указател. В случай че пожелае, разбира се.

Попитах:

— Имаш нужда от помощ?

Отговори:

— Да, велосипедът ми…

Кимнах, повтаряйки:

— Да, велосипедът ти…

Погледнах през прозореца към Воген, районът, който се разстилаше навън. Колоните от автомобили бавно се изнизваха към една далечна страна, наречена Осане, която се намира на изток от Слънцето и на запад от Луната, до която можеш да стигнеш само ако ти провърви да вредиш автомобила си в колоната, и то рано сутрин.

Някога и аз имах велосипед. Това беше, преди да предадат града на автомобилната инквизиция и да го задушат с отровни газове.

Сега градският смог е захлупил пристанището, а полуостров Фльойфиелет прилича на умиращ плъх, килнат по корем, който се опитва да глътне поне малко чист морски въздух.

— Откраднат ли е?

Малчуганът потвърди с кимване.

Казах:

— Не смяташ ли, че все пак полицията…

— Не, оттам само ще вдигнат шум.

— Шум?

— Да.

Той отново кимна с подчертана неотстъпчивост и по лицето му прочетох, че иска нещо да ми обясни, но все още не намира нужните думи.

И внезапно ми зададе съвсем прозаичен въпрос:

— Това много ли ще струва… Скъпо ли вземаш?

Отговорих:

— Скъпо струвам, но ако някому не съм потребен, той може просто да ме захвърли.

Видях, че се смая, и побързах да добавя:

— Зависи от характера на поръчката и от човека, който я дава. Каква работа трябва да ти свърша и кой си ти? Хайде, разкажи ми сега всичко. Значи… велосипедът ти е откраднат. И ти искаш да разбереш кой е направил това и къде се намира.

— Не. Аз знам кои са го взели.

— Аха. И кои именно?

— Джокер и неговата банда. Те искат да… примамят мама.

— Да примамят майка ти?

Не го разбрах.

Момчето ме гледаше съвсем сериозно.

— Как се казваш? — попитах.

— Роар.

— И по-нататък?

— Роар… Андресен.

— А на колко си години?

— На осем и половина.

— Къде живееш?

Той назова един от далечните по-нови квартали на града, някъде на югозапад, който почти не познавах. Бях виждал блоковете му само от разстояние — пейзаж, който ми напомняше с нещо Луната, ако, разбира се, там горе има жилищни комплекси.

— А майка ти знае ли къде са сега?

— Не. Не се беше върнала още, когато излязох. Намерих адреса ти в указателя и взех автобуса насам. Дойдох тук, без да съм питал когото и да било.

— Ще се опитаме да позвъним на майка ти, за да не се уплаши, че си изчезнал. Имате ли телефон?

— Да, но съм абсолютно сигурен, че още не се е върнала у дома.

— Добре де, но тя сигурно работи някъде. Можем да й позвъним там, нали?

— Не можем, защото вече е на път към къщи. А освен това не желая тя да разбере за… това.

Внезапно ми се стори съвсем голям човек. Толкова голям, че да му задам въпроса, който пареше на езика ми. Днешните момчета знаят много повече от нас някога.

— Ами баща ти, той къде е?

Очите му се разшириха — единствената промяна, която забелязах у него.

— Той… той вече не живее при нас. Напусна ни. Мама каза, че си е намерил друга жена, която пък има две свои деца. Мама казва, че татко е лош и че аз просто трябва да го забравя.

За миг сякаш видях пред мен Томас и Беате… Побързах да кажа:

— Слушай, смятам, че ще е по-добре да те закарам вкъщи и там ще поумуваме дали можем да намерим велосипеда ти. Всичко останало ще ми разкажеш в колата, бива ли?

Облякох якето си и огледах стаята, преди да излезем. Още един ден щеше да отмре, без да остави никакви зрими следи.

Роар се обади:

— Няма ли да си вземеш пистолета?

Погледнах го:

— Пистолета?

— Да.

— Аз… аз нямам оръжие, Роар.

— Наистина ли? Аз пък си мислех…

— Така е само във филмите. И на телевизията. Ала не и в действителния живот.

— Аха…

Момчето изглеждаше искрено разочаровано.

Тръгнахме. В момента, в който затварях вратата зад себе си, чух телефонът да звъни. За миг се поколебах дали да не се върна, но разсъдих, че сигурно е някой, който ще поиска да намеря котката му, и че все едно няма да успея да вдигна навреме слушалката. Пък и към котки съм алергичен. Така че оставих телефона да си звъни.

Провървя ни: асансьорът работеше. Докато слизахме, аз попитах момчето:

— Този Джокер, за когото спомена, кой е?

То ме погледна сериозно и промълви с треперлив глас:

— Той е… лош.

Не попитах нищо повече, преди да потеглим с колата.

2

Навън отново бе захладняло. Студът се бе вкопчил в предсмъртна хватка с побледнялото небе, а дъхът на шампанско, който сякаш се носеше във въздуха преди обяд, вече не се долавяше. В очите на хората, които минаваха покрай нас, не сияеха пролетни отблясъци. В тих сега се четяха само делничните проблеми, служебни, домашни. Зимата пак се бе върнала — това се чувстваше и в атмосферата, и по посивелите лица на минувачите.

Бях оставил колата си на платения паркинг при Торнплас. Там ме чакаше тя, на вид невинна, макар да й беше ясно, че времето, определено от таксата на паркометъра, отдавна е изтекло.

Моят малък клиент вървеше до мен и ми хвърляше крадешком бързи погледи, както всяко осемгодишно момче, когато крачи с баща си из града. Само че не му бях баща (пък и нямаше какво толкова да види в мен), а частен детектив в средата на трийсетте си години, без съпруга, без син, без добри приятели, без приятелка. Можех да преуспея единствено в някой клуб на самотниците, ала и за член на такъв не ме бяха канили.

Имах си обаче автомобил, на път да преживее още една зима и да навърши осмата си пролет. И то в движение, като изключим трудностите при запалването му, особено при резките промени на времето. Настанихме се в него и след няколкоминутна борба със стартера потеглихме. Роар не спускаше широко отворените си очи от устата ми, която изрече куп ругателства, без да издаде нито звук. Успявам да се сдържа и рядко ругая на глас в присъствието на жени или деца. Може би това също е причина, загдето на никого не съм симпатичен.

Насред моста през Пуддефиорд заседнахме в автомобилната колона, която въобще спря да се движи. Сякаш бяхме кацнали на върха на избледняла дъга. Вдясно от нас се виждаше остров Аски, разделящ като ципа сивото небе от черната вода. Далеч нататък, по склоновете на планината, вече мъждукаха светлинките на прозорците, сякаш припламващи сигнални огньове. Вляво, в най-вътрешната част на залива, се чернееше скелетът на нещо, което някой ден с божия помощ и при по-благоприятна конюнктура за търговския флот би могло да се превърне в истински плавателен съд. Огромен кран се поклащаше заплашително над скелета и приличаше на гигантско допотопно земноводно, което се готви да погълне друго праисторическо чудовище. Беше един от онези късни зимни следобеди, в които смъртта сякаш витае във въздуха и я долавяш, накъдето и да се обърнеш.

Подех:

— Разкажи ми сега за своя велосипед, за майка си, за Джокер и неговата банда. За това какво всъщност искаш от мен.

Окуражих го с усмивка. Момчето също се опита да са усмихне. Не познавам нищо по-сърцераздирателно от деца, които искат да се усмихнат, а не могат. Явно му предстоеше да разкаже някаква мъчителна история.

— Преди седмица взеха велосипеда на Петер. Той също си няма татко — започна малкият ми спътник.

— Да?

Автомобилната колона потегли отново съвсем, съвсем бавно. Машинално следях червените стопове на колата отпред. Роар продължи:

— Джокер и бандата му… се намират… те имат една хижа горе, на хълма зад блоковите жилища.

— Хижа?

— Да, но не са я строили те, а други, които Джокер и бандата му изгониха от там. И сега никой не се осмелява да стъпи в хижата. Но ето че…

Движехме се по главния път към Лаксевог. Вдясно, от другата страна на Пуддефиорд, личаха контурите на полуостров Нурднес, изпънат като кучешка лапа над фиорда.

— И после… — измърморих.

— Чухме, че и преди това са правили подобни неща, че са замъквали там по-големи момичета… хващали ги, вмъквали ги горе в хижата и… и правили с тях неща… Само че с момичета, не с… майки! И ето, откраднаха Петеровия велосипед и майка му тръгнала нагоре да го вземе от тях, но… не се върна.

— Как така не се върна?

— Ами така. Чакахме я около два часа — Петер, Ханс и аз. Петер плачеше и все повтаряше, че сигурно са убили майка му, че баща му отплавал в морето и въобще не си дошъл и…

— А вие не отидохте ли… не можахте ли да намерите възрастни хора, които да ви придружат?

— При кого да отидем? Нито Петер, нито Ханс, нито пък аз имаме татковци, портиерът непрекъснато ни гони, гони ни и полицаят Хауге, а онзи тъпак, ръководителят на детския клуб, само ни кара да играем на „Людо“ или на подобни глупави игри. И ето че майката на Петер се появи. Откъм гората на хълма. Тътреше велосипеда със себе си. Но дрехите й бяха разкъсани, изпоцапани и тя… тя така плачеше, че всички я чуха. След нея вървяха Джокер и бандата му, те се кикотеха и крещяха. А когато ни видяха, дотичаха при нас и казаха… така, че и майката, и останалите да чуят, че ако тя каже нещо някому, то тогава… тогава те щели да направят на Петер нещо ужасно!

— И с това ли се свърши?

— Да. Никой не се осмелява да се опълчи на Джокер и на компанията му. Бащата на едно момиче хвана веднъж Джокер сам, когато идваше от супермаркета, притисна го до стената и го заплаши, че ще го пребие, ако не престане да върши това, което върши.

— И?

— И късно една вечер, когато бащата се връщал сам, те го причакали на входа, цялата банда. Така са го били, че лежа болен цели две седмици, а после се премести да живее другаде. Тъй че никой не смее да ги закачи.

— Аз обаче ще трябва да се осмеля, а? — погледнах надолу към него.

Момчето вдигна към мен очи, пълни с надежда:

— Да, та нали си детектив?

Замълчах. Едър, силен, истински детектив, а всъщност с чене, по-голямо от мускулите. Бяхме отминали първите гъсто застроени райони, както и зоната на движение със скорост до петдесет километра в час, но не намалих особено скоростта. Усещах, че имам достатъчно време.

— А сега — казах, — сега те са взели твоя велосипед и ти се боиш, че… майка ти… Разказа ли й какво се е случило с майката на Петер?

— О, не! Не посмях!

— И си сигурен, че това е работа на Джокер и бандата му, които…

— Да, защото в бандата им има един дебеланко, Тассе, който днес, на връщане от училище, ми каза: велосипедът ти е у Джокер, взел го на заем и мога да си го получа обратно, ако отида горе в хижата. А ако ме е страх, да съм прател майка си, хилеше се той.

— Колко души са в тази банда?

— Осем-девет, някога и десет. Както се случи.

— И все момчета?

— Не само. От време на време водят със себе си и момичета, но невинаги, не когато…

— На колко години са?

— О, големи са. На шестнайсет-седемнайсет. А пък Джокер е на няколко отгоре. Някои казват, че бил над двайсет, но според мен не е на повече от деветнайсет.

Деветнайсет… Разцветът на психопата. Значи големи, за да са деца, но все още не дотам, че да са възрастни. И преди бях срещал такива. Можеха да бъдат най-жестоки и страшни, а в същото време и готови да се разреват само от груба дума. От тях може да се очаква всичко, досущ както от времето в края на февруари. Никога не можеш да си сигурен какво ще измислят. Да, предстоеше ми нелека задача.

3

Задминахме огромния търговски център, наречен не без сарказъм „пазарен площад“. Отзад, на голия хълм се виждаха две училищни сгради: голяма, червенееща се — гимназиална, и вкопчилата се в хребета като надута гъсеница — за начални класове. По-нататък, устремени към небето, стърчаха четири жилищни блока.

— Ние живеем ей там, в онзи — посочи Роар с израз, сякаш показваше някоя от звездите на Голямата мечка.

Целият квартал тънеше в сянката на планината Людехорн, стръмна, тъмна и мрачна. На върха й се издигаше кулата на телевизионен предавател, чиито антени пробождаха коремите на облаците и разкриваха вътрешностите на стоманеносинкавото небе.

Паркирах колата, излязохме.

— Ние живеем там. — Роар отново посочи нагоре. Проследих с поглед показалеца му:

— Къде?

— На деветия етаж. Виждаш ли онзи прозорец с перденце в зелено и бяло? Там е моята стая.

— Аха.

Прозорец с перденце в зелено и бяло някъде на деветия етаж… Имах чувството, че ми говори Робинзон Крузо.

— Да се качим горе и да се обадим на майка ти.

Момчето упорито завъртя глава:

— В никакъв случай без… велосипеда.

— Добре.

Нещо ме присви под лъжичката. Не е лесно, дори хич, да се справиш с банда от седемнайсет-осемнайсетгодишни младежи, особено когато те са безогледни, а ти месеци наред не си правил нищо друго, освен да надигаш шишето с акевит[1].

— Къде се намира хижата?

Свихме покрай следващия блок. По-нагоре, вдясно между дърветата, имаше още няколко блока, по-ниски, сякаш хвърлени от голяма височина, та сега се опитваха да се надигнат, за да видят къде са попаднали. Зад първия от тях се издигаше склон, обрасъл с хвойна и бор, а малко по-нагоре се подаваше хижата на Джокер и неговата банда.

Роар поспря до ъгъла на последния от високите жилищни блокове, додето ми обясняваше къде точно да ида.

— Ти май нямаш желание да дойдеш с мен? — казах.

Момчето поклати засрамено глава.

Усмихнах се.

— Не ти се ще. Разбирам…

Подобна банда върлуваше и в квартала, където бях израснал. Но не беше май толкова страшна. Пък и тогава нямаше подобни блокове.

— Почакай ме тук. Ще трябва да мина по онази пътечка между дърветата, нали?

Той кимна два пъти. Гледаше ме с широко отворени очи. Страхуваше се не за себе си, а за мен. Това съвсем не ми подейства ободрително.

Тръгнах с подчертано моряшка походка. Това ми даде малко кураж, илюзорното чувство, че съм голям и силен мъжага, който отдавна се справя с всичко без чужда помощ.

Разминах се с някаква жена. Към края на трийсетте, с изпито, хлътнало лице. И сякаш за да подчертае това, тя бе пристегнала косата си в кок на тила, силно изпъната назад, почти залепнала за главата й. Това й придаваше вид на индианка, въпреки че беше руса. Бледа, тя теглеше пазарска чанта на колелца и ме изгледа уплашено, макар да нямаше никаква причина да се страхува. Но не се и опитах да й се усмихна.

Поех между дърветата.

Винаги съм обичал боровете — устремени към небето, жизнерадостни, силни и рошави като езически символи на радостта, ярко контрастиращи с богомолците ели, печални или по-точно лицемерно строги. Мирисът на боровата гора винаги ми навява мисли за лятото, за късното лято, и представата, че съм на път през някаква долина, през горска просека или някаква друга местност, че се изкачвам нагоре към обраслите с храсти обли склонове, към откритата шир и чистия свод на августовското небе, излъчващо тъмносин блясък, към слънцето, изпълнено със сила и укрило много витамини за зимата, която предстои.

Ала сега не беше късно лято, а февруари и аз нямах никакво основание да мисля за шир, за мирис на борова гора или за нещо подобно.

Хижата изникна пред мен изведнъж, само на двайсет метра нагоре по склона. Всъщност това трудно би могло да се нарече хижа: грубо сковани дъски, нацапани с тъмнозелена боя, покрив от накатранена хартия и зебло за изолация между дъските, вместо прозорец — дупка като амбразура, покрита с мрежа за курник. До стената беше подпрян син лъскав велосипед, а иззад мрежата на амбразурата забелязах да наднича нечия бледа физиономия. Приближих се, дочух гласове и внезапно всички те наизлизаха отвътре, блъскайки се едни в други. Застанаха пред велосипеда — като стена.

Гостът можеше да заповяда.

4

Истината беше, че изглеждаха повече изплашени, отколкото опасни — шест обикновени, поизрасли вече момчета още с обичайния мъх по бузите, с обичайните пъпки и с глупаво нагласени презрителни усмивки. Дълъг като върлина младеж, застанал в края на редицата, се опита да си свие цигара, но разсипа половината от тютюна на земята и когато най-накрая все пак успя да я приготви, щеше насмалко да я пъхне в окото си, вместо в устата. В средата на групата се открояваше малък дебеланко с румени бузи и пясъчноруса коса. В очите му се четеше боязънта на подритвано куче, което ми подсказа, че това е шутът на бандата. Защото всички банди непременно си имат шут, ала тежко и горко на онзи от друга банда, който се опита да го закачи. Съзнателно или несъзнателно смешникът свързва членовете на бандата, защото е човекът, когото те трябва да защитават, който се нуждае от закрила. Значи това, както Роар ми го бе описал, трябваше да е Тассе. Останалите се различаваха както по цвета на косата, ръста и израза на лицата — иначе бяха правени от едно тесто. Всички носеха кадифени джинси и якета — шушлякови или кожени.

Но щом от колибата излезе последният, картината пред мен изведнъж се промени. Другите преди него се бяха изтърколили от хижата като овнета, а той излезе с ленива походка, сякаш случайно минаваше от там.

У него имаше нещо заучено и престорено, което веднага издаваше психопата, и не ми убягнаха страхът и уважението, обзели бандата при появата му. Онова, дето само допреди минута и половина представляваше сборище от конфирманти, които сигурно с леснота бих могъл да заставя да ми издекламират „Отче наш“, внезапно се превърна в истинска банда. Неувереността в погледите им стана твърдост, колебливите усмивки се изкривиха във волеви гримаси. Цигарата на високия тип отляво увисна нахакано в ъгълчето на устата му, а Тассе се опери и изпъчи корем.

Оня не се представи. Не беше и необходимо. Правеше се, че е напълно безразличен към цялата ситуация, и имах чувството, че държането му цели да приспива вниманието на околните. Ала малките му примижени очи бяха черни и зорки като на хищник, дебнещ плячка.

Тъмната коса, заресана назад, му придаваше вид на пастор. Челото му беше високо и бяло, а носът — необикновено тънък и тесен, почти като нож, и създаваше впечатлението, че би могъл да го използва като хладно оръжие. Това му подхождаше. Устата му приличаше, или по-скоро напомняше, на тази на Елвис Пресли. Горната му устна беше изкривена в злобно-подигравателна усмивка, но зъбите, които откриваше, никога не биха му позволили да се намери върху гланцирания плик на грамофонна плоча — прогнили и черни.

Тесни, избелели джинси от кадифе, черно кожено яке с множество лъскави ципове. Тяло слабо и жилаво. Немного силен, но бях сигурен, че отлично борави с нож. Това характеризира подобни типове.

Гласът му, както и очаквах, беше напрегнат като стоманено въже и дращеше като употребявано бръснарско ножче. Точно в момента, в който заговори, през облаците се промъкна златист следобеден слънчев лъч, прониза покрова от борови върхове и освети лицето му. Хартиенобялата кожа стана златиста, а пълните устни добиха сочна, сякаш рафаеловска плътност. Още една илюзия от онези, които нерядко сътворяват слънчевите лъчи. Чух го да пита:

— Какво те води насам, старче?

Не беше нужно да чака аплодисменти, те веднага отекнаха. Околността се огласи със смях, с неприятния смях на изпуснати младежи.

— Търся детската градина и май я намерих, а?

Изглежда, не притежавах същия чар, защото никой не ми се засмя.

Езикът се промъкна съскащо между прогнилите му зъби:

— Старческият дом се намира доста по-надолу. Може би ще ти потрябва и инвалидна количка?

Отново кикот, сякаш никога не бяха чували нещо по-смешно. Направо щяха да се пръснат от смях.

— А да не би на теб да ти е нужна? — продумах съвсем бавно аз. — Защо не допуснеш, че съм тръгнал да търся велосипеда си?

— Велосипед, твой? — Той се огледа, сякаш за пръв път забелязваше, че наоколо има и други. — Да сте виждали тук някакъв велосипед, момчета?

Онези започнаха да се кривят и хилят като клоуни, клатейки отрицателно глави. Тассе насмалко щеше да се спука от смях. Джокер продължи:

— Защо не ни пратиш леля си, старче, или някоя от бавачките в приюта, пък ние ще размислим как да решим… въпроса.

Този път помислих, че ще умрат от смях, че направо ще се пръснат. Сякаш три дни бяха седели затворени, дишайки смехотворен газ. Усетих, че е време да започвам.

Не мога да се променя. Винаги когато ме е страх, решавам да държа реч. На смъртния си одър сигурно пак ще бръщолевя, а пред райските врати ще надуя главата на свети Петър и той ще ме изрита в отдела за рекламации на първия етаж.

И така, започнах. Направих две крачки напред и се озовах пред първия дангалак. Погледнах го право в очите с израз, който смятах, че ще му напомни обидите и терзанията от детството — нали те винаги се таят някъде дълбоко у всекиго, трогателни или болезнени. За мое удоволствие забелязах, че цигарата в ъгълчето на устата му нервно затрепери.

Казах:

— На пръв поглед не изглеждам толкова опасен, особено когато ме наблюдават седем чифта очи, и то на хора с петнайсет-двайсет години по-млади от мен. Но и лъвът, изкарал няколко години в зоологическата градина, не изглежда така страховит, додето някой не се е осмелил да се вмъкне в клетката му.

Продължих с крачка встрани към следващия. Висок почти колкото мен, с едра пъпка под лявата ноздра и с капчици пот над горната устна.

— Хич не си мислете, че ще ме уплашите, като се ежите така и се мъчите да приличате на някой непристъпен скат в норвежка планина.

Оня видимо се изчерви и аз се отправих към следващия: тип, току-що сдобил се с пепеляво-черна четина на брадичката. Очите под гъстите тъмни вежди бяха определено късогледи. Би трябвало да носи очила. Размахах няколко пъти ръката си под носа му. Не знаеше къде да гледа, смути се.

— Ей, има ли някой вкъщи? Аз съм тук. Не, ей тук съм. Иди си у дома да си вземеш очилата, приятелю. Мязаш ми на пратеник от друго измерение. Е, ще го разбереш, като пораснеш. Всъщност разгърни енциклопедията, ако толкова те интересува, и разбира се, ако можеш да четеш.

Следващият беше Джокер и аз го пропуснах, минавайки точно пред него. С края на очите си забелязах, че преглъща тежко. Вдясно пред него стоеше шутът Тассе.

Един шут е лесна плячка, ако преди това не е успял да се застрахова. Казах:

— Здрасти, Грухчо. Изглежда, че ти самият имаш нужда да караш велосипед от време на време. — Изчаках малко за ефект. — Моцион, ще намериш думата в речника за чужди думи.

Последните двама взех наведнъж.

— А тук кои са? Абот и Костело? Кнол и Тот в детската градина[2]?

Отново заех централна позиция и обгърнах всички с поглед.

— Знаете ли аз кой съм? Знаменитият Веум, не сте ли чували за мен? Ще ме намерите в телефонния указател на буква „Ч“ — като Чудовище. От време на време пишат за мен във вестниците, тогава, когато натупам някого. Така че не ви препоръчвам да се вмъквате в бърлогата ми. Просто разберете: все едно, че играя в националния отбор, а вие — в някое лилипутско тимче от пета селска група. Имате само едно преимущество — аз всъщност нямам право да бия по-малки от мен. Но тъй като съм доста известен с изключенията, които допускам по този и друг повод, опитайте! — Бях набрал известна преднина и продължих: — Дойдох тук да взема обратно велосипеда си и мисля вече да го направя. Възражения?

Впих поглед в Джокер. С психопатите е като с мечките, най-добрият метод за дресировка е да ги гледаш право в очите. Казах:

— Когато ние, мъжете, играем покер, в колодата няма джокер!

С тези думи минах точно покрай него, хванах велосипеда за кормилото и го обърнах. Шест чифта очи не ме изпускаха нито за миг. Джокер остана, както си беше, с гръб към мен.

Глупаво е да си с гръб към раздразнен психопат, но аз хипнотизирах публиката и нямах почти никаква алтернатива. Докато минавах покрай Джокер, на излизане от омагьосания пръстен, аз извърнах глава към него и го приковах с поглед:

— Хайде сега тичайте да смените пелените на шефа си, момчета.

Продължавах да държа главата си обърната назад, сякаш се бях схванал, впил очи в неговите, додето не се озовах на безопасно разстояние, там, където не можеше да забие сгъваемия си нож в гърба ми, без да не пробяга някой и друг метър.

Зад мен не се чуваше никакъв шум. Никой не се осмели да гъкне или да се засмее. Никой не се смее, когато е свидетел на покушение срещу някое превъзходителство, във всеки случай не преди кралят да си е отишъл. Ала аз, с вродената си нескромност, си въобразявах, че моето поведение ще предизвика фурор, че един ден, когато разказват историята на заловената вече банда или я показват по телевизията край синкав горски огън, ще възхвалят моето хладнокръвие и хумор.

Долу на пътя възкачих велосипеда и натиснах педалите: самотен конник, понесен към залеза. Само че за самотник, твърде весел. Въпреки всичко, което подозираше, че му предстои.

5

Роар ме посрещна на ъгъла, където го бях оставил. Гледаше ме с очи, широко отворени и пълни с учудване. Скочих от велосипеда и двамата тръгнахме обратно към неговия блок.

Момчето се обади:

— Какво… какво направи?

— Просто го взех.

Сякаш това бе най-лесното нещо на света.

Не й бе нужно дори да отвори уста, веднага разбрах що за птица е. Тичаше към нас с лекотата на девойка, тъмната коса обграждаше лицето й като рамка и от уплахата изглеждаше тъй, сякаш има три очи — третото око беше всъщност отворената уста. Сини кадифени джинси, плътно прилепнало бяло поло и шушляково яке в червено и синьо, което не бе успяла да закопчее.

— Роар! — провикна се тя от петдесетметрово разстояние. — Къде беше?

Сграбчи сина си за раменете и се взря така навътре в очите му, като че там щеше да види картата на местността, където е бил. Косата й, непослушно къдрава, бе високо подстригана на тила. Тил, бял и нежен, от тези, които те карат да плачеш без сълзи и ти напомнят за всички лебеди, които някога, през детските години, си наблюдавал в Нюгордския парк и които будят у теб дълбоко съжаление, че сам не си намерил такъв нежен женски тил, притиснат към който да поплачеш. В моя случай аз вече загубих тази възможност. Накратко, това бе женски тил от онези, които предизвикват много чувства и размисли.

— Мамо — поде Роар. — Това е… Знаеш ли, Джокер и те… взеха велосипеда ми… и аз тръгнах…

Тя ме измери с леден поглед и каза с глас, който би ми подействал много приятно на плажа през лятото при трийсетградусова жега:

— Кой сте вие? — И пак на Роар: — Този да не ти е направил нещо?

— Да ми е направил нещо! — Той удивено я погледна.

Майка му го разтърси:

— Отговаряй, чуваш ли, отговаряй!

И пак ме погледна с очи, в които вече бликаха сълзи:

— Кой сте вие? Само да сте посмели да го докоснете… аз ще ви убия!

По лицето й бяха избили червени петна, а нослето й лъщеше от пот. Очите й, тъмносини, искряха като пламъчета.

Казах:

— Името ми е Веум, госпожо, и нищо не съм…

Роар ме прекъсна. Сега в неговите очи блестяха сълзи:

— Той нищо не е… та той ми помогна, взе ми обратно велосипеда. Той го взе от горе, от хижата на Джокер и другите, така че той не… а ти…

Сълзите се стичаха по бузите му, а майка му го гледаше безпомощно. После го прегърна и прошепна нещо в ухото му.

Озърнах се. Почти се бе стъмнило и много прозорци вече светеха. Минаваха автомобили, изморени мъже сливаха сгърбени от колите си и тръгваха, забили поглед в земята, към входовете и асансьорите, нагоре към жените и вечерята на двайсет метра над повърхността на земята, двайсет метра по-близо до космоса, и на един работен ден по-близо до вечността. На тротоара пред блока, в който живееха, в момента се разиграваше малка семейна драма, ала никой от тях не погледна насам, никой не забеляза младата жена и малкото момче, както и не толкова младия мъж и чисто новия велосипед. Все едно, че се намирахме нейде в безлюдната Сахара.

Тя ми хвърли поглед над раменете на момчето и сега изглеждаше едва ли не на двайсет години, съвсем млада. Устата й имаше меките очертания на момиченце, което не получава исканото бонбонче, но пухкави и чувствени, устните не оставяха съмнение в това, че то ще изпълни онова, което си е наумило един ден, щом порасне. Тъмносините очи също се бяха смекчили и цветът им напомняше цветя, които така и не си откъснал, а после цял живот си съжалявал за това.

Тя каза:

— Извинявайте. Така се изплаших. Той… той никога не е отсъствал толкова дълго от къщи. Аз, аз…

— Разбирам.

Жената се изправи и ми подаде едната си ръка, а с другата отмахна кичур от челото си.

— Аз… Казвам се Венке Андресен.

Задържах за няколко секунди ръката й:

— Веум. Варг Веум.

Тя учудено ме погледна и разбрах, че или не е проумяла собственото ми име, или е помислила, че го е чула погрешно.

— Баща ми имаше чувство за хумор поясних. Така ме е нарекъл.

— Как?

— Ами Варг[3].

— А, така се казвате!

Тя избухна в непринуден и весел смях. Подпухналите от тревога устни се разтвориха в слънчева усмивка, цялото й лице грейна — красиво, щастливо и свежо. Но щом смехът й секна, Венке Андресен стана едновременно с десет години по-стара и с двайсет години по-млада: устни на момиче и очи на зряла жена. Трябваше да си тръгвам.

Тя продума:

— Но какъв сте всъщност… Как ви намери Роар?

— Аз съм частен детектив. Намерил ме е по телефонния указател.

— Детектив?

Явно й се струваше странно. Роар каза:

— Наистина, мамо. Той има кантора в града, но няма… пистолет.

Тя слабо се усмихна:

— Добре, добре. — Огледа се. — Не знам… мога да ви предложа чаша кафе, може би?… — Кимна към високия блок.

Погледнах часовника си. Трябваше да се прибирам, но казах:

— Благодаря. Може би…

Последвах Роар и майка му покрай моя автомобил и през един от входовете на високия дванайсететажен блок. Заключихме велосипеда в мазето и влязохме в единия от двата асансьора. Тя натисна копчето с цифра девет. Кабината беше тясна, обкована с метал, със сиво боядисани стени, чиято боя се лющеше. Приличаше по-скоро на газова камера, отколкото на транспортно средство.

Венке Андресен ме погледна с големите си очи и ми каза:

— Ако имате късмет, ще се придвижим нагоре.

— Това пък защо?

— Няколко момчета непрекъснато играят с асансьора. Всяко стои на своя етаж и натиска копчетата едновременно, така че става късо съединение или нещо подобно. Във всеки случай асансьорът спира между два етажа и човекът стои вътре, докато портиерът не дойде отново да го пусне.

— Разбрах вече, че в този квартал имате много приятно младежко обкръжение. Нямат ли други свободни занимания освен кражба на велосипеди и разбиване на асансьори?

— Имаме си специален служител, назначен от общината за работа с децата и младежите, но не смятам, че той върши нещо сериозно. Учредил е клуб за оползотворяване на свободното време. Казва се Воге.

Асансьорът спря, бяхме пристигнали. Две врати водеха от кабината към площадката на стълбите. Излязохме през едната от тях, озовахме се на балкон, опасващ по дължина целия блок и прекъснат само от шахтата на асансьора. От вътрешната страна на балкона се намираха входните врати на всички жилища. На път към вратата на Венке Андресен минахме покрай две други врати и няколко прозореца, повечето от които закрити с пердета. Вратите бяха все сини. Бяхме на деветия етаж, а имах чувството, че се намираме безкрайно далеч от асфалта пред блока, от земята. Падането от тук би означавало сигурна гибел.

На вратата на Венке Андресен имаше табелка, написана на ръка: „ТУК ЖИВЕЯТ ВЕНКЕ, РОАР И ЮНАС АНДЕРСЕНОВИ“.

Вътре в антрето тя свали дебелото си шушляково яке и пое моето. Пристъпвах неловко на зелената настилка на пода, както обикновено стои човек насред чуждо антре, без да знае накъде да тръгне.

Роар ме хвана за ръката:

— Ела… ела да ти покажа моята стая.

Майката каза:

— Аз ще сложа кафето.

Роар ме помъкна към стаята си. Отблизо видях, че перденцето в зелено и бяло има шарка от нарисувани бели камиони върху зелен фон. В единия от ъглите на стаята беше леглото с естествения цвят на бяло дърво или по-точно — долната част на двуетажно дървено легло. По стените висяха плакати с комикси, фигури на животни, голяма снимка на някакъв клоун на манеж и картинка от календар, изобразяваща военен оркестър, който марширува по тясна улица с ниски, бели дървени къщи. По пода бяха разхвърляни в безпорядък разни играчки. Дървени релси за влакче, меки животни или остатъци от тях, фигурки на каубои и индианци с отчупени ръце и омръзнали изражения на лицата. На зелена масичка видях блокчета за рисуване, отворени кутийки с бои, купчина изрисувани листи и картинки, откъснати от книги.

Да, типично детска стая, чийто обитател се чувства в нея уютно. Роар ме погледна сериозно и каза:

— Слушай, аз как да те наричам? Веум?

Погладих го по косата.

— Наричай ме просто Варг.

Той радостно кимна и ме дари с широка усмивка. Имаше нови, наскоро поникнали предни зъби, доста едри за такава малка устица.

— Искаш ли да видиш какво съм нарисувал?

Поисках и видях. Сини слънца и жълти дървета, червени планини и кораби на колела, зайчета, яхнали коне, килната от вятъра къщичка с несиметрични прозорци и цветна градинка.

Отидох до прозореца и погледнах навън — тоест надолу. Като че се намирах в самолет. Хората, колите, всичко беше умалено. Четириетажните сгради долу приличаха на залепени една до друга кибритени кутийки, а пътят между тях наподобяваше мини писта за детски автомобили — играчки.

Отместих очи към склоновете на Людехорн, към сиво-черния силует на планината, който сега се издигаше към небето, слят с него, сякаш тъмният хребет се бе извисил до огромните тъмни облаци, застрашително надвиснал като лавина от мрак над целия град, като някакво предзнаменование или предизвестие за смърт.

6

Седяхме в кухнята и пиехме кафе. Откъм дневната се чуваше жуженето на телевизора. Роар гледаше детска програма.

Весела жълта кухня, пребоядисана в ярки цветове след настаняването на семейството. Вратите на шкафовете бяха оранжеви, а пердетата — бели, с щампирани върху тях портокали.

Кухненската маса имаше сиво-бял гетинаксов плот, покрит с кръгла оранжево-жълта покривка. Кафето се сервираше в зелени чашки на червени точки, а в плетено панерче бяха поднесени няколко вида бисквити.

— Нямам нещо особено да ви предложа, но… — Тя сви рамене.

Казах:

— Кафето е чудесно.

— Пийнете още. Каната е пълна.

Погледнах към кафеника, който се топлеше върху електрическия котлон.

— Този, Джокер, както го наричат, с бандата си ли беше там, откъдето взехте велосипеда? — попита.

— Да. Чух и за друг подобен епизод… за майката на един от приятелите на Роар…

— Знам този случай. Говорих с нея. Тя… — Венке прехапа устни. — Просто не ми се вярва. Тя… Взели велосипеда на синчето й и тя отишла горе да си го прибере. Там те просто я взели в плен, сякаш е някое момиче, а не жена на изискваща уважение възраст.

— Те са я…

Тя рязко побутна чашката с кафето встрани:

— Би трябвало да се засрамят! Подобно нещо би било невъзможно, когато ние бяхме деца… — Гледаше някъде покрай мен. — Така е, когато си самотна жена с дете. Гонят ни, диво ни преследват всички, които мислят, че принадлежат към мъжкото съсловие — от сополивите момчета до застаряващите донжуани… просто да ти се повърне.

— Но нея самата…

— Не, не са я изнасилили, но смятам, че това ще се случи със следващата им жертва. Хванали я, измъчвали я, забавлявали се с нея, ако разбирате какво имам предвид. Той, Джокер, й събул панталоните и я принудил… показвал я така, че всички да я видят. Но по-далеч от това не отишли.

— А тя защо не ги е обадила в полицията?

— В полицията? Че какво ще им направят? Имало ли е свидетели? Не, никой друг освен самите тях, тези от бандата, от които не може да се измъкне и дума. Те също се страхуват за живота си, както всички. Ужасени са от Джокер. Тук имаше един мъж, който се опита да направи нещо, пребиха го така, та съм сигурна, че никога вече няма да се оправи напълно. А ако тя бе отишла в полицията… Първо, никога повече нямаше да си получи пощата. Няколко родители бяха ходили при майката на Джокер да се оплакват. След това пощата им винаги гореше: пускаха запалени саморъчни бомбички в пощенските им кутии. Накрая хората бяха принудени да си получават писмата долу, в града. А ние, които сме сами, с малки деца! Та ти въобще не можеш да си представиш какво биха направили те и с деца! Имаше едно момиченце, на шест години — то се върна вкъщи с отпечатъци от цигари, гасени по цялото му телце, по цялото, разбираш ли?

Усетих как нещо се свива в стомаха ми. Видях ги отново пред мен, лице след лице: дангалака, анонимните, дебелия Тассе, накрая самия Джокер с вид на пастор, с очи на тигър и зъби на гниещ труп. И си представих неволно какво ли биха направили с Венке Андресен, ако тя бе отишла да вземе велосипеда на сина си.

— Ти би ли отишла… сама… за велосипеда?

— Подир всичко, което се случи? — Тя поклати глава. — Бих зарязала този велосипед, да става с него каквото ще, въпреки че не сме богати, за да си позволим подобно нещо. Не, никога не бих отишла горе сама, никога!

— Няма ли кой да ви помогне… на теб? Никого ли не познаваш?

Тя ме погледна:

— Живял ли си някога в блок като този? Колко ли жилища има тук — петдесет-шейсет? Това прави около двеста души. От тях се поздравяваме само с неколцина, които живеят в нашия вход. Някои от другите входове срещам от време на време в асансьора. Все едно, че живеем в мравуняк. Как мислиш, дали мравките се поздравяват? — Отново се замисли: — Да, изолирани сме, както и преди впрочем, още когато Юнас все още живееше с нас.

— Ти си… разведена?

Тя запали цигара, без да предложи първо на мен.

— Разделени сме. От осем месеца. — Мускулчетата на лицето й се свиваха конвулсивно, а очите й блуждаеха из жълтата кухня. — От осем месеца.

Погледът и се спря на пакета с цигари и тя го бутна към мен.

— Благодаря, не пуша.

Но за да покажа, че ми е приятно с нея, аз си взех в замяна една бисквита.

— Още малко кафе?

Съгласих се и тя стана да налее. Беше стройна, слаба, изправена, с малък бюст, а джинсите прилепваха върху тесните, но закръглени бедра. На шията й се тъмнееше малка бенка.

— Работиш ли? — попитах.

— Да. И преди това работех, на половин щат… Но парите, които получавам от Юнас, съвсем не са много. Той ми дължи няколко хиляди. Мисля… мисля, че изчаква… нарочно. Той пръв скъса с мен, а се опитва да ми прехвърли вината. Именно той… да, именно той ме напусна заради друга, заради… една лека жена.

— Къде работиш сега? — попитах.

— В администрацията на военната база Хоконсверн. Така поне избягвам необходимостта да пътувам до самия град. Но това не е най-страшното. Най-лошото е, когато човек свикне да има някого до себе си и изведнъж… той изчезва и го оставя сам-самичък.

Тя сгуши глава в раменете си и наведена, гледаше в чашата. Устните й леко потръпваха, а очите й бяха потъмнели. Трябваше да побързам за вкъщи.

— Знам как се чувства човек в такава ситуация — казах. — И аз съм го преживял.

Тя ме погледна неразбиращо:

— Кое?

— Искам да кажа, аз също съм бил… и аз съм разведен. Оттогава фактически изминаха четири години. Сега ми е по-добре. Човек свиква с всичко. Все едно, че боледуваш от рак: най-накрая свикваш и с тази болест.

— Един господ знае — отрони Венке.

Известно време мълчахме. Гледах навън през прозореца, навън в празната и черна нощ. Забелязах, че ме гледа изучаващо. После каза:

— Жена ти… тя ли те напусна?

— Да. По-точно казано, изгони ме. Помоли ме да си отида.

— Заради… някой друг? Имаше ли си друг?

— Това всъщност не знам. Не знам дали тогава вече го бе срещнала. Макар да мисля, че да. Все бях вън от къщи, много работех. Работех в Управлението за издирване на деца и много пътувах, ходех къде ли не. Търсех загубилите се малки дечица, милите. Намирах някои от тях. Отвеждах ги вкъщи и разговарях до среднощ с родителите им. А когато се прибирах у дома, тя вече спеше и сутрин, на закуска, никога нищо не ми казваше. Само ме гледаше. По един особен начин, ако разбираш какво искам да кажа.

— Имахте ли деца?

— Да. Едно момченце, по-малко от Роар. Тази есен ще тръгне на училище. Томас.

Сега беше мой ред да гледам мълчаливо в чашата с кафето и да търся там едно лице, което не се виждаше, и един глас, който отдавна бе замлъкнал.

В този момент при нас влезе Роар:

— Варг, ще останеш ли да гледаме криминалния филм?

Венке Андресен отвори уста да каже нещо. Усмихнах се и рекох:

— Не, благодаря. Предпочитам да гледам кошмари само насън. Пък и вече е време да се прибирам.

Той изглеждаше разочарован, но не продума.

Покашлях се и станах.

— Благодаря за кафето. Беше ми приятно да си побъбрим. Радвам се, че те срещнах — заврях пръсти в косата на Роар.

В антрето излязохме и тримата. Облякох си якето, усетих в джоба ключовете на автомобила. Погладих Роар по главата и подадох ръка на майката. Тя каза:

— Благодаря за помощта. Дължим ли нещо?

— Приемете го като приятелска услуга. А ти си пази велосипеда, Роар. Всичко хубаво.

— Всичко хубаво — каза Роар.

— Довиждане — каза майката. — Благодаря за всичко.

Излязох от блока и се упътих към колата. Когато вече бях седнал зад волана, погледнах нагоре. На прозореца със зелено-бялото перденце стоеше момченце с личице, залепено на стъклото. То ми махаше.

Махнах му и аз. Горе, зад ъгъла на блока, долових няколко удължени сенки, седем или осем на брой. Можеха да бъдат сенките на младежи от някоя банда или пък само игра на светлината, струяща през прозорците.

7

Съботата и неделята отминаха подобно на всички почивни дни в прехода между февруари и март: като тежки крачки през дълбок до коленете сняг. Навън все още не се развиделяваше напълно. Облаците се бяха проснали ниско над земята и града като сив килим. Да се иде до Фльоен[4], означаваше сякаш промъкване през мокро нацеден, доста мръсен и лепкав памук. Имах чувството, че газя до ушите в сняг, макар да бях обут във високи ботуши, наистина не съвсем нови. Не пееха птички, а в шишето ми с акевит не плуваше никаква златна рибка, както очаквах, преди да се прибера вкъщи. Дори го изпразних до дъно с надеждата, че ще я зърна, ала за съжаление не видях никаква златна рибка.

В неделния ден пообиколих Нурднес. Там, където някога имаше малки дървени къщи, които се притискаха тясно една до друга, сега се издигаха бетонни колоси, в които просто не ми се вярваше, че живеят хора. На мястото, където някога имаше прекрасен парк за игри, толкова голям, че изглеждаше безкраен, сега се намираше аквариум: едри риби плуваха в съвсем малък водоем, а редом се издигаше научноизследователският институт, разположен във висок блок и следователно отлично приспособен за изучаване по-скоро на летящи, отколкото на плаващи риби. Там, където някога се разхождахме с любимото момиче и смутени ровехме ситните камъчета по брега с върховете на обувките си, сега се ширеше асфалт. Не открих златна рибка и във втората бутилка.

В понеделник сутринта бях отново в кантората си. Сивият и прогизнал памук навън се бе наслоил и в главата ми, а мълчаливият телефон на бюрото ми приличаше на вкаменена костенурка.

Часовете отлитаха, както вятърът заличава следите в пясъка. Зад прозореца градът живееше, ала без мен. Продавачите на риба на пазара режеха чевръсто стоката си, размахвайки едри червени юмруци с полепнали по тях жълто–зелени люспи, и подаваха пакетите на жени в сини палта и с кафяви найлонови торбички. Продавачките на цветя клюмаха с окаян вид, какъвто впрочем имаха и цветята, които продаваха. В най-отдалечения край на пазара стърчеше самотен търговец и продаваше моркови от Италия, цветно зеле от Израел и гулия от миналия век.

Градът тънеше в киша, а водата във Воген се надигаше и вълните ближеха брега като грапави кучешки езици. Бе един от онези дни, когато хората се мотаят насам-натам с напрегнати лица и са готови всеки момент да се сбият с някого за щяло и нещяло.

Следобедът настъпи бавно, сякаш нямаше никакво желание за това, а телефонът продължаваше да немее.

Седях, вторачен в него. Може би пък аз трябваше да се обадя.

Например някому. На старата ми майка, ако бедната не бе умряла още преди две и половина години, а едва ли щеше да вдигне телефона там, където се намираше сега. Пък и не знаех новия й телефонен номер.

Или на познато момиче, служителка в службата за регистрация на населението, ако не беше глупавият сюрприз, който тя ми сервира, когато й се обадих последния път. „Аз съм, Веум“, казах. „Какъв Веум, попита тя. Този с телефона?“ Минаха няколко дни, преди да разбера хумора на ситуацията, и повече не й се обадих.

А защо не на Паул Финкел, журналиста. Можехме да излезем някъде, да обядваме, да пием по бира. Но той през цялото време щеше да ми дърдори за мацките, които сваля, а няма по-досадно нещо от това да слушаш любовните истории на другиго, особено когато не може да му се вярва. И той се бе развел. От време на време имам чувството, че всички около мен са разведени.

Накрая набрах произволен номер. Отговори ми мъжки глас:

— На телефона Йебсен.

— Ало, мога ли да говоря с госпожа Андресен? — попитах.

— С кого?

— С госпожа Андресен.

— Изглежда, сте сбъркали номера. .

— О, извинете.

— Няма нищо. — И затвори.

Седях с телефонната слушалка на ухото и слушах сигнала. Телефонният сигнал е забавен, „пиу-пиу“. Ако седиш дълго със слушалката на ухото, можеш да си внушиш, че някой непрекъснато те вика или пък неколцина, в хор, но без да ги разбираш. И ако продължаваш да седиш още и да слушаш, току-виж, обадила се телефонистката, за да каже:

— Бъдете така добър да затворите телефона.

Сложих слушалката върху вилката и напуснах кантората.

Понеделник е странен ден. Депресията от почивните дни все още не е преминала, а новата седмица вече настъпва с новите си събития. Погледнато философски, можем да се оправим и без понеделници. А в моя бранш може да се мине и без повечето дни от седмицата.

Със същия успех бих могъл да си стоя и вкъщи.

8

Обядвах в кафетерията на втория етаж. Хапнах някакво ястие с месо, което имаше вкус на забравена от боклукчиите смет. Но това пак си беше моя грешка. Знаех къде отивам да обядвам, а и преди бях ял тази безвкусица.

Вкъщи си сварих чаша билков чай, за да си прочистя бъбреците от акевита на почивните дни. Разположих се с бяла порцеланова чаша в едната ръка и биографията на Хъмфри Богарт[5] в другата, въпреки че и преди това я бях чел. Фотографиите в книгата бяха сивкави, което показваше, че са правени преди много години, в далечната страна на авантюрите, отдавна стигнала до дъното на падението. Вече няма хора като Боги. А ако той можеше внезапно да се появи жив под светлината на луминесцентните лампи на пазарния площад, щяхме веднага да го измъкнем от шлифера му, да разкъсаме дрехата на късчета за спомен. Помня болката в очите му, втвърдени от непрекъснатите болки в стомаха (по-късно се оказа рак), хрипкавия глас, поувисналата му изкуствена челюст: в наши дни хора като Боги не биха си намерили място другаде освен в някой паноптикум.

В този момент иззвъня телефонът. Беше пет и половина и телефонът наистина звънна. Можеше и да е грешка. Вдигнах слушалката и казах:

— Имате грешка. На телефона е Веум.

— Веум! Идвай веднага! Моля те, веднага! Онези отвлякоха Роар.

Гласът й трепереше. Видях пред себе си сините очи и нежния бял тил.

Казах:

— Спокойно, не се вълнувай. Кой е взел Роар? Да не би…

— Да! Джокер… и бандата. — Тя изхлипа. — Върнах се вкъщи и не заварих никого, но в пощенската кутия намерих лист, на който пишеше: „Роар е при нас. Знаеш къде можеш да го намериш. Мисли му, ако предупредиш ченгето — ще го убием.“

— Звъня ли в полицията?

— Не, нали казах какво…

— И все пак би било най-доброто в случая. Надали може да се вярва на това, което са написали. Просто блъфират. Момчета са, и то с жълто около устата. Разбираш ли… те просто искат да те изплашат.

— И ме изплашиха, Веум. Не искам да се обадя в полицията. А нямам… нямам друг, към когото да се обърна за помощ, особено сега. Ти не би ли могъл… аз ще си платя, разбира се, ако това те спира!

— Не става дума за това.

Сметката ми в банката отдавна беше закрита. Ако вложех там нещо, сигурно щеше да се задави.

— Разбира се, че ще дойда, щом ти…

— Да, да. Благодаря ти! Но идвай, идвай колкото можеш по-бързо.

— Вече излизам. Успокой се, докато дойда. Всичко ще се уреди, гарантирам ти това. До скоро!

— Чакам!

Оставих слушалката обратно, допих си бъбречния чай и оставих Боги да лежи спокойно в хартиения си гроб. Излязох.

Навън като че беше започнало да става по-светло. Ето там, зад пердетата на зелени квадратчета вечеряше семейство с две деца. Майката, русокоса и с пламнали от напрежение бузи, сервираше димяща храна на масата, а бащата, със свъсено чело и светла брада, седеше умислен и наблюдаваше съсредоточено децата си, сякаш гледаше собствения си образ в пукнато от горе до долу огледало. През отворения прозорец, на един от другите етажи долиташе дрезгав глас, който пееше, че е прекарал целия си живот в къща до селския път, но единственото общо нещо между него и гласа на Едвард Першон[6] беше пърленото изговаряне на буквата „р“. С други думи, вечер като вечер, в която Веум излизаше навън. Услужливият Веум. Готов да се отзове на всяко повикване. Особено ако не е в работно време.

Миниморисът изхърка от удивление, че прекъсват късноследобедната му дрямка, и загасна два пъти в центъра на града. Казах му, че ще го захвърля и ще си купя фолксваген. Тогава заработи като по ноти и ме закара без повече проблеми до високия блок извън града, жужейки като сит бръмбар.

Паркирах колата и влязох в блока. Асансьорът сякаш ме чакаше. Кабината беше празна и стигнах без премеждия до деветия етаж. Отидох до вратата на Венке Андресен и позвъних.

Тя отвори. Лицето й беше почервеняло, а очите подпухнали. Дръпна ме в антрето и затвори вратата. После се отпусна на гърдите ми и се разтресе в дълги, сподавени в ризата ми ридания. Отдавна никой не ми бе плакал така. Всъщност много, много отдавна. Обгърнах раменете й с ръце и я погалих с пръсти по гърба. Движех бавно дланите си и не говорех нищо. Най-добре е жената да се остави да си поплаче, колкото иска.

Тя се поуспокои. Спря да плаче и изведнъж замръзна в ръцете ми. Усетих, че иска да се освободи от прегръдката, и разхлабих обръча на ръцете си. Тя гледаше копчетата на ризата ми, а аз й подадох носната си кърпа, за да си изтрие очите и носа. После вдигна поглед от копчетата към лицето ми:

— Извинявай, но не исках да…

Устата й беше подпухнала от плач, надута като след ужилване от оса. Проговорих, а гласът ми съскаше като грамофонна плоча на седемдесет и осем оборота (ако това наистина беше моят глас):

— Къде е онази бележка?

Венке извади от скрина една нагъната хартия. Подаде ми я и докато аз я поемах, избягнах да докосна ръката й.

Прочетох написаното с кръгъл, почти детски почерк!

„Роар е при нас. Знаеш къде можеш да го намериш. Мисли му, ако предупредиш ченгето — ще го убием.“

Подпис нямаше.

Попитах я:

— Кога се върна от работа?

— В четири и половина.

— Но ти ми се обади не преди пет и половина. Кога получи бележката?

— Когато се върнах вкъщи, Роар го нямаше. Излязох да го търся навън и говорих с някои от приятелчетата му. Но те не го бяха виждали. Търсих го още малко и в пет часа се върнах обратно. Тогава видях тази бележка в пощенската кутия. Изплаших се до смърт. Не си спомням какво точно направих, качих се горе, легнах, плаках. Просто не знаех къде да ида, кого да моля за… помощ. Тогава се сетих за теб. Помислих си, че може би ти… Но не смятай, просто аз ще… — Тя ме погледна в очите. — Аз ще ти платя хонорара, който се полага.

Отговорих й:

— За това ще говорим по-късно. Първо трябва да намерим Роар. Това е най-важното. И ти все още си сигурна, че не желаеш да се обаждаме в полицията?

Тя завъртя отрицателно глава.

— Добре. Остани тук, в случай че момчето се върне. А аз ще видя къде бих могъл да го открия.

— Къде… ти къде отиваш?

Казах:

— Най-логично е да започна от онази хижа там горе.

Тя отвори широко очи. Големи, сини — просто ме болеше да ги гледам. Венке отрони:

— Но това е опасно. Може да стане…

— От време на време и аз ставам доста опасен.

Казах това и се опитах да изглеждам такъв, за какъвто й се представих. После излязох.

9

Когато тъмнината обвие насрещната страна на Людехорн, наоколо става толкова тъмно, че не мога да се сетя за по-мрачно място. Сякаш отвесният склон на планината се превръща в нощ.

Спрях на безопасно разстояние от хижата. Стоях и се вслушвах. Не се чуваше нищо. Ни звук. Оглеждах дърветата едно по едно, но беше много трудно да се определят контурите им в безжизнения вечерен мрак.

Гората можеше да бъде пълна с живот, а можеше и да е мъртва вкаменелост.

Отидох до хижата, спрях се до стената, почти под малкия прозорец, покрит с мрежа за курник. Амбразурата се намираше доста високо и аз не бях в състояние да погледна вътре. Опитах се да чуя нещо. Все още никакъв звук. Ала не ме напускаше силното и неприятно чувство, че не съм сам. Отново старателно огледах дърветата наоколо, като че ли дочух глас. А този клон насреща не бе ли всъщност глава, подадена към мен? И не чувах ли в тъмнината нечие дишане?

Внимателно обиколих хижата. Надзърнах зад ъгъла. Хижата нямаше врата, но на входа й висеше дебело покривало от зебло. Беше невъзможно да се види дали вътре има някой. Изправих се и спрях точно на входа. С лявата ръка дръпнах внимателно зеблото и надзърнах в хижата. Там беше още по-тъмно, отколкото навън и цареше още по-дълбока тишина. А може би нещо се движеше вътре… на пода?

Тъй като никой не ме нападна, имах само една възможност — да разбера какво има там. Наведох глава и влязох стремително в хижата, като веднага свих наляво и се облегнах с гръб на стената.

Нищо не се случи. Никой не скочи върху мен в мрака, не ме срещнаха нито юмруци, нито ножове.

Стоях и дишах тежко, докато очите ми свикнат с тъмнината.

Помещението бе малко, четириъгълно. Подът, застлан със зебло, с разхвърляни върху него стари вестници и няколко празни найлонови торбички. Миришеше на бира, пот и на още нещо неприятно.

В най-далечния ъгъл забелязах вързоп, подпрян на стената. Това бе Роар. Краката му бяха прегънати и завързани, ръцете — зад гърба. Някой бе мушнал в устата му мръсна носна кърпа и лицето му бе почервеняло от напрежението. Очите му гледаха към мен. По бузите на Роар имаше следи от сълзи. Щом ме позна, сълзите отново закапаха от очите му, които светеха бели в тъмнината.

Косата му се бе сплъстила, дрехите мръсни. С изключение на тези неща той бе невредим. Но в този случай по-дълбоки бяха раните в душата му.

Отворих сгъваемото си ножче, клекнах до него и го освободих от въжетата. Извадих носната кърпа от устата му и колибата се огласи от особен звук. Видях го как се мъчи да сдържи плача си, но знаех, че не ще успее. Прегърнах го и го притиснах до гърдите си. Така заглуших плача му с якето си и се опитах да успокоя тялото му с ръцете си. Роар плачеше, силно треперейки, и ми бе необходимо повече време да го успокоя, отколкото майка му преди това. А и не можех да се съсредоточа само около него. Плачът наруши тишината и вече не можех да бъда сигурен, че наоколо има само тишина и плач, не бях сигурен дали не ще се появят и други звуци. Вслушвах се така напрегнато, че ме заболя главата, но не чувах нищо друго, освен плача на Роар. Може би бяхме съвсем сами, може би те си бяха отишли по домовете да пият какао и да играят „Людо“; „работният“ им ден беше приключил.

Прошепнах в ухото му:

— Трябва да се махаме, Роар. Майка ти ни чака.

Той кимна и заподсмърча.

— Знаеш ли къде са другите?

Роар завъртя глава:

— Те, тее… си тръгнаха отдавна — заекна той с глас, все още разтърсван от плач.

Извадих чиста носна кърпа и избърсах сълзите му. После казах твърдо:

— Да си тръгваме за дома, а?

Прегърнах го през рамо, дръпнах зеблото пред входа и го поведох навън от хижата.

Онези стояха в полукръг пред вратата и ни чакаха.

Усетих как Роар се смръзна до мен и аз бързо го избутах назад, обратно към вратата.

Преброих ги бързо. Петима. С двама по-малко от миналия път. Джокер беше там, дангалакът, шутът Тассе, този с пъпката на носа и един друг с руса коса, доста бухнала и сресана назад, когото не си спомнях от предишния път.

Пет парчета. А аз бях сам.

Този път Джокер не ме остави да държа реч, а заповяда с напрегнатия си, рязък глас:

— Хайде момчета, смачкайте го!

И сам остана да стои прав със злобно изражение на лицето и скръстени върху гърдите ръце. Беше ясно, че той самият не обича да участва в побоища, във всеки случай не преди да бъде стопроцентово сигурен в победата си. Това намаляваше броя на противниците ми на четирима, като Тассе явно не можеше да се взема сериозно под внимание.

Трябваше да се концентрирам върху останалите трима. Двамата от тях вече нападаха. Парирах с лявата си ръка атака на дангалака, а на русия нанесох удар с дясно рамо. Този с пъпката на носа успя да ме цапне със свит юмрук в гърдите, аз залитнах назад и се опрях в стената на колибата. Трябваше да променя мнението си за Тассе. Той скочи с наведена напред глава към мен, тикна чело в коремната ми област и почти ми изкара въздуха. За момент гората стана ослепително бяла в очите ми. Нанесох удар с коляно в лицето на Тассе, който не успя да се отмести на време, докато се опитвах да изляза от обгърналата ме червено-жълта пелена, която предизвика ударът в стомаха ми.

Чух, че Роар извика, и вече бях нападнат от двата фланга. Свит юмрук попадна в устата ми и обезчувстви горната ми устна, а върхът на една обувка се заби във вътрешната част на бедрото ми, достатъчно високо, за да накара мускулите ми да се сгърчат от болка, но за щастие не толкова високо, за да ме нарани по-сериозно.

Стиснах зъби и се опитах да разгранича сенките от тъмнината. Видях вляво контурите на едно лице и нанесох последователно удари с левия лакът и десния юмрук. Разбрах, че съм улучил, някой се претърколи назад и чух, че ругае и стене, падайки. Но ето че друг се изправи пред мен, като се опитваше да ме стегне в менгеме. Не обичам да ме прегръщат и вдигнах коляно към слабините му. В момента, в който той се сгърчи в краката ми, аз му нанесох удар със събрани ръце в тила. Той остана да лежи на земята. Не се опита да стане. Тогава получих удар в главата и пред очите ми изскочиха звезди. Усетих, че ми прилошава, че ми се завива свят. Напълних дробовете си с въздух и започнах да удрям напосоки в тъмнината. Чух вик, а ударът ми срещна широки гърди. Някой ме цапна в челюстта и аз отново нанесох удар, този път по-ниско. Попаднах в стомаха му. Юмрукът ми улучи разхлабените му мускули. С лявата си ръка го проснах настрана. Отново се завъртях и опрях гръб в стената.

Тассе стоеше на безопасно разстояние и държеше пред носа си носна кърпа. Сълзите течаха от очите му, но той упорито сподавяше плача си.

Дангалакът се беше облегнал на едно дърво. Подпираше се на едната си ръка. С другата ръка бе закрил окото си, а здравото му ме гледаше с безсилна ярост.

На земята пред мен лежеше русият. Видях, че още диша, но не даваше признак, че иска да стане.

Този с пъпката танцуваше своя особен танц между дърветата. Краката му се влачеха с омекнали колене и съвсем не се движеха в такт с тялото. Той си мърмореше и се държеше с едната ръка за рамото, сякаш му бе необходимо нещо, което да му служи за опора. Най-накрая седна на земята. Остана там с гръб към нас и въобще не се обърна. Погледът му блуждаеше нагоре във въздуха, сякаш търсеше звездите, които въобще не се показваха.

Джокер ме гледаше вторачено и мрачно. Очите му изглеждаха безцветни и сиво-бледи в мрачината. На лицето му бе застинал познатият ми злостен израз, а в дясната му страна се поклащаше сгъваем нож с извадено острие. Но съвсем не изглеждаше, че той се готви да го употреби. Просто бе взел мярка за сигурност.

Огледах се за Роар. Все още не помръдваше от входа на хижата. В широко отворените му очи се четяха страх и радост. Казах:

— Хайде, Роар. Сега вече си тръгваме.

Но аз не го прегърнах, защото исках ръцете ми да са свободни.

Казах на Джокер:

— Ще запомниш кой съм аз, нали? Казвам се Веум. Знай едно нещо: само пак да чуя, че измъчваш… това семейство тук… — с едно движение на ръката си превърнах Роар в семейство. — Само ако чуя нещо подобно, ще дойда тук лично още веднъж и тогава въобще няма да се занимавам с нещастните ти „подчинени“. Ще дойда за теб. Ще те сгъна като джобно ножче и ще те облъскам във всички дървета в гората така, че въобще не ще успееш да извикаш и името на майка си. Ясно ли е?

Той се озъби и без да каже дума, насочи ножа си към мен, само че от безопасно разстояние.

Продължих:

— Ако смяташ, че можеш да ме уплашиш със сгъваеми ножчета, много се лъжеш. Отдавна им знам вкуса. Гълтач на саби ме наричаха още когато бях моряк. Та ако желаеш, следващия път донеси всички прибори от кухнята на майка си. Ще ти видя сметката и горчиво ще съжаляваш, че въобще си се събудил днес.

Бях по-храбър от когато и да било, но имах и четири доказателства — стоящи, лежащи и седящи в мрака наоколо, че още не съм си загубил силата.

Беше ясно, че тези доказателства са възприети правилно от Джокер, защото той и не направи опит да помръдне.

Оставих го там, в гората, с нож в ръката и злобно разкривено лице. Може би такъв си бе роден. Може би бе от онези, които с нож се откъсват още от майчината утроба и за които няма нищо свято. Едни са такива, други стават такива. Джокер си беше такъв и за мен това бе достатъчно. Не ми трябваше да знам повече.

Без да говоря повече, отведох Роар при майка му.

10

Чак в асансьора ми се зави свят. Принудих се да се подпра на стената, а потта обливаше тялото ми. Имах чувството, че никога няма да се доберем горе, сякаш асансьорът се беше откъснал от шахтата и се носеше, без да спре, към космоса, а аз и Роар бяхме последните живи обитатели на земята, сувенири от изчезнала цивилизация.

Но асансьорът най-сетне спря и ние излязохме от кабината.

Венке ни бе съгледала от прозореца и чакаше пред вратата на асансьора. Очите й се разшириха от ужас, когато ме видя как изглеждам, ала побърза да вземе Роар в обятията си. Детето я обгърна през шията и отново заплака. Просълзи се и тя. Лицето й придоби мекота и одухотвореност.

Мина известно време, аз се покашлях лекичко и Венке вдигна лице към мен.

— Та ти си в кръв! — възкликна и рипна, без да изпусне Роар от прегръдката си.

— Ела да влезем вътре.

Носеше Роар на ръце по балкона към жилището им, а аз ги следвах. Краката ми се огъваха.

Погледнах се внимателно в огледалото, тъй както човек наднича в стая, до която няма достъп. Оттам ме гледаше мъж, когото някога съм познавал. Потъмнял, със сплъстена коса и мръсни петна по лицето. Когато се опита да се усмихне, от петната рукна кръв, та той предпочете да остане сериозен.

Венке все още беше заета с Роар, но дойде при мен до огледалото и погледна драскотините ми.

— Какво се случи? — попита.

— Бяха малко повече от мен — отговорих. — Но мисля, че сега някои от тях изпитват по-голяма болка.

Усмихнах се и тя ме упрекна съвсем основателно:

— Недей, ще ти се напукат устните. Ела тук.

Хвана ме за ръката над лакътя и ме заведе в банята. Все едно, че тръгнах с широко отворени очи срещу слънцето. Тебеширенобялата светлина ме удари в очите и ме заслепи.

Банята беше малка и бляскаво-бяла, ярко осветена от голям глобус на тавана. Тук проличаваха и най-малките драскотини. Венке сигурно има много хубава кожа, щом си позволява да се оглежда на такава силна светлина.

Тя напълни порцелановия умивалник с вода и вдигна лицето ми към светлината. После натопи във водата хавлиена кърпа и напръска леко раните ми, а сетне много внимателно започна да го изтрива, сякаш миеше новородено, и аз усетих как болките ми започват да заглъхват, а виенето на свят постепенно изчезва.

— Помага ли? — попита.

Погледнах я през полуотворените си очи и кимнах. На тази силна светлина очите й изглеждаха още по-сини. Лицето й като че ли изпълваше цялата стая, поглъщаше светлината и ставаше все по-голямо. Виждах фините венички на носа й, светлия, прозрачен пух над горната устна, нежните, току-що образувани бръчици около очите и на челото й. А очите — сини, така сини, че от тях сякаш всеки момент можеше да се очаква да излетят птички.

Роар стоеше на вратата и от погледа му нищо не убягваше. Той се беше поуспокоил и в гласа му се чувстваше ентусиазъм:

— Трябваше да видиш как Веум ги разпердушини, мамо. Така ги натръшка. Те… те след това не можеха да ходят. А този Джокер, той изглеждаше, сякаш… сякаш бе напълнил гащите. Варг ги направи на нищо, всичките.

Погледнах надолу към него. Очите му сияеха:

— Нали, Варг, а?

— Добре, добре — казах.

— Ела — каза тя. — Ще ви направя нещо за ядене.

Тази вечер ме покани в дневната.

Приятна стая. Не че беше с нещо необикновена — просто стая, в която човек се чувства тъй, като че е прекарал целия си живот там, макар да е влязъл в нея само преди минута. Мебелите бяха стари и запазени, столовете удобни, не беше нужно да се прегъвам, за да се храня добре на масата. По стените бяха закачени стари акварели — пейзажи на високопланински прелести, и доста стенни бродерии, на които явно домакинята бе майсторката. На една етажерка бяха подредени томчета с поизтрити гърбове: криминални романи, готварски книги, наръчници за гледане на деца, за поддържане на дома, един роман на Фокнър и нашумял бестселър — историята на една стара жена от дълбоката провинция, спомените на известен политически деец (част трета) и една книга за футбола. Всичко за всякакъв вкус.

На друга етажерка имаше четири-пет албума с фотографии, а до тях снимка в рамка. Семеен портрет, на който познах Венке Андресен с малко по-дълга коса и Роар, опулен, с пълно бебешко лице. Третият на снимката трябва да беше бащата на Роар. Млад мъж с открито, малко бледо лице, но това можеше да се дължи и на недостатъчното осветление, русокос, с тъмни очила. Усмивката му беше пленителна. Двамата с Венке седяха на някаква стена или ограда, а тя държеше Роар в скута си. Лятно време, леко облечени, очебийно щастие.

По останалите етажерки имаше дребни предмети: статуетки, декоративни шишарки, евтини сувенири и по-скъпи порцеланови фигурки на животни. Толкова много, че не оставаше място за кибритена кутийка.

В един от ъглите на стаята имаше телевизор, който говореше сам със себе си. Едно геройче от анимационен филм ходеше нагоре-надолу, правейки гримаси. Добре, че не беше смешно, защото, ако трябваше да се смея, пак щях да се облея в кръв. Отпуснах се в хубаво, удобно кресло, Роар седна до мен и се облегна на рамото ми, а отсреща пред нас пробягваха и трептяха сините картинки на телевизионното предаване.

Ето че то свърши, на екрана се появи дама, която се осведоми дали филмът ни се е сторил забавен. После каза, че ако искаме да го гледаме още веднъж, ще трябва да включим телевизора в девет и пет на следващия ден. Ще бъде пак весело, добави дамата и пусна сладникаво-кисела усмивка.

След това започна урокът по английски. Тази серия я бяха показвали поне пет пъти досега, но я излъчваха като уж съвсем нова.

— Гледа ли ти се? — попита Роар.

— Не, благодаря. Можеш да го изключиш — казах.

Както всички деца и той се затрудни да извърши точно това действие, но го направи. После се върна обратно. Седеше на облегалката на креслото и мислеше. Погледнах го. Най-накрая го запитах:

— За какво мислиш?

Той почервеня:

— За нищо.

— За абсолютно нищо?

— Мислех си, че си много по-силен от моя татко. Той никога не би се справил с всичките тези…

Венке Андресен влезе в дневната и той замълча. Тя държеше в ръце поднос с какао и сандвичи. Какаото беше в жълти чаши, а сандвичите — в голяма чиния и представляваха филии хляб с яйца, нарязани кренвирши, резенчета домати и краставици, шунка, червено цвекло, сардини в доматен сос и дори с конфитюр. Щяха да стигнат и за закуска на другия ден. А може би тя наистина очакваше и други гости.

Докато хапвахме, Роар разказваше за случилото се. Пипнали го пред самия блок. Били трима заедно с Джокер, който ръководел операцията от разстояние. Вързали му ръцете отзад, натъпкали в устата му носна кърпа и го помъкнали с тях. Той се опитал да избяга, но получил удар в носа и предупреждението, че ако шавне още веднъж, ще му счупят краката. И момчето се кротнало.

Горе пред хижата най-напред го завързали за едно дърво, обикаляли в кръг около него, заплювали го и го биели. Той вдигна крачолите на панталоните си:

— Вижте тук!

Краката му бяха просто покрити със синини. Майката замръзна. Аз се опитах да преглътна.

После му разказали какво ще направят с майка му.

Венке Андресен пребледня:

— И какво казаха?

Той гледаше настрани, също така пребледнял.

Тя почервеня:

— Проклети гадове! О, аз ще…

Стана, стиснала ръце. Видях как се опитва да си поеме дъх. Носеше тънък бял пуловер и гърдите й се надигаха и падаха под него в такт с тежките въздишки.

— Какво ще кажеш, Веум?

Опитах се да преглътна. Тоест непрекъснато се опитвах, но това парче, което беше заседнало в гърлото ми, нямаше и след сто години да слезе по-надолу.

Тя отново седна.

— О, аз ще… — Венке удари с юмручето си по страничната облегалка на стола.

— Онзи младежки ръководител… — попитах. — Как се казва?

— Воге. Гюнар Воге? Какво те интересува за него?

— Искам да поговорим.

— Няма да помогне. Той е глупак и има доверие на тези бандити. Казва, че доверието било най-важното. Трябвало да имаме предвид в какви семейства израстват подобни типове. От какви домове идват. Ние от добри семейства ли сме, как мислиш?

За част от секундата видях пред себе си друга стая, далеч от тук, на една тъмна уличка, в нея майка, която седи до радиото и плете, уморен баща — трамваен кондуктор, който се прибира от работа в голямата топла кухня, в стаята с големи зелени растения в саксиите, където се завръщахме и ние, едва вечер, а радиото ни посрещаше с думите: „Добър вечер, моето име е Кокс.“ После следваше песен, която бяхме усвоили наизуст и можехме да си спомним всеки стих и след двайсет години или, по-точно казано, ние също стихоплетствахме допълнения към нейната мелодия и ще я помним, докато сме живи.

— Нямам ли право, Веум?

Тя ме гледаше с очи, които вече се пълнеха със сълзи и скоро щяха да прелеят.

— За кое?

— Ние от добри семейства ли сме?

— Някои от нас може би са. Други не. Толкова много неща би трябвало да се имат предвид, толкова много неща са от значение…

— И в този свят ние раждаме деца, в този ад, пълен с мошеници и лъжци… с терористи. Има ли тук нещо друго, освен нищета! Нима никога няма да получим правото на… поне на малко щастие.

Тя ме погледна тъй, сякаш аз знаех къде се намира философският камък. Но нито го бях виждал, нито знаех дали съществува. Аз бях Веум, по име, дадено ми от моя баща — Варг. Със същия успех е можел да ме нарече и Кокс, това не би променило нещата.

Огледах стаята: мъртвия телевизор, етажерките, всички предмети, фотографията на щастливото семейство, избродираните картини по стените, масата с филии и какао, Роар, мълчаливо заслушан в майка си, която не преставаше да хлипа. Станах и отидох до прозореца, за да потърся утеха зад стъклото му. Навън бе черна нощ, валеше. Светлините, някъде далеч долу, мигаха насреща ми като ослепели от сълзи очи, а откъм централната магистрала се носеше постоянният, неравен тътен на автомобилното движение. Над всичко това издигаше гърбина Людехорн, таейки сякаш някаква своя печална тайна, своята собствена мъдрост за живота, за щастието и всичко останало. Не е чудно, дето в преданието за тази планина се казва, че именно на нейния връх вещиците си отпочиват, когато на Еньовден се носят на метлите си към Блоксберг.

11

Роар отиде да си легне. Венке извади шише евтино червено вино, от онова, което всяка година се продава с различни марки на етикета. Този път виното беше от Израел.

— Искаш ли чаша вино, преди да тръгнеш? — попита.

— Няма да ми дойде зле — отговорих. — Макар да съм с кола. Алкохолът може да ми внуши, че съм по-добър шофьор, отколкото сам се смятам.

Тя извади чашите и наля. Малки кръгли чаши без подложка. Заприличаха на сапунени мехури, пълни с кръв. Тя даде знак за мълчаливо „наздраве“ и пихме. Виното имаше вкус на есен: септември, офика, стъпкани шипки на тротоара, стари вестници в канавките, които първият есенен вятър развява насам-натам, хора, забързани към домовете си.

Устните на Венке се навлажниха и без да я подканям, тя поде:

— Бяхме толкова щастливи, Веум, Юнас и аз. През първите години. Така си ги спомням тези първи години. Времето, в което двама се откриват един за друг, нали? Когато си опиянен от любов и не забелязваш никого освен него. О, боже, колко влюбена бях!

Тя протегна ръка към паничката с фъстъци. Пръстите и бяха дълги и бели. Телевизорът отново забръмча, но изобщо не го слушахме. Звукът му утихна, а един мъж с тежко чене започна да хрипти нещо с някого.

— Беше през 1967 година, да, тогава беше. Той следваше последна година в икономическия, а аз работех в една кантора. Наел бе квартирка в Мьоленприс, мансардна, под самия покрив. Вечер лежахме на дивана му и гледахме през двата прозореца нагоре към звездите. Или съзерцавахме меките облаци на летните вечери, а уханието на парка Нюгорд и птичите песни изпълваха стаята. Всъщност имахме една стая, един диван, една маса с два стола, а в ъгъла — друга, по-малка, с котлон върху нея. Тоалетната беше от другата страна на коридора, преди да отидем там, се ослушвахме дали не е заета. После се прокрадвахме боси или по чехли. Само като си помисля за жалката обстановка, за теснотията, но… никога не сме били така щастливи, както в годините, когато живеехме там. После дойде Роар и ни стана тясно. Намерихме си жилище горе на Нюгордската височина, две стаи и кухня. Оженихме се, имам предвид след като забременях. Но не защото бяхме принудени, не… просто почувствахме, че така трябва да стане. Та ние се обичахме. Не можеше да бъде другояче. Бяхме най-щастливата двойка в света. А после… — Венке сви рамене и впери тъжен поглед пред себе си. Стискаше винената чаша с ръце, сякаш зъзнеше и имаше нужда да се сгрее. После продължи: — Бяхме млади, разбира се. През тези години всички са млади. И смятам, че това, което стана с нас, не е изключение: хората се променят по малко с всяка година. Юнас завърши института и постъпи на работа в рекламна агенция. Сравнително малка — само с петима души, пък с много работа. Връщаше се вкъщи смазан от напрежение, но и това беше чудесно време. Аз гледах невръстния Роар. Че кой друг? Напуснах работата си в кантората за няколко години. Така решихме, че ще бъде най-добре, докато детето поотрасне. И така… — Тя ме погледна сякаш с въпрос в очите. — И така… всичко… свърши.

Отбелязах:

— С браковете е почти като с динозаврите. Измират от само себе си.

Погълната от своите мисли, Венке промълви:

— Какво?

— Браковете. Те измират от само себе си, повечето.

Венке продължи:

— Не мога да кажа точно кога свърши. Не мога да взема някой стар календар, да го разлистя, да посоча определен месец или някоя дата, за да кажа, че именно в този ден е свършило всичко. Не, бракът ни по-скоро заболя, и то за доста време. Или още по-точно, сякаш настъпи неминуемото оздравяване. — Тя си наля още вино. — А понякога боледуваш дълго, нали? Както аз някога, в детството. Не се вдигах от леглото месеци наред, скучаех и се оставях да ме глезят. Бях център на всичко. Просто ме заболяваше, че отново оздравявам, разбираш ли? Да, да… И тъй, една сутрин сякаш се събудих и като го слушах как спи до мен, усещайки миризмата на пот и застояла бира, аз си помислих: какво се е случило с нас? Е, добре, Юнас бе започнал да си пийва. От време на време се връщаше късно от работа. Имал нужда да пийне една бира, казваше той. После дойдоха официалните обеди с клиенти, неделните семинари и конференции в Осло. Преминал бе в по-голяма рекламна фирма, с клиенти от цялата страна. Много, много нощи оставах сама. И така, една сутрин… аз разсъждавах: „Докато преди лежах до теб, Юнас, и в жилите ми се разпалваше огън, който ме изгаряше през целия ден, чак до вечерта, сега съм съвършено студена, а ти, щом се събудиш, не се навеждаш над мен, за да ме целунеш, а ме гледаш със студени, апатични очи и грухтиш, сякаш казваш: Пак ли ти? Кога ще се отърва от теб?“ Май доста се разбъбрих.

Пийнах от виното, за да избягна бърз отговор от моя страна:

— Ах, не, не. — Заповядайте при Веум, при добрия стар Веум. Никаква житейска история не му доскучава, нищо, че те всичките си приличат. Не се притеснявайте, говорете. Отзивчив, Веум изслушва: това му е работата.

— Толкова отдавна не съм споделяла нищо с никого. Така приятно, искам да кажа. Но нека да побъбрим и за теб. Е, Веум?

— Защо не ме наричаш Варг?

— Добре — кимна тя, наля си нова чаша вино и очите й заблестяха. — Варг, разкажи сега ти за своята жена… За бившата си жена де.

— За Беате? — свих рамене. — Какво толкова да разказвам за нея? Особено сега. Бяхме женени няколко години. Пет, за да бъда точен. Роди ни се момченце и се разделихме. Тя отново се омъжи, за преподавател. Живеят извън града, в Ютре Сандвикен. След няколко години покрай дома им ще минава автострада и те ще се озоват „на първите редове в партера“, както се казва. Или с други думи, има на какво да се надяват. Беате… тя…

Бяха минали четири години, откак се разделихме, и вече не ме болеше така, когато мислех за нея. Явно не се заблуждавах, щом можех да говоря така свободно и дори нехайно на теми, свързани с брака ми.

— Не знам точно кога разбрах, че той си има друга. Но както и да е, разбрах най-накрая. А връзката им продължавала вече няколко години. Името й е Сулвай. — Венке го произнесе с удължаване на буквата „с“, като че съскайки, което ме наведе на мисълта за някакво влечуго, за змия от рая например… Тя продължи: — На моменти сама се питам дали аз не съм била причината. Може би бракът ни вече е бил престанал да съществува, когато Юнас си е потърсил друга. Или може би обратното: бракът ни се е разрушил, защото той си е намерил друга. Ала тогава защо му трябваше да се жени първия път? Ех, вие, мъжете! — И ми хвърли искрящ от злост поглед — аз също бях на мушката й, но не се развълнувах, не ми беше за пръв път. — Все не се задоволявате с една жена. Достатъчно е да видите някоя по-засукана… и веднага започвате умилкване, флирт. Просто не сте в състояние да я подминете.

— Това обаче важи с не по-малка сила и за жените. За част от тях поне — отбелязах.

— Ала вие сте по-лоши. Бъди сигурен, че много повече са неверните мъже и нещастните съпруги, отколкото обратното.

Вдигнах рамене:

— Хубаво. Чия е тази статистика. На ЮНЕСКО?

Тя рязко побутна чашата встрани и ме посочи с пръст:

— И на всичко отгоре сте солидарни, все се защитавате! Такъв бе и Юнас. Щом чуехме подобна история, той винаги казваше: „Не можем да ги съдим ей така, всяко нещо си има две страни.“ Две страни! Нима аз някога съм мислела, нима съм си представяла, че също ще се озова в подобна ситуация! — Очите й отново станаха тъжни и тя продума сякаш на себе си: — Измамена… — Отново напълни чашата си и учудено ме погледна: — Ти не пиеш?

— Пия, но нали ще шофирам.

Венке продължи:

— Разбира се, и аз можех да си намеря друг. — Пауза. — Мъж, за когото да се оженя. — Нова пауза. — Възможности не са ми липсвали, разбира се.

На телевизионния екран един тъмнокос мъж прегръщаше яко руса жена и я изгаряше с поглед. Една врата се отвори и в стаята влезе друг мъж, несъмнено силно изненадан. Безмълвният му вик не стигна до нас от екрана.

— Ала откакто срещнах Юнас, въобще не поглеждах никого. Такава е тя… любовта. Сляпа и глуха, без шесто чувство. Любовта не гледа с десет години напред. Тя вижда само под носа си, и толкоз… — Венке стана, крачките й бяха малко несигурни. — О, ние бяхме тъй щастливи… първите години. Ей сега ще ти покажа…

Отиде до етажерката и взе един фотоалбум. Върна се, седна на страничната облегалка на стола ми, във вълнуваща близост до мен, разгърна албума и го постави в скута ми. Наклони се над мен и започна да ми обяснява.

— Виж тук!

Било е през лятото. Венке Андресен и мъжът й бяха заснети на един от безцветните плажове със зелено, окъпано в слънце море, а зад тях се виждаше тебеширенобял, прясно боядисан хотел. Телата им бяха млади и загорели от слънцето, а зъбите — бели и здрави. Смееха се като деца в Лунапарк.

— Тенерифе — каза тя. — Година 1970-а. Именно там направихме Роар. А виж тук, през септември на същата година. Сега сме на планина. Юнас взе една седмица есенен отпуск, а аз току-що се бях върнала от лекарския преглед. Колко щастливи бяхме!

Погледнах фотографията. Ако се изключеха дрехите и по-различният пейзаж, можеше да бъде и предишната снимка. Намираха се високо горе в планината, а зад тях се виждаше ниска каменна вила. Тревата грееше в есенни тонове, небето се синееше — ясно, слънчево. Косите й се развяваха от вятъра. Бяха в дебели пуловери. И се смееха, смееха.

По това време тя е имала по-светла коса, а той — въздълга и бухнала. На двете снимки Юнас носеше противослънчеви очила. Лицето му имаше правилни черти. Широкоплещест и както изглеждаше, в добра форма.

Тя продължи да прелиства албума и пред очите ми се нижеха кадри от тях — Юнас и Венке на празник — той я беше прегърнал през рамо и се усмихваше широко на фотографа; непокорен кичур коса бе паднал връз челото му. Двамата танцуват и се смеят. После Венке сама, заснета на Фльойен от своя любим мъж. Юнас сам, на 17 май[7], пред украсена с националното знаме дървена къща в планината, пак радостно усмихнат, но подстриган по-късо.

Тя показа и детските снимки: Роар като бебе на масата за повиване, в детското креватче, на стол, все още без да може да съсредоточи погледа си в нещо определено. После пак Роар, в градина, сред разкошни цветя, в подножието на сини планини, обкръжили един тъмносин фиорд (вероятно Хардангерският). Детето протягаше ръчички към възрастна сивокоса жена и към мъж, по-млад от нея, със сресан назад тъмен перчем. Семейни снимки в същата градина, на едната от които се виждаха боядисаните в бяло стволове на дърветата, а хората се бяха строили като ученически клас. Все на различна възраст и между тях — Венке Андресен с Роар.

— Това е у дома — каза тя.

В този момент на вратата се позвъни. Тя погледна първо мен, после часовника си. Предложих й да отворя.

— Не, най-добре ще е аз… — отклони ме тя.

Останах в дневната с албум на колене. Напрегнах слух. Чувах гласа й — бърз и непонятен през затворената врата.

Продължих да разлиствам албума, снимките показваха Венке в периода, когато Юнас Андресен още не се бил появил в живота й, тя носела косата си на кок, а лицето й е било съвсем момичешко и кръгло. На една от снимките тя гледаше влюбено един младеж с руса къдрава коса, в бяла риза с разкопчана яка — сигурно е било топло. Веселяк, с открита усмивка, а формите на тялото му под ризата издаваха, че след време му е предстояло да понадебелее. На друга снимка Венке беше хванала за ръка друг младеж, тъмнокос, който стърчеше над нея с една глава и бе облечен в тъмен костюм с бяла риза и вратовръзка, а тя имаше светла пола на цветчета и бяла блузка. Гледаше към този, който е правил снимката, говореше му нещо и се смееше.

Може би Венке е трябвало да си избере някой от тези младежи вместо Юнас. Може би те са заслужавали да застанат редом с нея в живота й като живи хора, не като фотографии в пожълтял албум — хартиени късчета от миналото.

Чух външната врата да хлопва и тя да влиза в кухнята. После дойде в дневната и каза:

— Нищо особено.

Отново седна на страничната облегалка на стола ми и опря бедро в рамото ми. Затворих албума и го оставих на масата. Пресуших си чашата и рекох:

— Ще трябва да помисля за връщане у дома.

Вдигнах очи към нея. Тя ме гледаше и каза:

— Имам още вино.

Отговорих:

— Не. Мисля, че е време да…

Венке въздъхна.

— Изглеждаш толкова нажалена — казах. — Недей. Всичко ще се уреди. Утре ще ида да поговоря с този младежки ръководител. Мога и да ти се обадя, ако е удобно?

Тя кимна.

— Просто да проверя дали всичко е в ред.

Венке тъжно се усмихна, а аз станах.

Тя не помръдваше от креслото. Протегнах ръка и предпазливо я погладих по главата.

— Мъката ти отива, Венке Андресен — продумах тихо, по-скоро на себе си.

Тя вдигна лице към мен. Устните и трепереха. Наклоних се към нея и я целунах: предпазливо, лекичко, тъй както се целува малко дете. Но внезапно устните ни се сляха, полуотворени, опипващи се плахо.

Тялото й се притисна в моето. Усетих топлината му, почувствах пръстите й на гърба си, те ме галеха чак до тила. Затворих очи и сякаш потънах в сън, в трийсетсекунден сън — мечта на спящата красавица, тежък сън, приказка, в която ми се яви един образ: този на Роар, вързан в тъмната хижа. Овладях се и отворих очи. Нейните бяха още затворени. Внимателно се освободих от прегръдката й и бързо се отправих към вратата.

В антрето очарованието се разсея и Венке не се осмеляваше да ме погледне в очите, смутена като засрамено дете и като че ли готова да се крие зад вратата.

Облякох си якето и тръгнах към изхода.

— Ще се видим… Венке — казах и едва познах гласа си.

Тя кимна и едва сега ме погледна. Очите й бяха станали почти виолетови… от учудване, от страх или от нещо друго. Вече нямах чувството, че от тях ще излетят птички — те сякаш щяха да ме тласнат в тъмни подземия, в одимени кръчми, в дупки на пушачи на опиум нейде дълбоко навътре в джунглите.

Усмихнах се криво-ляво, излязох на балкона и затулих тези очи със затръшването на вратата. Спуснах се с асансьора, седнах в автомобила и потеглих по пътя си. Събудих се чак когато влизах в града.

12

На следващата сутрин усещах пареща болка в стомаха, вратът ми беше като дървен и очните ми ябълки скърцаха като в пясък само като ги помръднех. По прозорците на спалнята тропаше с мокрите си лапи смес от дъжд и сняг. Светлината се филтрираше сякаш през чаена цедка, а облаците от другата страна на уличката направо се бяха свлекли между покривите на сградите.

Станах от леглото и се проснах на пода. Направих три серии упражнения за врата, а после трийсет лицеви опори, докато не се отпуснах без сили и дишайки тежко. Болките поизчезнаха. След това отидох в кухнята и си приготвих обичайната закуска за кърмачета: чаша леденостудено мляко с две хапчета „Титралак“[8]. Това пък оправи стомаха ми.

После си сипах чаша вода със сол, за да си изплакна очите. Това ги оправи само временно, но все пак част от пясъка в тях беше премахнат.

Сега бях готов за душа, за истинската закуска и за поредния рунд на борбата за съществуване. Нахълтах в кантората си и се уверих, че тя не е изчезнала през нощта. Подир няколкоминутно сондиране по телефона успях да се свържа с назначения от общината специалист по въпросите на младежта Гюнар Воге. Съобщих му, че ще го посетя, без да се впускам в обяснения по какъв повод. Качих се в колата и потеглих натам.

Пътят беше хлъзгав и мокър, а тревата под рампите — заскрежена. Нагоре по склона на Людехорн личаха пресните следи на нов, нежелан сняг. Да, зимата се бе върнала.

Младежкият ръководител бе настанен в първия от четирите високи блока. Влязох в главния вход. На стената вдясно висяха две табелки от жълт метал. Върху едната с черни букви беше написано „Скривалище“ и тя беше изработена във формата на стрелка, сочеща към вратата на мазе, залостена с голяма желязна ръчка. На другата, под нея, беше написано с ярки букви и на ръка: „М. Клуб. Младежки ръководител“. Нова стрелка, нарисувана с яркочервена боя, сочеше в същата посока.

Следвах стрелките, слизайки надолу към мазето. Беше една от онези сиви и студени бетонни стълби, по каквито човек има чувството, че слиза в катакомба. По протежение на стената отдясно бяха изрисувани множество плътни стрелки със същата червена боя, както първите. На човек не му трябваше много фантазия, за да намери пътя към клуба.

Минах покрай доста мазета, всички от които заключени с невероятно големи катинари, и най-сетне стигнах до желязна врата, на която се мъдреше словосъчетание за „добре дошли“: „Скривалище М. Клуб. Младежки ръководител.“ Отворих я и влязох.

Озовах се в ниско помещение с бетонни стени, мебелирано с прости, но солидни мебели от дърво: дълга маса с дълги пейки, няколко табуретки и виенски столове. Стените бяха украсени с фотографии на поп звезди, на футболисти, на влюбена двойка, обляна от светлината на залез, и на Пер Клепе[9]. Не ми стана съвсем ясно защо и той виси там, но изглежда, служеше като мишена за стрелба със стрели: портретът му беше продупчен на много места като бюджета на общината.

В един ъгъл по-нататък видях старо кафяво-черно пиано, а на една от стените беше написано със самосветеща боя: „Хвърлете цигарата, отдайте се на китарата.“ Ама че поезия!

В най-вътрешната част на стаята съзрях дървена врата — открехната, а през пролуката се процеждаше ярка светлина. Отидох до вратата и почуках.

Чу се глас:

— Влезте, моля.

Изпълних молбата.

Попаднах в много малка канцеларийка, облицована в бяла ламперия и с жълто-кафяво бюро, май купено на разпродажба. На стената висеше голям календар, на който се виждаха всички месеци на годината. Някои дати бяха отбелязани с кръгчета и квадратчета в различни цветове. Голям плакат изобразяваше заснежен планински връх, заснет през клоните на червеникавокафяв бор. Имаше и тясна лавица за книги, отрупана със справочници, списания, фотокопия на циркулярни писма и няколко стари комиксови списания. На бюрото бе поставена стара пишеща машина „Ремингтон“ от началото на нашия век — дали за украса или за работа, не можеше да се разбере.

Мъжът, седнал зад бюрото, ме гледаше с големи тъмнокафяви очи. Независимо, че едва бе минал трийсетте, по темето му нямаше нито един косъм. Тънки, руси и завити кичурчета се спускаха само над ушите и тила му. Това му придаваше малко смешен вид.

Устата му имаше същото тъжно изражение като очите. Обграждаха я с траурна рамка тъмни мустаци. Облеклото на младежкия ръководител се състоеше от кафяв пуловер с висока яка и зелени кадифени панталони, а когато стана прав, забелязах, че е доста пълен. Той ми протегна ръка.

— Предполагам, че сте Веум?

Потвърдих с кимване на главата.

— А аз съм Гюнар Воге. Заповядайте, седнете. — Посочи ми виенски стол, подобен на онези, които бях видял в съседното помещение. Сам той се разположи на удобен канцеларски стол с широка облегалка и подлакътници, които приличаха на ски за скокове от трамплин.

Мълчанието се сгъсти, както става понякога при първа среща на непознати хора. Опитах се да го разгледам колкото може по-подробно. Светли вежди с розова пъпка между тях; тъмни кръгове под очите и леко потрепващ десен клепач. Едното му ухо беше по-дълго от другото, сякаш някой се е държал за него в автобуса и го е издърпал при неочаквано рязък завой. Без съмнение на Воге не му липсваха проблеми с бръсненето, особено под носа, над горната устна — за това свидетелстваха драскотините и червените следи, както и наболата тук-там четина.

— Не ви ли омръзна да си играете на Шерлок Холмс? — попита той. — Е, намерихте ли нещо интересно?

— Когато се бръснеш, ръцете ти треперят, особено когато стържеш с бръснача кожата под носа си. Това е комплексът на кастрирания: властна майка и страх от самотата. Не си ли решаваш и проблемите по такъв начин?

— Не всички, не всички — кисело се усмихна Воге. — А ти как ги решаваш? С ляв прав?

— Зависи от проблемите. Нали знаеш младежа с прякор Джокер?

Лицето на Воге изрази униние и безнадеждност. Той потвърди с бавно кимване на главата.

— Значи, за Юхан става дума… — Той не добави „пак“, но все едно, че го каза.

— Имал ли си проблеми с него и преди?

Воге не ми отвърна веднага. Той бавно гладеше с единия си палец ръба на бюрото, бавно и на пресекулки. Отвори някакво чекмедже, погледна вътре и пак го затвори. После отмести погледа си върху мен, взря се изпитателно в лицето ми и рече:

— Мисля, че съм един от малцината, намерили някакъв начин за контакт с Юхан. Мисля, че той по свой начин ме… уважава. По свой начин. Аз… В началото, когато дойдох тук, той, разбира се, направи опит да ме изпробва. Моят предшественик бил закаран веднага в клиниката за нервно болни. Е, вече е излязъл от там и се чувства доста добре, но достатъчно е само да му пошепнеш името „Джокер“, и започва да врещи като бебе. Да, преди да дойда тук, ме бяха осведомили. Може би не изглеждам толкова храбър в очите на един детектив например…

Направи кратка пауза, за да види дали ме е уязвил, но аз пропуснах предизвикателството покрай ушите си. Не кълва тъй лесно.

— Ала и аз мога да бъда доста безстрашен — продължи Воге, — не че имам мускули или нещо подобно. Не. Най-вече със съответно поведение. Ако човек успее да убеди младежите, че ги уважава и разбира, че иска на тях да им е добре и ако ги оставя сами да решават какво им се прави, то може би и те ще започнат да го уважават. Активизирай ги, ръководи ги, убеждавайки ги в приятелските си чувства, на каквито те рядко се радват (и никога не им отвръщат) у дома, бъди на „ти“ с тях, без да ги превъзхождаш, но естествено в някакви граници. Повечето от тях имат нужда от такава граница, особено тези като Юхан. Когато дойде тук и започне да размахва ножовете си, аз много лесно му ги вземам. Тогава е принуден пак да идва, та да ме моли да му ги дам. Помня първия път. Бяхме се събрали вечерта: имаше кола, кюфтета, донесени от някои момичета, танци, някои дори пееха, разказваха се вицове, едно момче чете собствените си стихове… и тогава се появи Джокер. Беше пил, а между нас седеше едно момче, което той не може да търпи. Ножът му блесна. Викове и ужас. Аз изключих музикалната уредба и се възцари мъртва тишина. Отидох при Юнас, който вече бе притиснал другото момче до стената. Сложих едната си ръка на рамото му и го обърнах към мен, съвсем лекичко. Погледнах го в очите и му казах: „Дай ми ножа си.“ Той се смръзна, вторачен в мен, а аз продължих: „Трябва ми за кюфтетата.“ Някои се разсмяха и видях, как той взе да става неспокоен. Те, разбира се, не му се присмиваха, не бяха и помислили за такова нещо и той го знаеше, та също се разсмя. А аз му взех ножа. Тогава нарязах двеста кюфтета с един-единствен сгъваем нож. — Воге опипа с ръка голия си череп, сякаш търсеше по него новонаболи коси. После продължи: — На другия ден, горе-долу по това време… Ах, да… още същата вечер Юхан ме попита дали може да си получи обратно ножа. Казах му да ми се обади сутринта. Така че на следващия ден застана там на вратата, висок, потъмнял и неуверен, с физиономия на десетгодишен хлапак. Каза, че е дошъл за ножа. Извадих ножа и го помолих да седне. Сложих ножа на бюрото помежду ни. После му зададох няколко предпазливи въпроса, опитах се да завържа с него някакъв разговор. Тогава не се получи нищо, както втория и третия път, но след това! Та той ни стана тук почти постоянен посетител. Първия път, когато си тръгваше, му дойде наум, че трябва да се изрепчи. Сгъна ножа, пъхна ръце в джобовете на панталоните, погледна ме заплашително и каза: „Друг път не ми вземайте ножа, мистър!“ И си тръгна. Но след това, след това имах чувството, че нарочно вади нож при най-малък повод, за да ми даде възможност да му го взема. По такъв начин пък получаваше възможността да дойде тук на следващия ден. Ясно е, че изпитваше нужда да разговаря с някого. Един млад самотник, както всички храбреци от този род. А такава самота не е леко бреме, поврага!

— Тъй е, разбира се — обадих се аз. — Но и на тези, които се връщат от посещение при него, също не им е леко. Ама хич.

— Какво имаш предвид? Накъде биеш?

— Говори се, пък и сам виждам разни работи.

— Слушай, Веум. Не знам защо си дошъл тук, не знам и кой те праща. Но ако си пристигнал при нас като някакъв… за да се перчиш като герой от каубойски филм, че уж въвеждаш ред, не си улучил адреса. Частните детективи нямат право да се бъркат в работата на „Социални грижи“.

— Аз съм завършил специална школа за такава именно работа — в Ставангер, през 1969 година. Бил съм на такава служба в общината — цели пет години. Това няма значение за теб, нали?

— Но сега не работиш там, а си вадиш хляба от хорската мъка. В областта на социалната работа не се печели много, нали?

— Ако си мислиш, че сега печеля повече, ела да надникнеш в спестовната ми книжка. На твое разположение е, когато пожелаеш. Открита е като стара развратница и пълна колкото проповедник-въздържател. Не забравяй да си вземеш и лупата. Вноските ми са главозамайващи. Отдадох на социалните грижи пет години от живота си, да, пет години, и то преди още законът за регулиране на работното време да влезе в сила, така че имах три седмици отпуск, но бъхтех и в празник. Тези пет години съсипаха мен, жена ми, брака ми. И след като обществото ме използва така в продължение на пет години, изцеждайки жизнените ми сили, и отне майка ми, семейството, в един прекрасен ден то просто ме изхвърли заради една-единствена, и то малка грешка. Тъй че не става въпрос за пари, Воге. А просто за друг начин да се извършва същата работа. Сега поне сам съм си господар, макар че печеля малко и не мога да си позволя отпуск.

— С какво мога да ти бъда полезен? — уморено попита Гюнар Воге.

— Чувам, че Джокер, или ако предпочиташ Юхан, има банда, която тероризира целия район, че самотни майки биват принуждавани да ходят горе в хижата им, където ги подлагат на отвратителни унижения, че хора, които се опитват да поведат борба с тези типчета, биват пребивани от тях и едва остават живи, че…

Той вдигна длани над главата си, сякаш можеше да пострада и се предпазваше от евентуален удар. Преглътна и каза:

— Чакай, чакай! Щом си детектив, тогава си длъжен да се придържаш към реалните факти, а не към мълвата, стигнала до теб. Първо: пребитият почти до смърт, за когото говориш, е бил доста нервен и отгоре на всичко грубиян. Произшествието датира отдавна: той се нахвърлил върху Юхан долу, до супермаркета, и го бил до загуба на съзнание. Е, предизвикаш ли такива младежи, ще трябва да си готов, че ще ти се върне тъпкано. Хванали го една вечер, като се прибирал от работа, получил някоя и друга драскотина — това е истината, но три от момчетата били закарани в поликлиниката заедно с него и дори го изписали преди тях. А това, че се изнесе от тук наскоро след този случай, бе свързано и с обтягане на отношенията на съкооператорите му с него — изхвърлиха го от блока заради пиянство и скандалджийство, а освен това набил домоуправителя, който се опитвал да го укроти. Беше получил и предупреждение от полицията, но не съм се интересувал какво е станало по-нататък. А що се отнася до тези… другите неща…

— Е?

— Да ти кажа право, не ги вярвам, Веум. Щом сам не съм ги видял. Крайно време е хората да свикнат да приказват само това, което знаят със сигурност. Воге, казват те например, се е свързал с тези момчетии! Преди месеци проведоха кампания по събиране на подписи, искаха да разтурят клуба. Но много малко откликнаха на искането за такава мярка. Повечето родители разбират колко е важен подобен клуб, където младите могат да се събират. Ако го нямахме, щеше да има не една, а двайсет банди, и то много по-лоши от тази на Юхан и приятелчетата му.

— Възможно е — казах. — Но в бандата, за която говорим, съвсем не са ангели, нали? А пък ако са ангели, то те в никакъв случай не носят кадифени ръкавици. — Посочих към лицето си, което още носеше следите от боя предишния ден: — И преди не бях красавец, но едва ли станах по-хубав от обработката, на която ме подложиха Джокер и бандата му вчера, при тяхната хижа.

— Може би си ги предизвикал?

— Просто извършвах помощ, услуга. Взех оттам едно отвлечено момченце.

Забелязах, че се смути:

— Какво искаш да кажеш?

— Отвличане, така наричат това в тази част на града, където живея. Отвлечено бе момченце на име Роар. Оня ден му бяха откраднали велосипеда, а вчера — него самия.

— Сигурно са имали нещо предвид…

— Сигурно. Само дето го намерих в хижата им да лежи с ръце, завързани на гърба, с напъхана в устата мръсна носна кърпа и със следи от сълзи по бузите. Изглеждаше като играчка, захвърлена след употреба.

Гюнар Воге стана и заобиколи бюрото.

— Слушай, Веум. Аз съм реалист. Не мисля, че тези момчета са ангели. Не се опитвам и не мога да ги разбера напълно. Не напълно. Но все пак се опитвам донякъде, пък познавам и семейната им среда, която съвсем не е благоприятна и затова е понятно, че някои от тях гледат цинично и враждебно на живота. Да вземем Юхан, например… — Той седна на ръба на бюрото и скръсти ръце. Приличаше ми на свещеник, който се кани да довери на свой любим конфирмант, че и той е онанирал на млади години, но порокът се лекува, след като човек навърши деветнайсет години. — Никога не е имал баща. — Той се замисли. — Или може би е имал хиляда бащи, ако можеш да ме разбереш. Мисля, че майка му така и не знае кой е истинският му баща. Били са много, продължават да са много и сега. Тъй е било, откак Джокер се помни. Хората я наричат развратница. Говорих с нея за Юхан. Всъщност тя е добра жена, но когато е трезва, а за съжаление това се случва рядко. Защо е изпаднала дотам, можем да разберем от миналото й. Отрасла е в сирашки приют, изнасилена от един възпитател, когато била на тринайсет години, изпратена в изправителен дом, когато станала на петнайсет, мъкнела се с немците в последните години от войната, за което била клеймосана с горещо желязо. Така че Юхан не е имал розово детство. А той не е глупаво момче. Напротив, интелигентен е, много даже. Но с тази интелигентност и с такава майка той е можел да поеме само по един-единствен път. Или може би по два: да стане човек на изкуството или психопат. И тъй, той е станал психопат.

— Но все още би могъл да стане частен детектив — отбелязах.

Воге ме погледна с неприязън.

— Познавам доста такива като теб, Веум. Виждал съм ви. Така се боите за животеца си, че около себе си издигате зид от празни приказки. Имате готови реплики за най-тъжните човешки драми и с удоволствие бихте продали майките си за някой хаплив виц.

— Моята майка е мъртва и аз не знам нито един виц.

— Ето, виждаш ли! Ха-ха. Ти си живо олицетворение на онова, което имам предвид. Май ще трябва да си тръгваш, Веум. Не съм убеден, че си ми симпатичен.

— Тази… майката на Юхан, къде бих могъл да я намеря?

Той се смъкна от ръба на бюрото и се приближи до мен. Застана широко разкрачен, с хладна усмивка.

— Честно казано, смятам, че това не е твоя работа, Веум. Мисля, че можеш да нанесеш много повече вреда, отколкото полза, за това те бива. Опитвам се да върша истинска работа с младежите тук, да им дам някакви възможности, в края на краищата да им помогна. Представи си, че съм нещо като градинар и че съвсем не ми се ще да дойде друг и да гази из лехите ми.

— Дори ако иска да извади плевелите?

— Дявол те взел, Веум! Има едно нещо, което не обичам, а именно, да говоря за себе си. Не бих желал да се нарека идеалист или от този род, но се опитвам да направя нещо, за да променя живота си. Навремето бях електроинженер, имах доста добра работа в индустрията, в частния сектор, висока ангажираност през цялата година, можех да имам собствена къща, жена и така нататък, но ето че един ден реших да се огледам наоколо, да се замисля. Какво, по дяволите, правиш с живота си, Гюнар, запитах се аз. Я се виж! Работиш в едно от предприятията, които най-много замърсяват природната среда в района на Берген. Киприш се в кантора с климатична инсталация, планираш нови предприятия, а значи ново замърсяване, нови водопади в ковчези, нови пространства, опропастени от промишленото развитие, докато в града, където живееш, има хора, нуждаещи се от помощ. Живи хора. Млади хора. Политиката не ме интересува. Революционер не станах, като се изключи разбирането, до което стигнах, че един революционер трябва да започне със самото начало, тоест със следващото поколение. Нашето поколение… твоето и моето… вече е деградирало. Ние сме шайка страхливи шутове, които не вярват нито в революцията на своите родители, нито в бога на дедите си. Едно поколение без вяра, поколение от тъпаци, а ти, Веум, ти, дявол го взел, си негов най-типичен представител, какъвто впрочем бях и аз допреди няколко години. Той си пое дъх и продължи. За човек, който не обича да говори за себе си, както бе казал, той бе превъзходен оратор. — Затова напуснах предишния си кръг. Направих като теб — записах се в школа на „Социални грижи“ и се заех да правя нещо. Добре де. Да вземем например нас двамата. Аз продължавам да работя нещо, за което съм учил, а ти… — Воге направи презрителна гримаса.

— Аз също, ала по свой начин. По друг — казах.

Той ме погледна изпитателно.

— Да, да, може би. Но извън обществото, нали? Ето кое е типично за следвоенните пъзливи интелигенти. Над границите, извън всички регламенти. Ти си един дърт „хипи“, Веум, закъснял си с десет години.

Станах.

— Съжалявам, но трябва да тръгвам, Воге. За мен беше наистина празник да седя тук и да те слушам. Жена ми щеше да се влюби в теб. Моята предишна жена, да бъда точен.

Той отново се озъби презрително.

— Тъй, тъй. Не липсва и самосъжаление. Последният признак. Синдромът на алкохолика. Или си станал модерен и пушиш хашиш, а?

— Акевит — уточних, — за по-добра ориентация.

— И седиш сам в тъмните и дълги зимни вечери, сам с бутилката, със собствената си самота, нали?

Сега бе много близо до мен, толкова близо, че чувствах дъх на кафе от устата му:

— Но един от нас е избрал самотата доброволно, Веум. Решение, изпълнено със здрав смисъл. Защото усамотението ти дава по-големи възможности да се жертваш за това, в което вярваш. Не си въобразявай, че не съм имал шансове да се оженя. Имах, и то какви!

— Какви? — попитах и въпросът ми прозвуча така, сякаш се съмнявах.

— Многобройни. Ала когато дойдох до този пункт в моя живот, до този повратен момент, аз си казах: щом досега си изкарал сам, значи ще можеш да продължиш сам и до края. — Той огледа кантората си. — Това е моят дом. — Кимна с глава към пустата занималия зад мен. — Тези навън… те са мои деца. Да им помогна, какво повече ми трябва?

— Една супена лъжица любов сутрин и вечер на гладно — предложих му аз.

— Любовта… това е нещо, което вземаш или получаваш като рибено масло. Любовта е нещо, което даваш… нещо, което имаш кому да дадеш.

— Съвсем вярно — съгласих се аз.

И не казах нищо повече. Просто нямах какво да добавя. Нищо остроумно или весело, което да подхожда на един пъзлив следвоенен интелигент. Оставаше ми само едно — да си тръгна. И аз си тръгнах. Дори не се сбогувах. Допусках, че ще предположи, че в гърлото ми е заседнала буца и гласът ми ще ме издаде.

„Заслепен от сълзи“, аз тръгнах навън, без да бързам — срещу пороя от червени указателни стрелки.

13

На улицата се спрях.

Какво направих днес? И нужно ли ми е всичко това?

Погледнах си часовника. Погледнах и нагоре към блока, където живееше Венке Андресен, към балкона на деветия етаж, към прозореца на Роар и кухненския прозорец. Прозорецът на кухнята светеше.

Отправих се към блока, влязох през главния вход и се запътих към асансьора.

Докато чаках асансьора да дойде, към него се отправи една жена и застана до мен. Поздравих я учтиво, а тя ме погледна като ужилена, сякаш бях направил някакво неприлично движение. Май хората тук, в покрайнините на града, не се поздравяват, докато чакат асансьори. А може би и изобщо не се поздравяват. Този свят тук е друг, не трябва да забравям това. Но жената все пак потисна уплахата си и ми се усмихна: бегла, насилена усмивка.

Беше на вид доста приятна. Сигурно е била доста хубава на младини, преди няколко десетилетия. Но беше минала първата половина на века си и тези петдесет години бяха оставили отпечатъка си върху лицето й. Някой беше сял, друг бе жънал, ала един господ знае кой какво е спечелил.

Косата й е била черна, сега прошарена с дълги сиви кичури, наистина интересни за този, който има слабост към зебрите. Очите й бяха кафяви, с доста червени жилчици по бялото, а устата й имаше тъжни контури, сякаш току-що бе изпила едно кампари в повече.

Не бе много висока, но не бях в състояние да определя дали е стройна или възпълна, защото носеше доста широко кожено палто, видяло по-добри времена, но все още в състояние да стопли една замръзнала душа в замръзнало тяло. Краката й бяха стройни и спокойно можеха да принадлежат на красива трийсет годиш на жена.

Когато асансьорът пристигна, аз й отворих вратата. Тя повече не се усмихна. Може би това тук не бе прието.

Кабината на асансьора бе дълга и тясна като ковчег, за да може да побира пиана, легла, дивани и тем подобни, да ги качва до дванайсетия етаж. Жената влезе по-навътре, аз останах до вратата.

— На кой етаж сте? — попитах.

— На седмия — отговори.

Гласът й бе леко дрезгав, глас на доста пиене и малко сън. Под очите си имаше торбички.

Асансьорът се заизкачва нагоре. Между четвъртия и петия етаж спря. Светлината на тавана премигна два пъти, после секна както и движението на асансьора.

Жената до мен въздъхна тежко.

— О, боже господи, пак ли? — Тя ме погледна тъй, сякаш аз бях виновен. — Спря.

— Да, да, виждам — казах.

А виждах само десет-петнайсет сантиметра от вратата на петия етаж, останалото беше бетонна стена.

Много особено е преживяването в спрял, излязъл от строя асансьор, с което се даряват тези, които живеят в така наречените „цивилизовани“ страни, т.е. там, където строят сгради, по-високи от четири етажа. Когато си в здраво заседнал асансьор, светът спира да се движи. Няма значение дали си на петдесет или петнайсет години, във всички случаи се чувстваш много стар. Навън може да се е разразила война; може да е спрял токът; да има земетресение или ураган. Може хората да тичат по улиците и да си късат парчета плът с касапски ножове; може носорог да се носи по улиците на лов за девственици… Това не те касае. Ти нямаш нищо общо с реалността. Ти си заседнал в асансьора.

Клаустрофобията не ми е уязвим пункт, но въпреки това усетих как започвам да се потя по челото и гърба.

Никой не обича да седи в асансьор, спрял между етажите. Ако това се случи, искаш веднага да излезеш навън — толкова е разбираемо.

А ние заседнахме.

Жената, с която се случихме заедно, не се чувстваше добре. Лицето й подпухна, очите, ноздрите, устата сякаш се уголемиха, дишането й се учести, стана пресекливо. Тя също като мен чувстваше слабост в коленете и се подпираше със слаба бледа ръка на стената на асансьора. С другата притискаше челото си.

Казах:

— Може би ще трябва да се запознаем. Казвам се Веум.

По вида й разбрах, че ми няма доверие.

— Да, но ние заседнахме. Заседнахме. — В гласа й се долавяше истерия.

Продължих:

— Чувал съм, че щом хора, които страдат от клаустрофобия, попаднат в такава ситуация, те започват да се събличат. Не правете това. Още съм млад, за да мога да го понеса спокойно.

Тя се отмести още по-назад в дъното на кабината.

— За какво бръщолевите непрекъснато? По-добре направете нещо да се измъкнем. Навън! Искам навън!

Беше застанала с гръб към стената, после се обърна. Заудря я с безсилни и безпомощни юмручета.

— Помощ, помощ! — викаше жената.

Натиснах копчето с надпис „Тревога“ и дочух, че някъде долу звънна звънец. Надявах се, че това не е само „копче за успокоение“, което се инсталира за такива нещастници като нас без никаква реална полза. Надявах се, че е звъннало на съответно място, например при портиера, та да не се наложи да чакаме дълго.

Спътницата ми изхлипа:

— Колко ще можем да издържим? Докога ще има кислород във въздуха?

— Кислород? — Огледах се. — Достатъчно дълго. Чух, че в Швеция една чистачка изкарала четирийсет дни затворена в товарния асансьор на някаква фабрика. Повече от годишен отпуск. И оживяла, макар че пила само сапунена вода.

— Четирийсет дни! Мили боже! Не съм и помисляла…

— О, аз просто исках да ви поясня, че… проблемът не е в кислорода.

Огледах се внимателно. На тавана не видях от някогашните привични люкове за вентилация. Те можеха да се отварят, а заседналият — да се измъкне през тях и да седне на покрива на кабината, чувствайки се в кратера на вулкан. Самата мисъл за такава възможност винаги успокояваше.

За свое учудване забелязах, че се потя все повече и повече. Помислих си: човек никога не трябва да взема асансьор. Стълбището е направено, за да се използва, поддържа добрата форма и ти помага да живееш по-дълго. Асансьорите са за старци и бебета, но не и за големи, силни хора…

В стомаха ми нещо започна да драска: добрият стар плъх. Оглеждах асансьора, който ми изглеждаше все по-малък: по-тесен, по-нисък… Изведнъж усетих, че ръцете ми се свиват в юмруци и ме обзема желание да удрям по стените, да ги разбия, да викам за помощ.

Зави ми се свят.

Поизкашлях се за собствено успокоение и рекох:

— След малко ще сме навън. Съвсем след малко, госпожо.

Тя съвсем беше сдала багажа. Отпусната, вперила очи в пода, на който бе седнала с вдигнати колене. Видях, че носи черни пликчета под бежовия чорапогащник и че е доста по-пълна, отколкото подсказваха краката й.

Извърнах поглед настрана. Аз съм порядъчен човек и не мога да се възползвам от женската беззащитност. Пък може би това е само страхът — страхът на пола. Можех преспокойно да анализирам тези и други свои мисли, както обичах да правя. В това отношение бях на равнище и преди жените да превърнат живота ми в лудница, по моя инициатива.

Вслушвах се в звуковете, долитащи откъм блока. Бетонът предава шумовете по удивителен начин. Дочух свистене по тръби и нещо, което напомняше на удари по вратата на затворническа килия, кодови сигнали, предавани от килия на килия. Може би някой друг беше заседнал във втория асансьор, а може би целият блок бе пълен с асансьори, в които имаше пътници, двама по двама, но никой не се движеше, никой не идваше да ни помогне, може би се намирахме в… ада?

Отново погледнах жената. С нея ли трябваше да прекарам вечността?

Потта ме обливаше. Не бях в състояние да си помисля за нещо успокояващо. Опитах се. Представях си лятото: бял, окъпан от слънчевите лъчи морски плаж, безкрайно синьо-зелено море, ясно синьо небе, въздух… въздух… и хора, които говорят датски… Взех да си мисля за бира: златиста бира, която шупва нагоре, халби с бяла пяна, покривки на червени и бели квадратчета, открита тераса, една жена… Мислех си за Беате. Но това не ме успокои. Мислех си за Венке Андресен…

— Ало!

Ало! Ало! Чак на третия етаж гласът ми излезе от устата:

— Ало!

Някой чукаше на вратата на петия етаж:

— Има ли някой вътре? Между етажите ли сте? — Гласът беше груб, гласът на портиер.

— Да. Не можете ли да ни помогнете?

Не знам какво се случи, но спрях да се потя. Жената до мен вдигна глава и се ослуша.

— Пак тези момчетии. Измъкнали са бушон, но вие почакайте, подир пет-десет минути всичко ще е наред.

— Благодаря — пошепнах аз на тежките крачки, които се отдалечаваха.

Мина още четвърт час. Моята спътничка и аз не намирахме общи теми за разговор. Чакахме само едно: да се измъкнем от тук. Погледнах часовника си: дали Венке си беше вкъщи?

Внезапно, без всякакво предупреждение, асансьорът потегли. Пети етаж, шести, седми. Спря на седмия.

Жената вече се бе надигнала. Приглади набързо коси, избърса лицето си с жълта кърпичка. Очите й се бяха зачервили, но това не я променяше особено. Тя изглеждаше почти тъй, както преди да влезе в асансьора, може би малко състарена, но и аз изглеждах така. Хората, които са прекарали известно време в спрял между етажите асансьор, бързо съзряват дотам, че може и да пукнат.

Преди да излезе, тя неочаквано ми подаде ръка и каза със същия дрезгав глас:

— Сулфрид Бреде.

— А… благодаря — отговорих.

Продължих с асансьора два етажа по-нагоре. Здравей и довиждане, Сулфрид Бреде. Може би пак ще се видим, в друг асансьор, в пъкъла или на друго място? Човек никога не знае, Сулфрид Бреде, човек никога не знае. Отворих вратата на асансьора и излязох.

Вън пред вратата му стоеше Венке Андресен и чакаше. Не бе сама. А заедно с някакъв мъж.

14

Мъжът бе висок и силен, атлетично сложен. Може би към края на четирийсетте или малко над петдесет години, с лице упорито и изпито, което показваше, че е преживял доста неща, с очи тъмни и живи, скрити навътре в кухините и прикрити с гъсти, сиво-черни вежди. Това, което се подаваше от косата му, имаше същия сиво-черен цвят, както впрочем и веждите му, а леко напрегнатата стойка, наред с всичко друго в него, ми напомняше вълк. Бе в морска униформа на капитан трети ранг и сякаш очакваше, че ще му козирувам веднага щом го забележа.

Венке Андресен изглеждаше леко изненадана. Тя промълви:

— Ва… Веум?

Отмести поглед към мъжа вълк, после пак го насочи към мен. Поясних:

— Минавам само да видя, ммм… Роар.

Венке каза:

— О, добре е, аз отивам на работа. Това е моят… шеф, капитан… — Тя измърмори неясно името му.

Той сам взе инициативата, наблягайки на всички букви, сякаш говореше на простоват човек:

— Рикард Люсне — рече и стисна ръката ми със силни мускулести пръсти.

— Веум — отговорих.

Замълчахме. Венке Андресен все още изглеждаше смутена. Имаше тъмни кръгове под очите и бе доста бледа.

— Аз… днес не се чувствах много добре и… се обадих в работата, че ще закъснея, та така… Рикард… Люсне… каза, че ще дойде да ме вземе, защото… — Опита се нещо да обясни.

— Днес трябваше да изпратим много важни документи, а Венке е единствената, която знае как трябва да се попълнят. Би трябвало да й потърсим заместник, но щяха да са ни нужни часове, за да й обясняваме…

Той имаше дълбок, звучен глас, глас, по който бих си паднал, ако бях с десет години по-млад и… жена. Но аз не бях нито едното, нито другото, а Венке Андресен още не можеше да се успокои.

Погледнах устата й. Помислих си за предишната вечер, за това, какво почувствах, когато я докосвах, нежна и мека като пух…

Погледнах към устата на Рикард Люсне. Голяма, широка уста с тънки червени устни и остри жълто-бели зъби. Бръснатата му брада имаше синьо-сив цвят, а той целият беше обрасъл с къдрави косми чак до челото и около врата. Веждите му бяха сключени.

— Е добре, няма да ви задържам. Исках само да чуя как се чувства… както казах… — И добавих: — Слушай, този Джокер къде живее?

Венке Андресен показа с поглед един от съседните блокове:

— Ей там, заедно с майка си.

Кимнах с глава:

— Добре, благодаря.

Отворих им вратата на асансьора и я задържах. Влязоха вътре покрай мен. В момента, в който поисках да я затворя, тя каза:

— Но ти няма ли също да слизаш, Веум?

— Не, благодаря. Ще използвам стълбището.

Пуснах им вратата на асансьора и те бавно потеглиха надолу.

Продължавах да си мисля за устата й, без да съм сигурен дали не трябва да отпъждам тези мисли. Поне не днес, не сега.

Излязох на балкона, откъм противоположната страна на жилището й, и поех към шахтата на асансьора в южния край на балкона. Видях от балкона как Венке и Рикард Люсне излизат от блока и влизат в голям, черен автомобил, който можеше да бъде мерцедес. Така ми се стори от деветия етаж.

Помислих си: така и ще излезете от живота ми — в черна лимузина — и ще изчезнете завинаги.

Имах обаче не съвсем приятното чувство, че няма да стане така, че отново ще ги срещна двамата и че това второ виждане няма да е много приятно… за никого от партньорите.

Полека слизах по стълбището, чудейки се какво да правя.

15

Можех да избирам между две неща: да се върна обратно в кантората или да свърша нещо по-смислено. Или нещо, което поне да изглежда смислено. Кантората едва ли щеше да се срути, ако не се върна веднага, а единственото, което можеше да се случи с телефона, бе някой да влезе там и да го откачи, защото не си бях плащал сметките. Ала в този случай най-добре би било да не съм там.

Венке Андресен ми бе казала, че Джокер и майка му живеят във високия блок до техния, а от Гюнар Воге разбрах, че той всъщност се казва Юхан Педершен. Защо да не отида дотам и да видя дали си е вкъщи. Можех да му дам урок по рисуване на рози, за да му помогна да осмисли свободното си време, или да му разкажа за т.нар. пикареска в литературата. Съвременното равнище на образованост предлага много възможности. Което не знаеш, можеш да научиш, и то без да ти струва скъпо. Малка вноска, и толкоз. Десетчасовият безплатен, рекламиран навсякъде курс обучава или да шиеш носия, или да работиш с джобен компютър. Ако желаеш, ще те научат да рисуваш (почти така добре, както Мунк) или да говориш испански (та следващия път, когато си на Канарските острови, да можеш да се разбереш с шведите), или изкусно да фотографираш тъща в контражур и врякащи дечурлига. Да, да, Джокер има на какво да разчита, стига само да пожелае. И ако сега си беше вкъщи.

Пред входа на асансьора съгледах пощенска кутия, на която бе написано: „Х. Педершен. IV етаж“, но аз тръгнах пешком нагоре по стълбището. Радвах се, че не живее на десетия. Ако продължават тези изкачвания и слизания, сигурно ще мога да преустановя ежедневното си бягане за форма.

Хилдур и Юхан Педершен, майка и син, имаха жилище най-близко до асансьора. Имената им се четяха на вратата. Погледнах през кухненския прозорец, но не видях нищо друго, освен бели перденца, които отдавна плачеха за изпиране.

Натиснах звънеца.

Дълго чаках, но аз мога да бъда и много търпелив, така че пак позвъних.

След още по-продължително чакане чух глас от дълбоката вътрешност на жилището, подобен на къркоренето в стомаха на пътник, застанал зад теб в автобуса. Не се разбираше нито една дума. Или груб женски глас, или тънък мъжки? Заложих на първия вариант и спечелих.

Жената, която ми отвори и ме изгледа подозрително, имаше такова лице, че човек би трябвало да бъде изключително предан син, за да го обича. Ако някой път закопнеех за кошмар насън, щях да си спомня това лице.

Това лице бе видяло премного нощи и твърде малко дни. То беше опипвало най-мрачните коридори на живота, без да се е подавало на дневната светлина, и човек би могъл да го хареса само при условие, че то се намира в тъмна стая и в най-далечния й ъгъл, когато трябва да си тръгва оттам.

Косата на Хилдур Педершен някога е била красива, преди двайсет години и когато тя е тежала с петдесет килограма по-малко. Не съм специалист в определянето на килограмите, но бих се обзаложил, че сега жената не тежи по-малко от сто и двайсет, трийсет от които висяха по лицето й. Очите й — ако имаше такива, бяха хлътнали дълбоко навътре между гънки мазнина, а носът й, да, това трябва да е било нос, едва успяваше да изпълни задължението си на най-издадена част на лицето (може би защото преди време е бил около двайсет сантиметра дълъг). Сигурно имаше и уста, ала бе трудно да се открие между многобройните гуши и брадички. Една от тях обаче беше намазана с червило, та и реших, че там е устата й.

Цялата глава, а това бе голяма глава, се полюшваше в яка от мазнини, а тялото отдолу не отстъпваше по нищо на всичко останало. Не жена, а лавина, и аз, за бога, не бих желал да попадна под нея.

— Госпожа Педершен? — продумах за увод, докато се мъчех да открия къде са очите й.

Тя отвори уста и дъхът на евтин алкохол ме цапна като юмрук.

— Какво ви трябва?

Гласът бе груб, но произношението правилно, на грамотен човек.

— Ами да поговорим за доброто старо време, за… разни дреболии.

— Кой сте вие?

— Казвам се Веум и съм нещо като частен детектив.

— Нещо като? Или сте такъв, или не сте.

— Да, но винаги ми е някак трудно да го кажа направо, разбирате ме, нали?

— Разбирам ви много добре. Ако приличах на вас, сигурно и на мен щеше да ми е трудно.

— Така ли? — В репертоара си имах съответни реплики за подобни случаи, но не ми се искаше да ме изхвърлят навън, преди да съм стъпил вътре. Пък и дамата ми харесваше — по някакъв особен начин. Имах чувството, че би могла да ми бъде чудесен партньор за словесен пинг-понг, половинчасов, а може и по-продължителен. — Защо не ме поканите да се полюбувам на изгледа?

— Водка пиете ли?

— Предпочитам акевит.

— Имам само водка, и то без нещо за разреждане. Нямам нито кафе, нито чай. Нито пък мляко. Но от чешмата тече вода, ако си жаден. Водката обаче си я бива. Не на вкус. Но действа добре — поне за известно време.

Докато говореше, тя започна да отстъпва назад в жилището, сякаш я дърпаше някаква невидима сила (и то доста могъща) — но не затвори външната врата. Схванах това като покана и я последвах, затваряйки вратата след себе си.

Квартирата приличаше на тази, която държеше Венке Андресен, с изключение на обстановката. Мебелите бяха овехтели, столовете и диваните — носили много килограми през годините, масите, участвали в много юнашки гуляи, а през килимите прозираше подът. Цветята в саксиите сякаш бяха убити от някого — от съжаление да не се мъчат, ако не са умрели от естествена смърт, а вестниците, натрупани под масичката в хола, бяха отпреди половин година и съобщаваха футболни новости с шестмесечна давност. Отборът, който тогава е бил начело, вече отдавна премина във втора група, където впрочем и всички ние попадаме по-рано или по-късно.

Хилдур Педершен домъкна полупразна бутилка водка с две мръсни чаши и се настани на диван, който в средата си ми напомняше за увиснала люлка. С една ръка тя ми показа къде да седна — в едно разпадащо се кресло с цвета на засъхнали курешки от гълъби. За миг ми се привидя небе, чисто като стъкло, лазурносиньо, пролетно (каквото бе небето над нашите безгрижни и слънчевозлатни улици на детството) и ято гълъби в устремен полет над ниските покриви в посока към Воген. Зад ятото, увлечен в безпомощни салтоморталета, се носеше един самотен преметач. И колко често се чувствах именно такъв, гълъб-преметач, все зад останалите, все изоставен. На фона на синьото небе и червените покриви аз се премятах през живота — от междинно кацане до междинно кацане, не по-добре от тази тук, в нейната допотопна стая — не жена, а динозавър…

Хилдур Педершен наля водка в двете чаши и бутна едната към мен. Масата между нас беше жълто-кафява и носеше отпечатъците на много чаши и бутилки, дългогодишни следи от цигарена пепел и бе покрита с прах вместо с лак.

— Наздраве, шишко — каза тя и изля съдържанието на чашата в устата си.

— Наздраве, вейко — отвърнах аз и отпих предпазливо с мисълта за автомобила на паркинга, който възнамеряваше да домува пред къщи, а не да бъде докаран на другия ден с „Пътна помощ“.

— Я сега изплюй камъчето. Какво всъщност искаш? Кой те праща тук, при старата Хилдур?

Отговорих:

— Никой не ме праща, а това, което ме интересува, е… Юхан.

— Юхан. — Тя произнесе името разсеяно, сякаш ставаше дума за далечен роднина. — Какво има около него?

— Срещнах го преди време, съвсем случайно, бих казал. Или май той ме срещна. А по-точно казано, някои негови приятели ме срещнаха. Той самият се държеше настрана.

— Какви ги мелеш?

— Сигурно винаги си имала проблеми с него?

— Проблеми… с Юхан? Че какво си мислиш, поврага! Чувал ли си за майка на момче без проблеми? Та нали за това ги раждаме? Юхан си беше цял-целеничък проблем още от първия си месец, тоест искам да кажа осем месеца преди раждането си! Но така е с почти всички.

— Баща му…

— Този…

— Не сте били… женени?

— Не бих взела този щурчо, дори да беше търговец на водка. Пък и той вече беше женен. И моряк, безгрижен моряк в отпуск в големия град. А аз глупачката, пепеляшката от Согнеланд[10], го срещнах в ресторанта „Под звездите“. Квартирата му беше под самия покрив, с изглед към прозорците на съседната къща. Оня така се бе напил, че посещението там не ми достави особено удоволствие. Но все пак на другата сутрин не се събудих сама. О, как ругах, когато разбрах, че Юхан е заченат. — Тя свирепо ме изгледа, като че ли аз бях виновникът. — Пратих му писмо. Помолих го за пари. Той ми позвъни веднага при следващото си пристигане в града и беше толкова нервен, че телефонната слушалка подскачаше в ръката му при всяка негова дума. Да, разбира се, че ще плати, каза. Ще получа колкото искам. Щял да плаща за отглеждането на момчето и за… образованието му… и въобще не трябвало… само да не изпращам повече писма. Много му било трудно да обясни на жена си от кого е писмото. Но това е било негов проблем, нали? Значи и на мъжете не е толкова леко в такива случаи, а?

— И какво стана после?

— Какво стана? Как мислиш? Той, дяволът, удържа думата си. Изпращаше ми пари всеки проклет месец. Но трябваше да му обещая, че никой няма да узнае кой е бащата на детето, като дори сключихме нещо като договор, за по-сигурно, нали разбираш, чийто текст пазя някъде тук. И така, той трябваше да ми изпраща пари и ми изпращаше.

Хилдур учудено погледна бутилката водка, сякаш бе част от тези пари в натура.

— А Юхан?

— Порасна. Не при най-добрата майка на света, но във всеки случай майка си имаше. Никога нищо не му е липсвало. Получаваше това, което му бе нужно: дрехи, храна, пиене — докато стана достатъчно голям, за да се оправя сам. Щом приключи с прогимназията, аз му рекох: „Стига си се мъчил с училищата, Юхан. Време е да си намериш работа и да изкарваш за хляба и маслото, а пък ако не е масло, ще бъде поне маргарин.“

— И каква работа си намери?

— Нямам понятие. Аз не съм… през последните години ние… аз смятам, че съм си изпълнила задълженията към него. Вече нямаме нищо общо. Той живее тук, но все едно, че е наемател. Дори не си говорим. Нарича ме дебела дъртачка, проститутка и какво ли не още, не отговаря на въпросите ми. Пък на мен ми е ясно защо. — Тя се опули насреща ми и си наля още водка. — Ти защо не пиеш? Да не би да си закачен за сушене? А… мамино синче, а? Жълтурче? Я си изпий чашата и ми прави компания, дявол да те вземе!

— Съжалявам, но съм с кола, а едва-едва я карам.

— О, значи си достатъчно порасъл, за да имаш шофьорска книжка?

— Получих я оня ден, на осемнайсетия си рожден ден. На снимката изглеждам на трийсет и пет години, но то е само на снимка. Инак се чувствам около шейсетте.

— Езикът ти май добре работи.

— Да. Не по-зле от очите. Как мислиш, защо Юхан те е наричал… ммм… проститутка?

— А ти как мислиш?

Престорих се на замислен, но все едно, тя отговори на въпроса ми:

— Защото не исках да му кажа кой е баща му.

— А защо е искал да го узнае? Някакъв особен повод имало ли е?

— Питай него. Ако оня смотаняк ми беше баща, щях да мина и без да го знам кой е. Но нали ти е ясно какви са младите.

— Още си спомням.

— Все напират да разберат неща, които не са в техен интерес. Как са дошли на света, кой е баща им и тем подобни. Нещастници глупави.

— Но ти не му каза, нали?

— Не. Не сега. Не сега, след като минаха, колко… осемнайсет или деветнайсет години. Повтарях му същото, което бях заявила в родилния дом: че не знам, че мъжете са били много, това е. Ала тогава съвсем не беше така, съвсем не бяха много. Живеех кротко, уединено. Току-що бях преживяла едно разочарование. И за награда — син, още едно разочарование, което така и не изчезна. Не знам, Юхан, казвах му аз. Не знам точно кой. „Ти можеш ли да ми кажеш имената на някои от тях?“, питаше той. Не, не си спомням, бяха толкова много. Освен това не всички ми се представяха. Малцина ми оставяха визитните си картички, а тези, които отново ме посещаваха, идваха пияни. Не е ли жестоко, че той ме нарече…

Погледът й потъна в бутилката, после изплува пак, навлажнен. Хилдур ми намигна.

— Адски живот, а, Веум?

— През ден — кимнах.

— През? Та ти си дяволски прав!

Пийнах глътка от чашата, най-вече за да направя нещо. Тя извади доста захабена носна кърпа и обърса горната част на лицето си, подобно на потен земекопач в жарък юнски ден.

— А срещала ли си го по-късно, впоследствие пак, оня… бащата?

В този момент тя беше надигнала бутилката и не ме гледаше в очите:

— Не. Притрябвало ми е. Оня смотаняк? Получавах редовно парите и бях доволна. Именно той ми намери и това жилище, заради Юхан. Плати вноската и всичко останало. Аз никога не бих могла да си го позволя. Да не говорим, че не ми се и стъпва в „Социални грижи“.

— Той как се казва?

Сега тя ме погледна.

— Ще имаш да вземаш! И въобще защо те интересуват тези стари неща? Нямаш ли с какво друго да се занимаваш? Я си иди вкъщи и си пусни влакчето!

— Нима не знаеш, че Юхан е нещо като страшилище за квартала? Че хората треперят само като чуят името му. Че прякорът му е… Джокер.

Тя ме погледна с очи, огромни като разтворени чадъри.

— Кой? Юхан? Тази буболечка? Бих могла да го размажа между палеца и показалеца си! Ако те се страхуват от него, значи се страхуват и от сянката си.

— Той не е сам. Има си банда, доста голяма и все отбор юнаци.

Несъзнателно прокарах ръка по лицето си, напипвайки резултатите от краткия момент, в който те се бяха изявили като такива.

— Понякога води приятели вкъщи. Седят в стаята му, пият бира, пушат и пускат някакви идиотски касетки. Но аз не се занимавам с тях. Освен ако с тях не се мъкнат женски. — Внезапно тя зае позата на моралистка: — Такива тук не желая да виждам… в моя дом!

Огледах дома й. Насред стената отсреща висеше малко накриво картина. Бе изображение на нещо като лодка в нещо като вода. Но пропорциите бяха странни. Елхите от другата страна на водата бяха по-високи от тези на по-близкия бряг, а лодката беше толкова голяма, че изпълваше цялата водна площ.

Това ме накара да помисля за самата Хилдур: една огромна лодка в един съвсем малък за нея яз. Голяма жена в малък живот; живот, който не се изпълва от нищо друго, освен от мимолетните разочарования, от един пощенски запис месечно и от няколко призрачни спомена. Лица без имена, лица, неоставили подир себе си друго, освен празни бутилки.

Вгледах се в лицето й. Някъде дълбоко, дълбоко в себе си тя все още таеше нещичко от младото момиче отпреди двайсет-трийсет години. Момиче, което бе тичало до премала по уличката, което бе играло на топка, на „целуни, плесни, прегърни“ с децата на съседите, но което по-късно беше целувало, пляскало и прегръщало много повече мъже, много повече и съвсем рядко заслужаващи това. Да, някъде дълбоко в себе си Хилдур все още пазеше онова, момичешкото, иначе алкохолът щеше да я разсипе съвсем, да я изхвърли на някой опасен бряг, където би загинала, където никой не би могъл да я открие, нея, Хилдур Педершен от Берген.

Не знам защо си спомних за една година — за 1946-а. 1946-а — това бе началото на всичко, за всички нас. Войната бе свършила, но градът още няколко години беше като парализиран и едва през петдесетте започна да възкръсва от пепелищата, да тътри четириъгълни жилищни блокове на превития си гръб и да засипва миналото с чакъл. Американските кораби си отидоха, построено бе новото летище във Фресланд. Фериботът до Лаксевог бе заменен с моста над Пуддефиорд. Пробиха планините и задръстиха с жилищни масиви пространствата, преди заемани от градини, горски стопанства, езера.

Ала през 1946-а все още нищо нямаше. Всичко си беше както през трийсетте години. Тези, които през войната бяха вече зрели хора, си плюха на ръцете и започнаха да живеят поновому. Тези, които бяха стари, умряха подобно на килнатите къщички, в които живееха. А ние, които бяхме съвсем, съвсем млади, се озовахме пред много и различни възможности.

Хилдур Педершен е била в разцвета си през 1946 година — красива млада жена, може би твърде висока, но не чак дотам. Жена с голям бюст и широки бедра, с бодра стъпка, с кафява пазарска мрежа, пълна с бутилки мляко, и с усмивка за всички, които са я пожелавали.

Джокер дори не е бил роден, а Варг Веум… Той е бил момченце на четири години, с майка, която все още не е била болна от рак, и баща, все още кондуктор в трамвая с маршрут до Минде. Ала линията бе закрита, бащата умря, мир на праха му, както много бащи преди него. Но бе съществувал и като затворя очи, сякаш го виждам пред себе си: дребен и набит, все още с телосложението на селяк, макар да бе излязъл от село като двегодишно хлапе. И като затворя очи, аз все още виждам и усмивката му, която той пазеше за хубавите часове, които прекарвахме заедно, а мама още не бе заболяла от рак.

Когато Юхан Педершен затвори очи, той не вижда никого. А в картите, раздадени от съдбата, няма никакъв джокер, няма баща, който да изникне внезапно между „дамите“ и „валетата“ с кондукторска чанта през рамо, с леко накривена шапка и с весел зов: „Хей! Има ли някой у дома?“

1946-а — четири цифри, които ограждат едно отдавна изчезнало минало, улици, които вече ги няма, къщи — отдавна съборени, хора — вече покойници, и гробове, разкопани за втори път, кораби, преустановили плаванията си, и трамваи, предадени за старо желязо…

— Къде беше ти… през 1946-а? — попитах Хилдур Педершен.

— През 1946-а? Защо питаш? Да не си мръднал? Кой ще си спомни къде е бил през 1946-а. Аз, дяволе, не помня дори къде съм била онзи ден. Ти прекалено много питаш, Веум. Не можеш ли да млъкнеш поне за известно време?

Кимнах в знак на съгласие.

Но нямах желание да си тръгвам. Седеше ми се тук, при Хилдур Педершен, пред чаша водка и в мълчание, до момента, в който с подкосени крака щях да се дотътря до вратата, по балкона и надолу до автомобила на паркинга.

Наистина не ми се тръгваше. Ала най-накрая се реших. Щом Хилдур Педершен взе да клюма с глава, аз станах. Внимателно взех чашата от едрата й лапа и я оставих по средата на масата. Запуших с тапа шишето, в което все още имаше няколко капки, за да се разсъни с една глътка, ако наистина се събуди.

После полека се измъкнах от жилището й, от живота й. За известно време.

Навън пред блока налетях на Гюнар Воге. Той се приближи до мен и здраво ме стисна за рамото.

— Къде си бил пък сега, Веум? — изсъска Воге.

— Защо питаш?

— Казах ти да се държиш настрана от… Юхан. Остави ги на мира и него, и майка му. Не прави болката по-остра. Нямаш представа колко можеш да навредиш. Можеш да развалиш повече, отколкото да…

— Какво да разваля повече? Какво не е отдавна развалено?

— По дяволите, ти нищо не разбираш! Студен си като…

— Като какво?

— Дръж се настрана, Веум! Дръж се далеч и настрана, предупреждавам те!

Вторачих се в разгневеното му лице и попитах!

— А ти къде си бил през 1946-а, Воге?

Подминах го, седнах в колата и потеглих, без да се оглеждам. Тук явно не ме обичаха. По някаква причина наистина не ме обичаха.

16

Затворих се в кантората и запалих лампата. Независимо от това, че слънцето току-що бе достигнало своя зенит някъде над Льовстакен и зад плътната покривка от сиви облаци, навън бе сумрачно като в затъмнен киносалон преди прожекция. А може би слънцето въобще ще изгасне? Може би на следващия ден ще се събудим във вечен мрак, във вечна нощ и ще се понесем обратно към студа и гибелта?…

Кантората ми беше като помещение в музей, който вече никой не посещава, но пък все още дава някому препитание на пазач. Седнах зад бюрото и издърпах третото чекмедже от горе на долу. В най-вътрешната част на чекмеджето, в левия му ъгъл се мъдреше моята канцеларска бутилка, обла, затоплена.

Извадих я и прочетох всичко, което пишеше на мъглявия етикет, сякаш го правех за пръв път. Вода на живота. Кръв за самотника. Отдих за уморения.

Развъртях капачката и долепих бутилката до устата си. Чистият и силен акевит изплакна тръпчивия вкус, който усещах след евтината водка на Хилдур Педершен.

Чудех се какво да правя, ако въобще имаше какво. Мислех за хората, с които се срещнах през последните дни: Роар, Венке Андресен, Джокер и бандата му, Гюнар Воге, Хилдур Педершен. И пак Венке Андресен, мъжът с капитанската униформа — Рикард Люсне, пак Роар…

Помислих си за Томас. Може би трябва да му се обадя, да го питам как се чувства, дали мисли за мен, за баща си. Защо не му звънна, за да го попитам дали не иска да дойде при мен, да ми прави компания. Бих могъл да му прочета нещо, както направих веднъж (единствената вечер, в която се оказах свободен) — първата глава на „Мечо Пух“. Останалото трябваше да прочете майка му. Както и всички други книжки. Бях започнал да мисля за нея като за „майка му“, т.е. отбелязвах прогрес. Не Беате, а „майка му“.

Реших обаче, че Томас надали си е вкъщи и че вече е доста голям за „Мечо Пух“. Седемгодишен е, а когато му се обадих последния път, дори нямаше време да говорим. Щеше да ходи на мач с някой си Ласе.

Вдигнах телефонната слушалка и чух познатото пиукане, потърсих призраците на приключени телефонни разговори, скелетите на меки женски гласове, тежките стъпки на груби мъжки, ала всичко бе заглъхнало, всичко се бе стопило.

Когато поставих обратно слушалката, телефонът иззвъня.

Оставих го да иззвъни пет сигнала, преди отново да вдигна слушалката — наслаждавах се на звука му, пък и можех да си позволя да поотложа разговора с моите кредитори за някоя и друга минута.

Подир петото иззвъняване вдигнах слушалката и произнесох делово в черната раззината паст:

— На телефона Веум.

— О, Варг, вече се страхувах, че те няма. Тук е Венке, Венке Андресен.

Значи Венке, Венке Андресен. Тъжното й гласче отекна като далечна камбанка в слушалката, а черната паст зина още по-широко, почти до усмивка. Така поне ми се стори, затова и аз се усмихнах, казвайки:

— О, привет! — Сам не разбрах как деловитостта изчезна от интонацията ми. — Как сме?

— По-добре. Не така зле. Обаждам се от службата. Исках само… да ти благодаря за оня път. Беше ми… приятно. Отдавна не ми е било така приятно… много отдавна.

— Да. И на мен. — Май че не трябваше да бърборя толкова.

— Аз… аз просто исках да разбера дали не би могъл да ми направиш една услуга. Искам да кажа, че… аз… срещу заплащане, разбира се.

— О, това не е толкова важно. Зависи какво ще искаш да направя… дали ще е нещо, което би било по силите ми?

— Като детектив ти… приемаш всякакви поръчки, нали?

— Кажи-речи. — Имаше някои, които не приемах, и много повече, които не ми възлагаха.

— Само питам дали не би могъл да идеш при Юнас вместо мен. При моя… мъж. Този, за когото бях омъжена.

Май беше от поръчките, които не приемах, и затова попитах:

— За какво?

Да го примъкна в задънена уличка и да го фрасна с празно шише по главата? Да го изгоня далеч от града и да го сплаша никога повече да не се връща тук?

— Просто… поговори с него. Не съм в състояние да направя това сама. Аз… аз само ще вдигна скандал, а повече не издържам… Не желая да го виждам повече, Варг, разбираш ли?

— Добре де…

— Става дума за пари.

— За пари?

— Не за месечната издръжка. С нея той винаги е редовен. Или почти. Няколко пъти закъсня и аз бях принудена да взема аванс от службата или заем от някого. Щом получех парите от Юнас, аз връщах тези заеми и едва-едва свързвах двата края. А на Роар му се протъркват дрешките, той расте и ако велосипедът му беше пропаднал… Децата все имат нужда от нещо, нали?

— Да, така е. Пишат го и във вестниците.

— Но сега не става дума за издръжката, а за застраховката.

— Каква застраховка?

— Имахме обща застраховка „живот“. И след развода се споразумяхме да си я вземем обратно, да ни я изплатят. Не че сумата е толкова голяма, но… Юнас трябваше да уреди въпроса и да си я разделим по равно. Но аз все още не съм получила нищо, а на нас с Роар тези пари наистина са ни необходими.

— Бих могъл да ти дам на заем — излъгах.

— Знам, Варг. — Май знаеше повече, отколкото бих могъл да допусна. — Благодаря ти. Но се уморих да вземам на заем. Не искам повече да задлъжнявам нито на приятели, нито на познати, нито на когото и да било.

Замислих се за миг към кои ме причислява: към приятелите, познатите или към когото и да било. После рекох:

— Смятам, че мога да ида там. Ще поговоря с него.

— О, Варг! Аз ще ти платя за услугата. Колко ще струва всъщност?

Колко ще струва? О, евтино, мила моя. Не съм скъпар. Целувка по бузата или устата. Един поглед изпод падналия на челото кичур, пръстче, прокарано по лицето ми чак до устните… Не, не съм скъпар.

— Не мисли за това — казах. — Мога да го свърша в обедната си почивка.

— Не, не искам да губиш от… заради мен…

Наистина ли?

— Ще поговорим за това друг път.

На запалена свещ и чаша вино, скъпа, под светлината на стъкленопрозрачна месечина, под сребърния порой на звездите, в яхта на път за Китай… Да, друг път.

— Добре. Знаеш ли къде работи? Бях ли ти казала?

— В някаква рекламна фирма, нали?

— Да, „Палас“, намира се в Дреген, в същата сграда, където е големият магазин за спиртни напитки.

— Знам къде е. Там ме познават. На „ти“ съм с всички.

— Аз… — поде тя, като че искаше да каже още нещо.

Уплаших се да не размисли и веднага смених темата.

— Всичко е наред — казах. — Ще поговоря с него. Ще видим. Ще ти дам отчет. — На това се и надявах. — Може би да намина при теб довечера?

За момент се възцари тишина. После Венке отвърна:

— Не би ли могъл да позвъниш? Днес аз съм заета.

Заета? Луната потъмня, звездният порой секна, а яхтата за Китай потъна. Казах:

— Хубаво. Ще ти се обадя. Довиждане.

След като сложих слушалката, аз се сетих, че забравих да й кажа да предаде поздравите ми на Роар. Но не й позвъних. Щях да го имам предвид за следващия път.

Канцеларската бутилка продължаваше да се кипри на бюрото. Но сега не ме съблазняваше и фактически ми изглеждаше доста вулгарна с лъскавия си изподраскан етикет. Завъртях плътно капачката и тикнах бутилката обратно в чекмеджето.

Огледах се наоколо с неприятно присвиване под лъжичката.

— Майната му на всичко… — изрекох на глас достатъчно силно, за да се чуя.

После напуснах „локала“, без да изгася лампата. Може би така ще ми е по-приятно да се върна тук. Все едно, че някой ме очаква. Ако изобщо се върна, разбира се. Човек Никога не знае. Особено на пешеходната пътека. Там всеки е лесна жертва.

17

Поех нагоре през площада към Брюген. Рибният пазар още пустееше и живите риби плуваха необезпокоявани в големите кофи. Продавачите отърсваха снега с големи червени юмруци, а домакините обикаляха стоката им и я оглеждаха подозрително, сякаш се съмняваха, че рибите са истински.

Пред пивоварната един товарен автомобил глътна и последната палета с каси, които щеше да вкара през зелената врата на един от пристанищните складове.

На ъгъла се кандилкаше неизменният пияница, подпрял стената с гръб, от джоба му се подаваше почти празна бутилка. Той изпровождаше всеки минувач с тъжен поглед и беше неделима част от атмосферата на града, някаква туристическа атракция дори, представителна фигура на страната ни и на обществото. При това през всеки сезон.

Рекламната фирма „Палас“ се помещаваше в нова тухленочервена сграда срещу също тъй новия „музей“ на бита, където само на няколко квадратни метра е побрано всичко необходимо: супермаркет, пълен с много повече стоки от необходимото, магазин за напитки, музей за интелигентните, църква за вярващите, зъболекарски кабинет, парк с пейки и… рекламно бюро. Тук човек би могъл да изкара цял живот, без да ходи в другата част на града. На ъгъла имаше банка и хотел, поща, градинка и дори локал за бинго. Всички жизнени потребности бяха следователно задоволени. Всеки може да изпраща писмата си, да получава записи, да играе бинго. Дреген бе всъщност Берген в миниатюра, една джобна Норвегия за онези, които предпочитат удобствата пред живота.

Първото нещо, което бие на очи при влизане в рекламна фирма, е това, че там работят главно млади хора. Рядко ще се видят служители над четирийсетте — те вече са си изпели песента, нямат идеи или не са в състояние да издържат на темпото. Може би там все ще се намери някой посивял господин, но сигурно в един от най-закътаните кабинети, защото по някаква случайност притежава преобладаващата част от акциите на фирмата и никой не може да го помоли да си стои вкъщи, ала друга причина за присъствието му няма, пък и той надали е от голяма полза и за самия себе си.

На рецепцията или в приемната отпред (в зависимост от това колко модерна е фирмата) седи обикновено млада жена, непременно красива (защото, ако не е красива, трябва да е прекалено прилежна, за да седи там), и се усмихва. Тоест тя ти се усмихва, ако си под четирийсет години, ако си дошъл по работа, а не да крънкаш пари от някого. Ала усмивката рядко е топла. По-скоро е механична — красива може би, но механична. И не дълготрайна, угасва още преди да си й обърнал гръб.

Всички рекламни фирми се насилват да изглеждат „млади, динамични“ и там винаги се срещат хора с екстравагантна външност, които се стрелкат от един отдел в друг. Те носят модни очила и винаги по някой остроумен виц в едното крайче на устата, а в другото комплимент за момичетата, седнали с диктофони или пред електрически пишещи машини. Служещите там носят ярки ризи и широки вратовръзки на карета, а по художествената част — джинси, имат бради и дълги коси, които издават намерението им да направят бум в изкуството. Или ще го осъществят, или не. След като пет-шест години са рисували реклами и дипляни, те се обръсват, подстригват се и се изявяват по-успешно като купувачи на някой „автомобил на годината“ или типова къща в предградие.

В рекламната фирма „Палас“ цареше младост и динамика в силни цветове: червено, зелено и кафяво. Подът беше зелен, стените червени, а таванът кафяв. Влизаше се в дълъг тесен коридор, изпълнен с дълги гъвкави хора, а по стените висяха стари рекламни плакати за бира още от времето, когато разлепването им беше разрешено.

Жената на рецепцията имаше черна, къдрава афрофризура, носеше туника в зелено и бяло и големи очила с жълти рамки и със сивкави стъкла. Зъбите й бяха ослепителни.

Представих се:

— Името ми е Веум. Бих желал да се срещна с Юнас Андресен. Той на работа ли е?

Тя погледна някакво светещо табло и кимна утвърдително:

— Имате ли предварителна уговорка?

Очите й бяха сини зад сивите стъкла, каквото е небето над сивите облаци.

— Това нужно ли е?

Усмивката позастина.

— Вие клиент ли сте?

— Не пряко.

Усмивката й съвсем изчезна и тя каза ледено:

— Ще проверя.

Набра номер на вътрешния телефон и почти зашепна в слушалката, за да не я чувам. Попита:

— Андресен иска да знае по какъв въпрос го търсите.

— Кажете му, че по личен и важен.

Тя каза това, поизчака няколко секунди и затвори:

— Сега ще дойде.

После забрави, че съществувам, и се зае с диктофона и пишещата си машина. На няколко пъти вдигаше слушалката и изчуруликваше нежно: „Палас“, моля.

Чаках. Не ме поканиха да седна и това ме зарадва. Столовете тук не вдъхваха доверие, че би могъл отново да се изправиш.

В дъното на коридора млад мъж в светлокафяви панталони и карирана риза изпращаше възрастен господин, облечен в костюм, шит по поръчка, и му говореше с явно уважение, тъй както се разговаря с важен клиент на рекламна фирма.

От една врата излезе млада жена с голяма зелена папка под мишница и тръгна право насреща ми: дребна, с малки гърди, но с широк ханш, с красиво лице, тъмноока, интересна. Но първото, което се хвърляше в очи у нея, беше косата й — сякаш светеше. Кестенява, пък със силен червеникав отблясък, но не в цвета, който се постига чрез шишенцата по двайсет крони, а цвят, идещ някак отвътре и същевременно ненатрапващ се. Не би могла да се нарече червенокоса, но отблясъкът на червеното беше нещо като душата за тялото, като флейтата за големия симфоничен оркестър.

Облеклото хармонираше с косата й. Тъмночервена блуза и пола от зелено кадифе. Когато мина покрай мен, тя ми се усмихна и по бръчките, които прорязаха лицето й, разбрах, че не е толкова млада, не под трийсетте. Но и усмивката й беше чудесна, красива и топла, сгряна отвътре, от там, откъдето засилваше и червеният блясък на косите й, от някакво уютно и добро ъгълче, където с удоволствие бих прекарал всичките свои отпуски, ако имах такива, а и остатъка от живота си.

Нищо повече. Усмивка на разминаване, но главата ми се замая, просто не знаех къде да гледам. Помислих си: „Отдавна не си бил истински влюбен, Варг, твърде отдавна.“ Замислих се за Венке Андресен, опитах се да си припомня гласа й. Ала по една или друга причина не ми се удаде да извикам пред очите си нито лицето й, нито гласа й.

Дребната жена остави голямата зелена папка някому в приемната и пое обратно по коридора. Сви към вратата, през която бе излязла, и хлътна в нея.

Ето тъй изникват разни хора в живота ти и пак тъй изчезват, за една или две минути.

Млад мъж излезе от друга врата и тръгна към мен с не съвсем динамични крачки. Сигурно защото работният ден бе напреднал или защото животът го бе уморил. Елегантен, в сиво-зелен костюм, леко втален и с широки панталони с маншети. Тъмнокос или по-точно тъмнорус, носеше други очила и си беше пуснал мустачки, но аз веднага го познах от снимките, видени в дома на бившата му жена. Това бе Юнас Андресен.

Или с други думи, той не ми каза нищо ново, като се представи:

— Аз съм Андресен. Вие ли сте искали да говорите с мен?

Поех протегнатата ми ръка и я стиснах.

— Да, казвам се Веум — снижих глас. — Идвам по поръчка на жена ви, аз съм нещо като… юрист.

Той също снижи глас:

— Елате с мен.

Тръгна пред мен и аз го последвах по коридора към канцеларията му.

Това беше съвсем малка стая с изглед към камбанарията на църквата „Света Дева Мария“ и към Фльоен зад нея. Виждах дори покрива на къщата, в която живеех, и това ме развълнува.

Върху голямото черно бюро бяха подредени спретнато документи, списания и брошури, както и проекти за обяви. До купчинките им видях пластмасов череп, срязан приблизително на височината на челото, от който стърчаха химикалки и моливи в цветове, отговарящи на тези на фирмата; червено и зелено. В една пластмасова чаша се кипреше една-единствена черно-червена роза с позавехнали листа, а един зелен пепелник бе пълен с угарки, пепел и изгорени кибритени клечки. Ако всичко това е било изпушено от сутринта, Юнас трябваше да е пристрастен към този порок.

Той седна зад бюрото и ми посочи удобно кожено кресло срещу него. Извади от вътрешния си джоб пакет цигари и ми предложи, а като отказах, сам запали една — дълга, бяла цигара; когато я палеше, ръката му леко трепереше. На стената забелязах, наред с разни афиши, четири уголемени снимки на Роар.

Юнас закова върху мен питащ поглед:

— Е?

— Вашата жена… тя ме помоли… Става дума за някакви пари, които вие май сте й обещали, от една застраховка. Тя има проблеми. Финансови.

Той ме гледаше с ясни и сини очи зад безцветните стъкла на очилата си — големи, със светлокафяви рамки и леко закръглени в горната страна, а отдолу — правоъгълни, което им придаваше формата на нещо като звънец. Издуха цигарения дим през стиснатите си устни и каза:

— Нека първо изясним някои неща. Вие казахте, че сте нещо като юрист. Адвокат на жена ми ли сте, или не сте?

— Не съм.

Той се наведе напред:

— Да не би да сте й приятел?

— Мога да ви уверя, че не съм.

Юнас вдигна ръце и продължи с цигарата в единия ъгъл на устата:

— Моля ви, спокойно. Не виждам нищо лошо в това. Напротив: бих се радвал, дълбоко и искрено, ако Венке си е намерила… приятел. Нов.

— Добре, но това не съм аз. Поне не в този смисъл. Всъщност по професия съм частен детектив.

За миг лицето му изстина. Продължих:

— Вашият син се свърза с мен. За да намеря велосипеда му, който беше откраднат.

— Роар? Той… е наел частен детектив, за да намери откраднатия му велосипед? Ах, това хлапе! — Юнас облекчено се засмя.

— На следващия ден пък трябваше да намеря Роар.

Той пак ме погледна, но усмивката му се беше изпарила:

— Какво искате да кажете?

Разказах му накратко за Джокер и бандата му и за това как съм намерил отвлечения от тях Роар. Но не му споменах, че съм бил принуден да се бия, за да го измъкна от гората. Нито пък че съм целувал жена му, независимо че вече не му е такава.

Юнас ставаше все по-блед, а гласът му прозвуча особено смутено, когато най-накрая продума:

— Какъв ужас! Тези гадове! Аз ще ги…

Казах:

— Успокойте се. Вече го сторих. Но именно така се запознах с вашата жена. И тя ме ангажира фактически да разговарям сега с вас за тези пари. Не се чувстваше… способна… да направи това сама.

Юнас Андресен всмукна дълбоко от цигарата, за да изпълни дробовете си с дим; когато заговори, пушекът излизаше на пресекулки от устата му:

— Не… не ми се ще да говорим тук за тези неща. Не бихме ли могли да се срещнем някъде, да кажем, след половин час?

Погледнах часовника си, сякаш денят ми бе низ от ангажименти.

— Трудно ли ще ви бъде? — попита.

Проявих благородство.

— Е, ще се опитам. Къде?

— В механата на пивоварната?

— А, там е добре. Можем и да хапнем. Във всеки случай аз.

Той вдигна рамене.

— Значи след половин час?

Стана и ми даде да разбера, че през този половин час има и други неща за вършене, освен да свива рамене. Щеше да изпуши още най-малко три цигари и бавната смърт, която един прекрасен ден среща всички нас, преследвайки ни впрочем от деня на раждането ни, щеше да пропълзи до него с половин час по-рано.

Юнас ме изпрати до вратата и се сбогува. Жената с афрофризурата изпробва бегла усмивка, показвайки, че не е съвсем сигурна дали някой ден ще им стана клиент. Макар че все още не бях на четирийсет години, та заслужавах и нейната полуусмивка.

— Ще те чакам идния четвъртък зад библиотеката — намигнах й аз и напуснах заведението.

18

Механата на пивоварната е едно от малкото места в Берген, които са запазили своята уютна простота без фалш и имитации. Големите стенописи на Пер Шваб с морски мотиви, е изображения на старинни къщи и на кораби, каквито отдавна няма, будят у посетителя чувството, че се намира на място, неподвластно на времето. Публиката му се състои не от вресливи студентчета и полупияни юноши, типична за повечето евтини ресторанти, където те отиват да пият бира, без да са изкарали пукната стотинка със собствен труд, а от обикновени трудови хора, търговци, моряци, чиновници, главно мъже. Там не се ходи, за да се намери жена, а за да се изпие една хубава бира след работа или за да се хапне прилично, и то на прилични цени.

Влязох и седнах в едно от най-закътаните сепарета. Поръчах си бира и бифтек от китово месо и спокойно пристъпих към вечерята си.

Сепаретата бяха в три успоредни реда. Аз бях в най-вътрешното до едната стена. В това до мен седеше едър мъж в сив костюм и с шкембе, в което бе потънала катарамата на колана му. Той беше забил глава надолу, като че търсеше бъдещето в дъното на чашата си. Не знам дали не дремеше. Сепарето до срещуположната стена беше заето от двойка млади, вплели пръстите на ръцете си и даващи вид, че никога не ще се разделят. Макар това да бе неизбежно, и то само подир две-три години семеен живот или съжителство.

Навън оловно-стъклените прозорци спасяваха заведението от смога и шума на автомобилното движение, а бифтекът имаше вкус на истински бифтек.

Бях започнал втората бира, когато Юнас Андресен влезе в механата и се заоглежда за мен. Дадох му знак и той пристигна, кимайки с глава. Отиваше му да бъде и келнер.

Беше преметнал светло сако през рамото си, а в другата ръка носеше дипломатическо куфарче. Остави ги на скамейката до себе си. Когато келнерът дойде, той си поръча половин литър експортна бира, а щом я получи, веднага повтори поръчката.

— Така е, когато излизам от работа — обясни.

Пиехме мълчаливо, аз моето светло пиво, той — своето тежко експортно. Все едно, че бяхме двама стари приятели, които се срещат след работа и не им е нужно да си говорят, за да се чувстват добре.

Но нали трябваше да разговаряме, а Юнас вече бе започнал леко да фъфли.

— Не знам какво ти е разказвала Венке — поде той. — Не знам доколко си осведомен… — запъна се леко. — Нали минаваме на „ти“?

— Разбира се — казах и стиснах протегнатата му над масата ръка.

— Юнас — каза той.

— Варг — казах аз.

— Какво?

— Варг?

— Аха. — Той предпазливо се усмихна, сякаш му стана забавно. После продължи: — Изхождам от това, че тя… тя сигурно ме е обрисувала в доста мрачни краски. Бива я по силните… характеристики.

Последната дума му се опря, но той ненапразно работеше в областта на рекламата.

— Женен ли си? — попита и хвърли кос поглед върху дясната ми ръка.

— Не, но съм бил.

— Поздравления. Значи сме от една… компания.

— Така е.

— Когато бе семеен, жена ти изневеряваше ли ти? Затова ли?

— Не. Просто работата ми пречеше на нашия съвместен живот.

— Разбирам.

Държеше ме под око, а аз продължих:

— Има разни видове изневяра. На мъже, които изневеряват с други жени или с чашката; на такива, които изневеряват с работата си… Не ме питай кой вид е най-лошият, но в моята професия… Имам впечатлението, че за повечето жени най-лошото е да им се изневерява с други жени.

— Точно така. И никога не питат защо. Във всеки случай — рядко. И въобще не вземат под внимание редица обстоятелства. Един неверен мъж или една невярна жена са винаги виновни за разтрогването на брака, без някой да ги е питал кое ги е тласнало към прелюбодеяние.

— Именно. И аз никога не се съгласявам да се занимавам с такива случаи.

Той ме погледна изненадано:

— Какви случаи?

— Такива. Никога не следя тайно съпрузи, за да разбера къде се намират, ако не са там, където би трябвало да са, и с кого са. Защото, поврага, никой не може да знае защо са там, а не другаде.

— Не, не може да знае, точно така. Но слушай, Веум, не мисли, че съм седнал тук… че говоря… за да хвърлям вината върху Венке. В никакъв случай.

И наистина не правеше това. Просто си поръча още една бира. Бях се отказал да го следвам в пиенето и не помръдвах от третата си чаша.

По брадата му полепна бяла пяна и няколко балончета от нея се разлетяха встрани, когато продължи:

— За съжаление обаче тя не мълчи и все ме обвинява. Не желае да потърси и своите грешки. Но да оставим това. Да я оставим да се залъгва, ако така би й било по-добре. Но истината, истината е, че това не беше семеен живот и нямаше шанс да стане такъв. Ала ние сме все прекалено млади, за да го разберем, нали… е… е… Варг?

— Въпрос е дали някога въобще ще станем достатъчно стари.

— Не. Но още в началото ние бяхме съвсем различни. Не знам дали ти е разказвала за миналото си. Тя не е от Берген, въпреки че от диалекта й няма и помен. Родена е във вътрешността на Хардангер, в селце, притиснато като кръпка към планината, в селска къща, чиито стопани били дарени от съдбата с късче земя и две крави. Живяла в набожна и морално строга среда, но когато тръгнала на училище, заживяла у по-голямата си сестра в Йойстесе, където се чувствала по-добре. Приятни хора са и сестра й, и мъжът й. Но все пак детството е оказало силно влияние върху развитието й. Разпятие на стената и само една книга на етажерката… И годишен абонамент за списание „За бедни и богати“. Докато аз… Аз съм градско момче. За пръв път се напих още на четиринайсетгодишна възраст, а на петнайсет вече имах първото си преживяване с момиче… крадях коли и хойках с лифта до Фанафиел и Йелеста. Но ми провървя. Най-накрая. Започнах да следвам във висше търговско училище, където средата бе доста развращаваща. Заредиха се безкрайни пиячки с много бира, с дебели студентки от провинцията, които танцуваха полуголи по масите, щом се натряскаха. Започнах работа в рекламния бранш, динамична, разнообразна, с пътувания и приеми, с всякакви среди и хора… А тя предпочиташе да си седи у дома, сведена над ръкоделие, да чете или да слуша грамофонни плочи, да гледа телевизия. Обичаше да готви, да подрежда дрехи и съвсем не се интересуваше от живота извън стените на дома. Вкусваше алкохол само от учтивост. Научих я да пуши. А аз бях свикнал да излизам и да се черпя с приятели, да флиртувам, да се връщам късно вечер, и то с не съвсем сигурна походка. Но какво биха означавали подобни различия, ако между нас наистина имаше любов? — Той вдигна към мен тъжен поглед: — Да, може би наистина не сме били така силно влюбени… Или аз…

— Къде всъщност се срещнахте?

— Къде се срещат хората? Тя познаваше една, която познаваше друга, която… Старата позната история. Винаги се намира приятелка на приятелката, с която си делил таванската стая, нали? А една от тези приятелки, някоя от тях, сигурно е била от Хардангер, нали така?

— Да.

— Точно тъй. Срещнахме се у общи познати и тя… е, добре… тя постепенно започна да ме привлича. Беше много по-различна от другите, от всички тези други момичета. Сдържана, срамежлива, целомъдрена. Почти не говореше, а когато веднъж я попитах за нещо, наведе очи и сплете пръсти в скута си. Та така, привлече ме, запали ме… Исках да я имам, да я притежавам… И тя… — Той вдигна рамене и изпразни чашата до дъно. — … и тя ме хареса. Много скоро. — Поръча си още за пиене и продължи: — Започнах нов живот. След безкрайните флиртове и смяна на леглата в продължение на няколко години всичко стана мило, омайно и спокойно. Излети във Фльоен през меките като памук нощи, разходки около пустите кейове в неделните предобеди, ходене на кино, както по времето на първите юношески увлечения, притихване в салона, хванати за ръце в някой от най-тъмните му ъгли. Венке, Венке, Венке…

Той почти ме беше забравил, а след петата халба бира главата му се спусна още по-ниско към пъстрата покривка на масата.

Мъжът от съседното сепаре си бе отишъл, оставяйки на покривката след себе си едно мокро, кръгло петно. Влюбената двойка отсреща вече бе преминала към взаимно галене на лактите, но преди да се изядат лакомо един друг, трябваше да привършат с вкусната вечеря, сервирана пред тях.

Юнас Андресен каза:

— И така, тя стана моя. Нежна розова пъпка, пъстървичка, която, понесена от течението, се хваща на въдица… Забременя, оженихме се, появи се Роар, станахме трима. Квартирката ни на Нюгардсхьойде изведнъж отесня. Наехме друга. А аз вече от половин година бях отново влюбен и животът започна да показва истинската си страна. Искам да кажа, че самият факт, влюбването ми в друга само половин година след като бяхме сключили брак… потвърди… какво е действителното положение, къде се намира онази страна.

— Коя страна? — попитах с мътна глава след трите бири. Поръчах си още една, за да не пресъхна.

— Страната Никога вече. Аз бях Питър Пан и Венди[11] принадлежеше на миналото. Тя остаря, Варг. Нямам предвид външността й, Венке и до днес прилича на почти шестнайсетгодишно момиче, във всеки случай поне така изглеждаше допреди няколко месеца. Но се оеснафи. Загуби интерес към всичко, освен към мен и детето. Пък и тези нейни безкрайни ръкоделия. Стените ни се покриха с бродерийки, възглавнички отрупаха диваните и креслата, а масите и шкафовете — очарователни покривчици. В тоалетната смени шнура на казанчето със саморъчно изплетен и… и…

Опитах се да си припомня жилището на Венке Андресен. Казах:

— Май попрекаляваш, а?

— Е добре де, но имах тъкмо такова чувство, че ми предстои да затъна до гуша в тези саморъчно избродирани дреболии.

В заведението влезе жена и седна на свободната маса до нас. Тя бе към края на петдесетте, с леко изкривена глава. Набръчканата й уста се бе разтеглила в усмивка, подобна на тази на вълка, който причаквал Червената шапчица. Само че Червената шапчица отдавна беше станала член на „Женски фронт“ и участваше дейно в обществения живот, та дори да му беше попаднала в лапите, вълкът нямаше да спечели кой знае колко, защото тя бе изкарала курсове по джудо и знаеше как да се справя с мъжете, дето имат космати ръце и крака. И така, жената си поръча бира и сандвич — „принцеса“, като се зае да изяжда залък по залък собствената си непреодолима самота, докато от нея не остане и трошица.

Юнас Андресен продължи да говори, без да забелязва нищо наоколо, а пяната по брадата му вече бе изсъхнала:

— Първите ми мръсни изневери бяха всъщност дребни лъжи, като онези, които хората обикновено си шепнат зад гърба ти, само че в моя случай не бяха сплетни, а истина. Случайна колежка или сервитьорка по време на командировка в Осло, жената на някой приятел или току-що разведена актриса, общо взето, мимолетни приключения, много рядко продължаващи повече от една вечер. Два пъти се влюбвах на сериозно, но само в единия случай правих любов с нея. Ако това въобще означава нещо. Като че това, да спиш с някоя жена, отрича или потвърждава нещо друго, освен факта, че си удовлетворил своето самолюбие… Да, да, така…

Погледът му стана занесен и аз побързах да му поръчам нова халба експортно. Сервитьорът беше започнал да бърчи недоволно нос, но донесе поръчката. Попитах:

— Искаш ли да хапнеш нещо, Юнас?

— Да ям? — Той ме погледна, сякаш никога не бе чувал тази дума.

Опитах се да го върна обратно към темата на разговора:

— И така… ти казваш…

— Аха. Така… Така срещнах Сулвай.

Нова пауза. Чертите на лицето му омекнаха, погледът му стана топъл и забелязах, че прави опит да се изправи, което не бе леко след пет и половина халби бира.

— И реших въпроса. Всичко се ре… ши.

Не продумах. Знаех, че ще е необходимо време. Може би още пет-шест халби бира, докато стигнем до края на историята, но очите и лицето му говореха, че иска да ми разкаже всичко. Нямаше да ми се разминат всички детайли от „Балада за Юнас и Сулвай“ и ми бе нужно да се въоръжа с повече търпение.

— Сулвай — повтори той.

Сега видението на съскащата змия изчезна; сякаш слънце се бе издигнало над нас и лъчите му пробиха помръкналите стенописи, достигнаха до червено-кафявото сепаре, осветиха дупките по покривката и полупразните бирени чаши, все едно, че огряваха свежозелена морава нейде между морето и планината. Море като вълнисто огледало и планина като лазурносиня мечта за бъдещето. Слънцето, което огрява и бедни, и богати, служители в рекламни фирми и частни детективи, Юнас и Варг. То ни изпълни, погълна ни, после ни изплю като дрипи от пушек и пепел, изригнали от бушуващия у всички хора вулкан на живота — вулкана на любовта.

— Тя започна работа при нас преди три-четири години и в началото не й обръщах особено внимание. Дойде направо от училището за приложни изкуства и започна като хоноруван сътрудник — любезно, приятно момиче, около което ти е хубаво да бъдеш, да ти е колежка. Докато една сутрин внезапно се ощипваш над лакътя и откриваш, че си влюбен до уши в нея, а на следващия ден разбираш, че любовта ти те е обзела така, както никога досега. Но не се решаваш да й се обясниш, защото си женен. И тя е омъжена. Ти имаш едно, а тя две деца. Разбираш тогава, че много рано си се качил на влака и си слязъл на погрешна гара, а сега вече е много, много късно. Не е ли така?

Разбира се, че е така. И мен понякога са ме обземали подобни чувства. Само че моят влак отдавна беше заминал, а аз не бях слязъл на никаква гара. Просто бях изхвърлен на един завой — с главата напред.

Юнас размахваше ръце, сякаш я търсеше във въздуха. А може би се опитваше да я нарисува, да я направи видима за очите ми.

— Ти би… Тя е от този тип жени, за които имаш чувството, че всички трябва да се влюбят в тях. Първото нещо, първото, което грабва погледа ти, е косата й. Не е кестенява, тоест кестенява е, да. Само че е повече от кестенява — рижа, без да е рижа, не знам дали разбираш.

Разбирах. Вече я бях видял.

— Тя, тя просто блести, като че блясъкът идва от…

— Отвътре?

— Точно така! Отвътре. И цялата й топлина идва от там. Защото другото, което веднага след това се забелязва, е, че е много приятна. Винаги. Винаги е в добро настроение, разположена, приятелски настроена, даже когато спорим над някой проект и имаме противоречия. Бях толкова щастлив, че работим заедно.

— Каква всъщност е твоята длъжност?

— Сега я наричат консултант. По времето, когато всеки беше някакъв малък началник, формулировката й беше „ръководител на въпросите на маркетинга“. Занимавам се с договори, споразумения и с юридическото уреждане на въпроси, свързани с провеждането на кампании и с финансови задължения. Докато тя работи в сферата на практическата реализация на рекламата и е от тези, които претворяват идеите ни върху хартия. Много е способна. Почеркът й е прост, но тя притежава удивителна способност за самоизява, за оползотворяване на шрифта, на илюстрацията, кара идеята да оживее, да се изпълни със смисъл. Насища всичко със задълбочено проникновение. Не знам дали ме разбираш.

Не го разбирах съвсем. Но можех да напрегна фантазията си. Та нали я бях видял.

— Дълго страдах, обзет от тайна страст, от любов, която ме завладя всецяло, месеци наред, докато внезапно един ден… Седяхме и работехме, а преди това бях обядвал с един клиент, с когото си бяхме поделили бутилка вино, така че главата ми бе леко замаяна, все едно, че плувах във въздуха, случвало ти се е подобно нещо, нали?

— Естествено.

— Внезапно усетих, че сме съвсем близо един до друг, там, наведени над чертожната й дъска, и аз й казах съвсем предпазливо: „Знаеш ли, Сулвай, мисля, че съм влюбен в теб. Да, вярно, май съм влюбен.“ И тя ме погледна изпитателно, както някои жени гледат, когато искат да прочетат в лицето ти дали ги лъжеш, или им казваш истината. После рече: „Влюбен ли?“ А гласът й беше тъй мек, тъй мек, че после, когато трябваше да си тръгна, ми се прииска просто да я прегърна, тя не се възпротиви, аз долепих устни до шията й, поех дъха на косата й и за част от секундата устните ни се докоснаха, но тя не извърна към мен лицето си. Излязох полупиян от стаята, дори и вратата не затворих. — Той наклони глава и погледна с учудване празната бирена чаша. — И така… Измина почти година, без да се случи нищо повече. Вярвай ми, наистина, Варг. Опитах се да я забравя. Мислех си: ти си влюбен в нея, но тя не изпитва същото към теб. Защо да изпитва? Има щастлив брак и две деца, а и ти си женен. Аз не знаех въобще, че тя… не можех и в най-смелите си блянове да допусна, че една жена като С… Сулвай може да изпитва нещо към мен, но тъй е било. За мен започна да става все по-ясно, че не ще мога да се освободя от тази любов. Не виждах нищо друго, освен нея, нея и само нея. Започнах да си върша работата по-лошо, сам забелязах това. Бях по-малко съсредоточен, не ме спасяваше рутината. Започнах да допускам грешки и един ден насмалко щяхме да изгубим някакъв клиент. Ала това не ме смущаваше, щом тя беше там, заедно с мен. Щом работехме заедно и се срещахме всеки ден. През всички тези месеци ние нито веднъж не споменахме това, което се бе случило, нито това, което й бях казал тогава, а ставахме все по-добри и по-добри приятели. Направо мисля, че не съм имал досега по-близък приятел от нея, било то мъж или жена.

Налях му малко бира от моята чаша и той ме погледна с благодарност, но някак отдалеч, сякаш от другия бряг на Атлантика.

— Ала един ден…

— Да?

— Един ден. Беше късно, работехме извънредно по един проект, който непременно трябваше да завършим. Бяхме останали двамата. Съвсем сами в цялата кантора. След като завършихме работата, останахме да си поприказваме. Тя бе седнала, а аз стоях прав от другата страна на чертожната дъска. Имахме и по чашка топло кафе. Въобще не си спомням за какво говорехме, просто си бъбрехме. Помня обаче, че непрекъснато си повтарях: „Сега, Юнас, сега трябва да й го кажеш. Сега е моментът.“ Но не можех. Не можех да формулирам чувствата си, не можех да им дам име, те напираха и бушуваха в мен само докато… докато я гледах как седи там. И така… Тя си запали цигара… После каза: „Рядко пуша. Това ме прави лекомислена.“ А аз казах: „Лекомислена…“ Протегнах ръка и я погалих по бузата. Погледът й стана топъл и премрежен, тя също протегна ръка и бързо ме погали с опакото й по бузата. Сякаш всичко у мен се отприщи, Веум. Всичко се разтопи. Наведох се над чертожната дъска и обхванах с две ръце лицето й, главата й. Усетих в дланите си нежната й кожа, прилепих лице до нейното, до косата й, тази прекрасна и мека коса, докоснах с устни ухото й, бузата, ъгълчето на устата и усетих, че трепери. Задъхвах се, Веум, задъхвах се като стар човек, така ме разтърсваха чувствата. „Сулвай, Сулвай, ти си добро момиче, Сулвай“ — мълвях глупаво, а тя ме погледна с големите си ясни очи: „Мислиш ли, Юнас?“ — „Само ако знаеше, че от години не съм изпитвал такова чувство към никого, както сега към теб, Сулвай.“ Целувах я много пъти, по ухото, бузите, устата, а тя извръщаше лицето си. Казах: „И ти малко ме харесваш, нали?“ — „Страшно те харесвам, Юнас“ — каза тя. Продължих да я целувам. Тя каза: „Хубаво ми е тук с теб, Юнас, но недей да искаш повече.“ Галех я с едната си ръка, отмахвах косата й от челото, от очите й, говорех й, че това, което изпитвам към нея, не е сексуално, а романтично, дотолкова, че се чувствам съвсем млад, на шестнайсет или седемнайсет години. „Искам да бъда добър с теб. Да те целувам — по устата.“ И гледах тази нейна уста, красивите й устни, тесни, но полуотворени… разбираш ли ме…

Разбирах го. Още малко, и щях да се разплача.

Той продължи:

— Тя се усмихна, мисля, засрамено и рече: „Аз също… говоря доста глупости… импулсивна съм, прекалено импулсивна, чувствена… и също… също имам необходимост да съм нежна с някого.“ Ръцете й, тя държеше с двете си ръце моите, Варг, и ме гледаше, а лицето й сякаш изпълни стаята, сякаш в цялата вселена нямаше нищо друго, освен това изящно лице, оградено от тази коса, лице с изящно носле, с тъмносини, почти черни очи, с обли бузи и твърда брадичка. О, Сулвай, Сулвай… И тогава вече знаех, да, знаех, както знам и сега, че я обичам, че винаги ще я обичам, каквото и да се случи, че никога не ще престана да я обичам…

Той се огледа наоколо, търсеше и други в заведението, които да обича, с които да сподели преливащите в него чувства и да си приказва с часове. Но не намери никого. Единственият, на когото бе попаднал, беше детектив, не от най-скъпите, но и не от най-евтините.

Юнас продължи:

— Тогава чухме, че някой върви по коридора. Бързо се разделихме, протегнахме слепешката ръце към чашите с кафето, вдигнахме ги към устните си и вече седяхме на необходимото разстояние един от друг, когато вратата се отвори и някой влезе…

Очаквах завършека. Попитах:

— И кой беше той?

— Мъжът й.

19

Навън бе започнало да се мръква, а сервитьорът се беше отказал от опитите си да ни ограничава в пиенето. Донесе ни бира още няколко пъти и със стопроцентова сигурност знаех как ще завърши този ден. Вече имах известни проблеми при отиване и връщане от тоалетната.

Юнас Андресен поде отново:

— Разказах ли ти за мъжа й?

— Не си спомням. — Имах чувството, че е настъпил моментът, от който започвах да забравям.

— Райдар Мангер, но не е от Мангер, а от Южна Норвегия. Мисля, че е от Кристиансан. Университетски стипендиант, господи, какви думи създават, а, Варг! Специалист по американска литература. Един от онези бледи типове, които седят до среднощ и пишат докторски дисертации за Хемингуей, но почти припадат, щом видят жива пъстърва. Инак не е лош човек и винаги ми е харесвал, впрочем „винаги“ е силно казано, защото не го срещам често, а „харесвам“ е твърде сложна дума. Ако ти…

— Разбирам какво имаш предвид — казах аз.

— Именно. Точно това.

Сега говореше много по-бавно и главата му съвсем клюмаше, натежала. Но инак нямаше вид на пиян. Вече бях престанал да забелязвам другите посетители, сега бяхме само двамата. И една жена на име Сулвай.

— Мъжът й влязъл, каза ти.

— Да… да. Точно така. Приятен тип, този Райдар Мангер. Една вечер дълго седяхме и спорихме по романа „Фиеста“. Бях прочел само първата му част, а той го беше чел целия поне сто пъти, та спорът бе остър. Така и не стигнахме до единодушие.

— За какво?

— За втората част. Тази, която не бях чел.

— Разбирам какво имаш предвид. Аз съм я чел. Но когато той влезе?…

— Нищо не каза. Не направи нищо. Не съм сигурен дали въобще беше разбрал нещо от поведението ни. Ако искаше да бъде Хемингуей, можеше да се опита да ме изхвърли през прозореца, но смятам, че единственото нещо, което би постигнал, щеше да е разтрошаването на собствените си кости. Беше дошъл да я вземе от работа, на път към книгите си у дома, ние продължихме да седим и да бавим изпиването на кафето си. Дадохме и на него една чашка. Но беше трудно да поддържаме разговор. Не се осмелявах дори да я погледна, а ако погледнех него, сигурно щеше да си помисли, че се опитвам да го свалям. Ти знаеш, тези изследователи на американската литература виждат във всичко, което става около тях, замаскирана хомосексуалност. Чели са „Великият Гетсби“, знаеш, с всичките му тълкувания. Чели са и „Хък Фин“ и какво ли не още. Така че след известно време всеки си тръгна по пътя. Той и тя към Скютевик, а аз към извънградския район, към своето семейство. Когато се върнах вкъщи, веднага се проснах в леглото. Бях съвсем разнебитен, с разглобено тяло и треперещи крака. По-късно и Сулвай ми каза, че се е чувствала по подобен начин, че е трябвало да направи дълга разходка сама в планината, за да се съвземе. А на следващия ден, малко преди да си тръгнем след работа, тя ми донесе писмо в плик и излезе. Досега си спомням всичко, което пишеше в писмото, дума по дума:

„Скъпи ми приятелю. Що се отнася до чувствата, винаги съм била неспособна да ги изразявам с думи, затова ти се възхищавам, че успя да ми кажеш толкова чудесни слова. Оттогава не си напускал нито за секунда мислите ми. Както ти самият каза, «просто така се случи». Това важи и за мен. Надявам се силно, че ще се срещнем при други условия, още при първа възможност. Всичко хубаво.“

Следваше: „Прегръдка и целувка от една добра приятелка.“ И Р.Б. „Скъсай това на хиляди парчета! Моля те!“

Можех да скъсам писмото й на хиляди късчета, да скачам и танцувам отгоре им или да ги превърна в пепел, но никога нямаше да забравя думите, които то съдържаше — най-прекрасното писмо, което някога съм получавал.

Той кимна едва забележимо за по-голяма убедителност.

— Никога! И така… така всичко започна на сериозно, така станахме нещо повече от близки приятели.

Поседяхме, натопили муцуни в чашите, преди да го запитам отново:

— А какво стана по-нататък, Юнас?

— Ами… всичко. Започнахме да се срещаме често след работа. Пиехме заедно кафе, разговаряхме, държахме се за ръце. Говорехме си. Една вечер аз я взех с колата и отпътувахме с чувството, че отиваме много надалеч. Паркирах горе, до църквата във Фана, и поехме нагоре по пътя. Ръка за ръка в черната дъждовна мрачина, намерихме закътано място и там се целунахме за първи път. Истински. Сякаш целувах едновременно малко момиче и зряла жена. Малко момиче, което открито и с желание те целува в устата, без да разбира какъв огън разпалва в теб, и зряла жена, която добре знае какво прави. А подир няколко седмици тя ме покани на гости… у тях. Мъжът й беше в Осло на научен семинар и аз отидох при нея, след като децата й си бяха легнали. Те живеят в дървена къщичка в Сюотевик, която са направили съвсем модерна отвътре. И ние… ние седяхме и си говорехме, пиехме чай, слушахме музика, сякаш времето бе спряло. После се целувахме, седяхме на дивана и се целувахме като младежи, като влюбени младежи, които за пръв път откриват силата на това чувство. А всъщност не бяхме мислили… не бяхме си и помисляли… не наистина… Но опиянението ни облада и ние… е, добре… легнахме заедно. Любихме се. Започнахме на пода в дневната и продължихме в спалнята… повярвай ми, Варг, никога не съм изпитвал такова нещо с друга жена преди това, никога не съм допускал, че у нея има толкова много жар, такава страст. Просто не намирам думи. Нямам думи.

Да, такива думи няма. Разбирах го. А за някои хора пък не съществуват нещата, за които те липсват.

Юнас се обади:

— После историята продължи. Ставахме все по-близки и по-близки. Не се случваше много често да сме истински заедно, имам предвид така… Един път в месеца може би. От време на време веднъж на два месеца, пък и по-рядко. Но после живеехме с тези часове седмици наред. Когато сме заедно, забравяме всичко и всички. Тогава сме само двама.

— И успявате да прикривате връзката си?

— За известно време, да. За доста време. Всъщност до днес, но не знам дали Венке вече не му е казала, на него. Във всеки случай той не е дал повод на Сулвай да разбере, че нещо му е известно. Аз обаче… за мен беше непоносимо да търпя Венке. Бях свикнал да се преструвам, докато нямах друга, но след като срещнах Сулвай, след като всичко между нас започна сериозно… Стана ми невъзможно… Завърши с това, че започнах да се чувствам „неверен“, когато бях заедно с Венке. Неверен на Сулвай, разбираш ли? Вече не бях нито съпруг, нито баща. Накрая, накрая се предадох. Казах на Венке, че ще се преместя да живея другаде. И когато тя ме попита дали си имам друга, признах. А когато ме попита коя е, аз й казах… Е, може би постъпих глупаво. Но го казах. И я напуснах, сподирян от клетви, ругатни, плач, скърцане на зъби и всичко, което се полага в такъв случай. Пълен комплект. Сигурно целият блок чу и разбра. Венке крещеше подире ми от балкона, а аз се влачех към колата и заминах. После се срещнахме само при адвоката. И при уреждане на различните формалности.

— А Роар?

— Почти не съм го виждал. Все още не го вземам за ден-два. Сам исках това да се поотложи, за да не се срещам и с Венке.

Значи и с него е така. Казах:

— Ясно. Затова съм и тук. За да спестя и на теб, и на Венке всякакви скандали. Става дума за парите…

— Сулвай не искаше… Ние се срещаме, но тя все още не се решава на такава крачка. Е, да, тя има две деца, а аз само едно. Въпреки че отношенията й с Райдар не са блестящи, те все пак не са и лоши, а тя мисли главно за децата. Независимо че тя самата ми говори за своите чувства към мен, не е толкова сигурно, че те са така силни и непреодолими, както моите към нея. Тъй че съм й дал време. Аз мога да чакам. Чакал съм я още от детството си, мога да почакам още няколко години. Всеки мъж има жена на мечтите си и когато един ден я срещне, той сякаш наистина изживява най-хубавата си мечта. Тогава си мисли, че времето е пред него, че животът тепърва започва, че може да чака, само и само да я има изцяло.

— На най-далечната улица… В най-отдалечения град, нали? Да, разбирам те… — Вече я бях видял.

— Ето това е мрачният разказ за моята изневяра, Варг. Двама души, които са се срещнали със закъснение, плюс три деца и два брака. Двама души, които са се влюбили взаимно извън набелязаната програма, след края на спектакъла. Но въпросът не е съвсем така. За мен това е… голямата любов. Не е просто изневяра. Има и еротика, но наистина еротика, не секс… Ние се обичаме…

Той ме гледаше тъй, като че очакваше да му възразя. Но аз не исках да му възразявам. Бях я видял и тя ми се бе усмихнала.

— Не знам защо седя и ти разказвам всичко това. — Той отмести с укор очите си от своята чаша към моята. — Досега с никого не съм говорил за нея. Освен с Венке, на която казах името й, сякаш стръв, сякаш плячка за разкъсване, преди да ме изхвърли навън. — Той впери поглед пред себе си: — А тези първи месеци след раздялата ни бяха изпълнени с проблеми. Едно е да плащаш издръжка на сина си и на Венке. Но съвсем друго е да си устройваш отново живота. А за неверните съпрузи няма еднократна помощ или премиални. Трябва да си намериш квартира, а това днес не е евтино, да я обзаведеш, да се храниш… Така че поздрави Венке и й кажи, че съжалявам. Съжалявам за всичко още от първия ден, когато се вмъкнах в живота й. Съжалявам, че все още не съм уредил въпроса със застраховката. Но ще го уредя. Кажи й, кажи й, че ще получи парите още утре или вдругиден. Ще ида лично при нея и ще й ги предам, цялата сума за дълга и вярна служба в бригадата на измамените съпруги и прочее. Просто я поздрави от Юнас и й предай, че съжалявам, а, Варг?

Бях уморен. А и пиян.

— Ще предам посланието. Ще й кажа, че идвам направо от търбуха на кита и че Юнас съжалява. Ще й кажа, че… да.

Бях много уморен и прекалено пиян, за да съчиня нещо повече.

Платихме последните си халби и поседяхме още малко, защото не се наемахме да се опитаме да станем.

Когато най-накрая се надигнахме от масата, ние се олюлявахме един връз друг като двама сиамски близнаци. Портиерът ни отвори вратата, придържайки я, докато излязохме на тротоара.

Спряхме се, хванати като млади влюбени, на които не им се иска да си кажат „довиждане“.

— Ти накъде си? — попитах.

— Доста далеч — каза той, — ще ми е нужно такси.

— Хубаво. Желая ти приятно пътуване.

— Благодаря. Подобно. Ти накъде си?

— Нагоре, към върха — отговорих.

Той погледна нагоре, във въздуха. Сивата облачна покривка се беше поразкъсала и през няколко дупки в нея надничаха ярки звезди.

— Там, нагоре? — попита.

— Не, не толкова далеч — отвърнах.

Той ме тупна по рамото и се провикна:

— Помни Аламо, Райдар.

Нямах време да реагирам на това, че изведнъж взе да ме нарича Райдар. Вече го нямаше. Заклатушкал се бе покрай пивоварната — един служител в рекламния бранш, в костюм и с дипломатическо куфарче, с преметнато през рамо сако. Един мъж, оплетен в сложни взаимоотношения и с наранено от любов сърце. Един от многото, попаднали не по тяхна вина на погрешна планета, в погрешна епоха. Един от многото.

Обърнах се и поех в обратната посока. Срещу мен, през Воген, виждах самотната светлинка в прозореца на кантората ми над кафенето на втория етаж.

Но съвсем не сметнах за нужно да прекосявам площада, за да изгася лампата. Нека си свети до утре като фар в нощта, като таен знак за моряците и влюбените.

Тръгнах нагоре към сградата на пожарната команда в Скансен, към тъмния силует на планината. И към двете бързи чашки акевит за „лека нощ“. Нищо повече не ме очакваше, но и нищо повече не ми трябваше. Във всеки случай не за днес и не за утре. Ала някога, в един прекрасен ден…

20

Когато човек се събужда от сън, той се сепва бързо, сякаш е паднал на пода. Ококорих се и се разбудих. Лежах гол под завивката и бях веществено доказателство, че съм именно аз. Бях сънувал една жена. Жена, чиято коса не беше нито червена, нито кестенява, но която се лееше на вълни като дивна мелодия около лицето й, озарено от усмивка, която още висеше във въздуха, макар жената да бе изчезнала. Усмивка като тази на котарака от „Алиса в страната на чудесата“. Усмивка, която прониква в теб и не те оставя. Усмивка, която занасяш в гроба си, за да избуи напролет като пищен цвят в пръстта, където лежим. Защото тази пролет непременно ще настъпи, макар да сме мъртви. Планините около града ще си бъдат същите, небето пак ще се прихлупва над къщи, които се събарят, и над други, които се строят. И пак ще има понеделници, макар нас да ни няма, хората пак ще ходят на работа в канцеларии и магазини, ще пътуват с обществения транспорт. Ще бъдем мъртви, ще дойде пролет и всички жени, които сме имали, също ще са мъртви… без една, единствена.

Тя ми се беше усмихнала и представила. Венке Андресен, бе произнесла, а лицето й доби неясни, размазани черти. Някъде в далечината едно момче бе извикало името ми с ясен и чист детски глас, после дотича до мен, стискайки футболна топка под едната си мишница, в къси панталонки, започнали да му отесняват. Томас?… Не, това бе… Роар. Бях се опитал да задържа усмивката й в съзнанието си, усмивка като полумесец, килнат леко на една страна и понащърбен в единия си крайчец, бях се опитал да стана и… и… се… събудих.

Изтърколих се от леглото на пода. Протегнах слепешком ръка и взех будилника от нощното шкафче. Погледнах циферблата. Минаваше дванайсет. Бях забравил да го наглася да ме събуди. А ако някой междувременно е звънил в кантората ми? Някой, който иска да открия пудела му, да му намеря пералнята или ланския сняг.

В устата си усещах вкуса на гниещо сено. Колко чаши бира бях изпил? Шест или седем? Течността бълбукаше в стомаха ми и знаех, че ми предстои проблем с миенето на зъбите. За да се свестя, ще ми е нужно по-настойчиво разтърсване, отколкото сепването от сънуван сън.

Отидох почти пипнешком в банята и пуснах докрай студената и топлата вода. Насапунисах се бавно от косата до пръстите на краката и се подложих под душа със затворени очи, оставяйки водата да ме масажира със силни струи. Целта ми беше да стоя, докато изтече топлата вода в бойлера. След двете минути под студената вода аз се почувствах достатъчно разсънен, за да затворя крана. Стоплих се отново и направих бърза комбинация от отпускащи тялото йога упражнения и няколко серии за оправяне на стомаха и шията. После отидох в кухнята.

Тази сутрин имах нужда от чай. Лек чай с много захар, много повече от една чаша. Имах нужда от тънки сандвичи с едри резенчета сочни краставици и домати. И още чай. С още много захар.

Когато часовникът показа повече от два часа следобед, аз се почувствах готов да седна в автомобила.

Стигнах до кантората и изгасих лампата, която бях оставил да свети предишния ден. После останах да седя в полумрака, взирайки се в стената, която сумракът бе оцветил в сиво-зелено.

Навън беше месец март. Скоро щеше да дойде пролетта. Всички снегове в нашите души би трябвало да се стопят, а пролетта щеше да се настани в нас като изпълнена с желание жена, като смееща се жена… жена, чиято коса не бе нито…

Мислех си за Юнас Андресен и за това, което ми бе разказал. Мислех си за Венке Андресен и за това, което тя ми беше разказвала. И си мислех, че нито един брак не прилича на друг, това важи даже и за партньорите в един и същи брак. Защото нито един човек не изживява нищо така, както го изживява другият. Венке и Юнас ми бяха разказали всеки своята история за два различни брака и две различни истории за изневяра.

Това беше игра, в която няма победител. И двамата бяха загубили. А по една или друга случайност те ме бяха вмъкнали в играта като съдия, като рефер или бог знае какво.

Погледнах отново часовника. Почти три часът следобед. До колко ли работеше тя в базата на Хоконсверн? До четири? Можех да й позвъня. Или да ида с колата до блока й и лично да й рапортувам. Но какво щях да й съобщя? Че съм изпил доста халби бира с бившия й мъж. Дали и тях да не включа в хонорара, ако въобще щях да получа такъв?

Във всеки случай можех да намина. В онзи район имаше доста развлечения за един свободен частен детектив. Можех да се поразходя в гората и да разменя някой и друг удар с Джокер и бандата му, да получа нови синини. Или да посетя Гюнар Воге, да заседна пак в асансьора със Сулфрид Бреде. Или да пия водка с Хилдур Педершен, да поиграя „Людо“ с Роар…

Можех да… целуна Венке Андресен.

Докоснах с пръсти устните си. Целувката й все още ме пареше приятно подобно на спомен от младостта. Отдавна никой не ме беше целувал. Не се разхождах с уста, която лесно може да бъде целувана, и то от непознати, а освен непознати почти не виждах други. Пък и не беше сигурно дали те щяха да имат желание да ме целуват.

Мислех си за Беате, опитвах се да си спомня чувството, което ми вдъхваха целувките й. Но това бе толкова отдавна, преди много, много тъмни и безлунни нощи.

Така че възможностите ми там, извън града, да прекарам интересно бяха много. Заключих кантората, без да паля лампата, слязох долу и се качих в колата.

Един нов ден беше на път да умре, както умират в нас всички дни, един подир друг, докато не се събудим от съня си, за да открием, че съвсем не сме се събудили, а още сънуваме. И всички дни стават един ден и всички нощи се стапят в една. И бутилките с водка остават пълни и прашни, докато не ги изпие някой друг вместо пас, кантората бива наета от лекар, от справочно бюро или от агенция за търговия с недвижими имоти.

И ти преставаш да се тревожиш. Никакви сметки за електричество, никакви сърдечни горести.

21

Паркирах колата, но останах да седя в нея. Недалеч на един висок и килнат на една страна стълб се бе облегнал слаб младеж, пъхнал ръце в джобовете на светлите си кадифени джинси. Черното му кожено яке беше полузакопчано, в единия ъгъл на устата му висеше угаснала угарка, а лицето му бе добронамерено като чума. Това беше Джокер.

Очите му ме бяха проследили, докато правех завоя и паркирах, а сега се впиваха в мен като пиявици.

Отворих вратата на колата и излязох. Огледах се уж нехайно. Людехорн се издигаше на мястото си, четирите жилищни блока също. Никой от тях не се беше преместил другаде, никой не се беше срутил.

Автоматично вдигнах очи към жилището на Венке Андресен. Прозорците светеха.

Но не изпусках Джокер от очи. Погледите ни се срещнаха и той прехвърли цигарата в другия ъгъл на устата си.

Огледах се. Отново се вгледах в жилището на Венке Андресен. Някой преминаваше на балкона към него. Това можеше да бъде…

— За още бой ли идваш, глупако? — дочух тънкия глас.

Обърнах глава пак към него и направих крачка към стълба, на който се беше облегнал.

— Да не би да имаш желание да си премерим силите? — казах.

Когато се приближих достатъчно близо, забелязах капчици пот над горната му устна. Очите на Джокер играеха неспокойно. Продължих:

— Не виждам биячите ти. Достатъчно ли си го получиха? Да не би да си решил, че с мен ще можеш да се справиш сам? Без стомана? В песента се казва стомана в мускулите, не в дланите, не ножове. Така ужасно ще те заболи, ако се наложи да ти стисна пръстчетата, хубаво да знаеш. Някое от тях може да се счупи и няма да си в състояние да се чешеш по брадата месеци наред.

Гласът му изтъня още повече.

— Не ща да се бия с теб, мистър. Не сега. Но те предупреждавам. Не ме настъпвай по мазолите…

— Аз имах предвид пръстите на ръцете.

— Не забравяй, че тук нощите са тъмни и…

— Кой е казал, че възнамерявам да прекарвам нощите си тук?

Неволно пак погледнах нагоре. Сега вратата беше отворена. Там имаше някой, но разстоянието…

— Ти за проститутката ли зяпаш? — обади се Джокер. — Няма защо да се безпокоиш. Тя има посещение. Дошъл е самият старик. Андресен.

Значи човекът, когото бях съзрял горе, бил Юнас Андресен.

Така плътно се доближих до него, че усетих как трепери от страх.

— Само да си посмял да я наречеш още веднъж така, малкият, ще те скърша на две и ще те изпратя с пощата в два колета на собствения ти адрес. И бъди сигурен, че двете половини никога няма да се срещнат.

Очите му съвсем се смалиха, но не разбрах дали от злоба или от страх. Той изръмжа:

— А ти не се появявай повече при майка ми… защото… защото ще те убия!

Последните му думи прозвучаха съвсем пискливо.

Изпитвах желанието да го бия, да го удрям тежко и настървено в стомаха, та да подгъне колене и падайки, отново да се надене на юмрука ми. Но не го сторих. Помислих си за майка му и за Венке Андресен.

Отново погледнах нагоре. Вратата продължаваше да стои отворена и нещо не беше в ред. Но не знаех какво.

Горе ставаше нещо. Видях Венке да идва откъм асансьорната шахта, тя тичаше и носеше нещо в ръка. После изчезна в жилището.

Не помръдвах, вгледан нагоре, и почти бях забравил за присъствието на Джокер. Хвърлих му кос поглед. И той бе вдигнал глава нагоре.

— Какво става там? — попита. Гласът му внезапно прозвуча по юношески.

Венке Андресен отново се появи на отворената врата, движейки се по особен начин, сякаш плуваше на сухо, и дойде до перилата на балкона. Видях как се обляга на тях.

За миг помислих, че ще скочи, че ще се хвърли долу и ще полети към нас като голяма птица. Но тя не скочи, а извика тъй силно, че долу, където бях, се чу съвсем ясно:

— Помощ! Помощ!… Има ли някой! Поомоооощ!

И пак изчезна, погълната от зеещия отвор на вратата. Хукнах веднага… Зад мен отекнаха стъпките на Джокер, който побягна в друга посока, но това хич не ме интересуваше. Единствената ми мисъл бе за жената на име Венке Андресен, която съвсем не бе птица, но викаше някого да й помогне.

И този някой бях аз, трябваше да бъда аз.

22

Нахълтах в блока. На вратата на единия асансьор имаше табелка, че е повреден. Другият в момента се спускаше надолу, но нямах време да го чакам.

Изтичах към едното стълбище и полетях нагоре. На половината път се спрях да си поема дъх. Погледът ми се насочи навън, пред блока.

Все още никаква птица не бе политнала отгоре. А моята асансьорна позната от предишния ден току-що излизаше от входа на блока. Значи тя е била в асансьора. И следователно не е чула вика за помощ.

Продължих да се изкачвам нагоре с биеща в слепоочията кръв, а пред очите ми заиграха черни петна. Чувах собствения си дъх, който излизаше от гърдите ми като пресекливи пориви на есенен вятър.

Ето че стигнах догоре. Краката ми почти се подкосяваха на излизане от вратата към балкона и аз със сетни сили пробягах последната отсечка. Задушавах се, истински се задушавах.

Вратата към жилището беше отворена и аз влязох направо, без да звъня.

Нямаше нужда да отивам по-нататък от прага. Това, което видях в антрето, беше достатъчно. Много повече от достатъчно.

Юнас Андресен лежеше на пода някак настрани и сгърчен от кървяща рана, зееща в стомаха му. С двете си ръце бе стиснал разкъсаната риза, сякаш в опит да задържи живота. Но това не му помогнало: животът бе излетял от него като въздух от спукан балон. Някой му бе нанесъл фатален удар и лицето на Юнас бе придобило израз на вечно спокойствие, а тялото му — позата на безконечния отдих. Никога вече нямаше да изпразва своите халби с експортна бира, никога вече нямаше да върши каквото и да било друго.

А над трупа му, облегната на стената и с окървавен нож в ръка, се бе вкаменила Венке Андресен. Лицето й представляваше само ням вик, замръзнала молба за помощ към някого, за помощ. Кошмарът бе разрисувал това лице с белите си тебешири и то никога повече нямаше да стане такова, каквото е било преди.

В главата ми отекна гласът на Юнас, думите му от предишната вечер. Какви бяха те?

„Всеки мъж има жена на мечтите си и когато един ден я срещне, той сякаш наистина изживява най-хубавата си мечта. Тогава си мисли, че времето е пред него, че животът тепърва започва, че може да чака…“

Ала Юнас Андресен не бе имал много време, животът му не е започвал тепърва и не е можел да чака. Беше срещнал жената на своите мечти и завесата се бе спуснала. Лампите на изхода светнаха. Той си отиде.

Отиде си и вече никога не ще се върне. Поел е своя последен и нескончаем поход, най-дългия.

Мустаците му бяха разрошени. Очилата — кривнати, ризата — съдрана, костюмът смачкан. Лежеше в локва кръв, без да се нуждае от спасителна жилетка или предпазен колан. Ала на лицето му бе изписано облекчение, сякаш току-що си беше откъснал цвете, вдишвайки аромата му.

Юнас бе намерил своето последно убежище, откъдето никога вече нямаше да се върне.

А извън това убежище оставахме ние другите, все още живите. Ние, които щяхме да носим смъртта му със себе си като черно знаме.

Опитах се да събера мислите си и да запаметя детайлите. На пода до трупа се премяташе, съвсем безсмислено, счупен буркан с конфитюр. Червеният конфитюр беше започнал да се смесва с червената кръв.

Пристъпих към Венке Андресен, предпазливо взех ножа от ръката й, като го хванах с два пръста почти до дръжката.

Беше сгъваем нож — такъв, какъвто би употребил някой бандит, например Джокер.

Ала не Джокер го беше употребил, защото там долу аз бях стоял с него и разговарял.

Тогава кой?

Очите ми се насочиха към Венке Андресен. Очите й сякаш се сляха с моите. Големи, тъмни до черно и уплашени.

— Аз… аз идвах от мазето… с буркана конфитюр. Той… той лежеше тук… Не знам, не знам какво направих после. Аз… аз го извадих, разбира се… Като че ли това щеше да му помогне…

— Извади ножа от тялото му?

— Да! Да! Глупаво ли съм постъпила, Варг?

— Не… не.

Разбира се, че е било глупаво, но кой щеше да има сърце да й го каже.

— Никого ли не срещна?

— Не.

— С асансьора ли се качи?

— Не, по стълбището. Аз не обичам… Ооо, Варг, Варг! Господи… Какво мислиш, че се е случило?

— Чакай малко, чакай малко!

Не беше необходимо, но за всеки случай аз се наведох и потърсих пулса му. Не исках да бъда този, който би бездействал над един умиращ човек. Пулс обаче нямаше. Юнас отдавна бе извикан там, вътре, в най-вътрешната канцелария, в дъното на най-вътрешния коридор и сега се беше изправил срещу своя върховен шеф и съдник.

Казах:

— Беше ли ти се обадил предварително, че ще дойде?

Тя завъртя глава:

— Не. Дори и не предполагах. Трябваше да ида долу в мазето за един буркан с конфитюр, а когато се качих отново горе, тогава… Тогава… го видях да лежи така. Както сега. Мисля… мисля, че изпуснах буркана… ножът… аз…

Тя погледна празната си длан — ножът вече не беше в ръката й, а се намираше върху скрина, подобен на отровна змия в природонаучен музей. Вече няма да хапе.

— Но… ти… отворена ли беше оставила вратата, когато отиде в мазето?

— Как тъй, да не съм луда? Нима тук бих могла да я оставя така?

Поклатих глава, разбира се, че не е луда.

— Сигурно е отворил със своя ключ.

Огледах пода. Там нямаше никакъв ключ. Но Юнас го беше мушнал обратно в джоба си.

Опитах се бързо да възстановя произшествието. Той е отключил. Жилището — пусто. Върнал се е обратно и е отворил вратата. Някой е стоял отвън. Или не е затворил след себе си, а този някой го е последвал вътре?

Или някой вече е бил вътре и го е чакал?

Не. Нищо не съвпадаше. Един труп на пода никога с нищо не съвпада.

Осени ме друга мисъл.

— А Роар? — попитах. — Къде е Роар?

Тя вдигна безпомощно рамена.

— Играе някъде навън.

Отидох до външната врата и я затворих за по-сигурно. Проверих дали е заключена.

После прекрачих трупа на Юнас Андресен, минах покрай Венке и влязох в дневната, за да се обадя по телефона.

23

След като разговарях, аз се върнах при Венке и я изведох на балкона. Беше й необходим чист въздух. Впрочем чист въздух бе необходим на двама ни. Освен това исках да попреча на Роар да влезе в жилището, когато се прибере отвън.

Застанахме навън, в сиво-бледия мартенски следобед, на балкона с изглед към Людехорн. Козият рог на планината се забиваше в ниското небе. Когато човек се приближава към града откъм морето, Людехорн му прилича на задрямал дявол, а сега от балкона ми се стори подобен на кучешкия зъб на дявола, мръснокафяв от засъхнала по него кръв.

Венке Андресен мълчеше, обгърнала рамената си с ръце, сякаш мръзнеше, а лицето й, помръкнало, бе затворило в себе си дълбока грижа, болка, която други не можеха да разберат. Скръбта и болката са самотни неща. Както впрочем и любовта.

Беше облечена в синьо поло и върху него сива жилетка, в тъмносини кадифени джинси и на краката със сабо. Косата й се беше разпиляла върху бледото лице, а очертанията на устата по-печални от когато и да било.

Чудех се къде ще прекара нощта. Страхувах се, че ще трябва да преспи в тясна продълговата стая с решетка на прозорчето, мебелирана с нар, умивалник и кофа. Уликите бяха доста силни независимо от това, какво щеше да разкаже. Знаех какво щяха да направят те, тези, които бях повикал, знаех как щяха да преценят ситуацията.

Не ми беше първица.

Първи пристигнаха следователите от криминалния отдел, последвани от двама униформени полицаи. Подир няколко минути цъфнаха и трима-четирима технически сътрудници, облечени в обичайните синьо-сиви работни престилки, сякаш бяха продавачи в бакалница.

Въздъхнах с леко облекчение, когато видях кой ръководи групата. Старши следователят Якоб Е. Хамре беше един от най-способните в криминалния отдел, комуто поверяваха особено сложни случаи, за да не опетняват репутацията на заведението. Особено ако се преплитаха и интересите на други държави, на важни среди и групировки — тогава Хамре попадаше на предна линия. Той говореше три езика, може би не съвсем безгрешно, но във всеки случай по-добре от повечето си колеги. А и беше извънредно симпатичен за полицай, много интелигентен. Той навярно си имаше и недостатъци, естествено, но аз поне още не бях открил нито един от тях. Е, в интерес на истината трябва да кажа, че не се и срещах често с него. В случаите, в които имах пръст, онези обикновено изпращаха леката си кавалерия.

Не знаех какво означава това „Е“ след малкото му име, но при произнасянето му то звучеше като пауза пред фамилното: Якоб… еее… Хамре. Вече гонеше четирийсетте, ала изглеждаше по-млад. Едно от онези приятни и младолики ченгета, които полицията би могла да използва за рекламните си плакати, ако, разбира се, имаше такива. „За да изглеждате като Якоб Е. Хамре, елате при нас!“ Кой знае, ефект сигурно ще има.

Хамре беше тъмнорус, със сресана назад коса, която падаше върху едната страна на челото му. Бе винаги добре облечен, в сив костюм, със светлосиня риза и червено-черна вратовръзка. Носеше светъл шлифер. Без шапка. Чертите на лицето му бяха правилни, носът остър и леко изгърбен, брадичката — волева, устата — възширока.

Заедно с него дойде и Йон Андершен, полицейски инспектор, с всичките си деветдесет и пет килограма, потен като кит, както обикновено, с мръсна яка на ризата, с мазна коса, пълна с пърхот, и с любимата си презрителна усмивка, показваща част от ужасните му зъби. Бяхме стари познайници: един от малкото мои добри приятели там вътре.

Хамре водеше групата. Той ме поздрави и попита:

— Къде е трупът, Веум? — Гласът му беше делови, неутрален, но не и враждебен.

Кимнах с глава към вратата зад мен. Той погледна въпросително Венке Андресен:

— А това е…

— Съпругата му. Тя го е намерила.

Той я погледна изпитателно. Венке сведе поглед.

Казах:

— И както може да се допусне, била е шокирана.

Острите му светлосини очи се спряха върху мен.

— Несъмнено. Ще се върнем към това по-късно. Първо бихме искали да видим — него. Нека всички заедно влезем вътре и седнем на спокойствие.

— Само за момент — прекъснах го аз. — Синът й — техният… Роар. Той може да се върне всеки момент. Мисля, че не би трябвало да види… баща си… така… — Кимнах с глава към вратата. — Не би ли могъл да оставиш някой от полицаите да чака тук вън и да го спре навреме?

— Да. Разбира се.

Той се обърна към Йон Андершен да изпълни нареждането му.

Влязохме в жилището.

Венке Андресен зарида веднага щом отново видя трупа на Юнас. Сухо хлипане, което идеше някъде отвътре. Хамре се разпореди:

— Моля, обадете се на някоя наша служителка да заведе госпожа Андресен в дневната и да сложи вода в чайника. Навярно в кухнята има чай или нещо подобно.

Йон Андершен и един полицай въведоха Венке в жилището, а Хамре и аз останахме в антрето. Чух Андершен да се обажда в полицейския участък.

Хамре приклекна и потърси пулса.

— Късно е — казах. — Отдавна ни е напуснал. Вече го пипнах.

Той кимна със стиснати устни. После се надигна. Забеляза ножа върху скрина.

— Оръжието, с което е извършено престъплението? — попита.

Кимнах:

— Да.

— Там ли беше, когато ти влезе вътре?

Запънах се. Доста дълго. Якоб Е. Хамре ме гледаше изчакващо. Той беше доста проницателен, за да си играем на криеница. Нямаше да му убегне и най-малкият нюанс. Беше един истински детектор от плът и кръв за откриване на лъжи и аз усещах това така сигурно, както и смъртта на пода край нас.

— Не. Не беше там.

— А къде тогава?

— Тя го държеше в ръка.

Хамре кимна. Сякаш точно това и бе очаквал.

Казах бързо:

— Но тя твърди, че просто го е измъкнала от раната му. Дошла от мазето с буркана конфитюр, този, дето се валя счупен на пода… и го намерила така. Не го е очаквала, били са разделени, но той все още е имал ключ от жилището, така че сам влязъл, а тя, тя била слязла долу за няколко минути, а междувременно самият аз се намирах пред блока и го видях да отива натам, към вратата и…

Хамре ме погледна и в погледа му сякаш проблесна веселост. Каза:

— Ще си изясним по-късно как е станало всичко. Но трябва да се съгласиш, че май е достатъчно ясно. Засега. И все пак: нищо не е решено. Има много смътни моменти. От къде например изобщо си се появил ти?

— Това е сложна история. В нея са заплетени синът й, самата тя, мъжът й… — Кимнах машинално към трупа. — Но нищо няма да премълча, макар нищо да не е от… значение. Поне за случая.

— Добре. Ще преценим.

Усетих, че по гръбнака ми полазва хлад. Знаех, че стоя пред един много усърден следовател, и несъзнателно си зададох въпроса: „Нима това не е от значение за случая? Не е ли това една голяма и сложна игра, една кръстословица, все още неразгадана от мен? Какви нишки на съдбата ме доведоха до този окаян труп и това окаяно антре? Венке и Юнас Андресен? Сулвай Мангер? Джокер? И колко би трябвало да му разкажа? А колко ще трябва да утая само за себе си?“

Съдебният лекар пристигна. Дребен мъж с очила без рамки, плътно стиснати устни, голям нос, тънки мустачки и очи, говорещи за рутинен и неангажиран интерес към мъртвите хора.

Техническите сътрудници влязоха вътре, а един от тях се спря при ножа.

— Отпечатъци от пръсти? — попита той Хамре.

Хамре кимна.

Казах:

— Ще откриете отпечатъците на пръстите на Венке Андресен и моите, в най-крайната част на ножа, досами дръжката. Трябваше да го взема от ръката й. Дали ще намерите други, не знам.

Хамре каза:

— Добре. Да влезем в стаята. Ела, Веум. Остави хората да си вършат спокойно работата.

Хвърлих последен поглед към Юнас Андресен. Все още чувах гласа му от предишната вечер, все още виждах тъжните му очи, когато ми разказваше за семейния си живот и за жената на име Сулвай Мангер.

Не се беше променил, не много. Имаше само една малка разлика: беше мъртъв.

Обърнах му гръб и последвах Якоб Е. Хамре в дневната.

24

Полицаят, който седеше на дивана до Венке Андресен, имаше вид на човек, който пази нещо особено ценно. Длъгнестото му лице сияеше. Той чинно държеше върху коленете си едрите си длани. Човек, с два номера по-голям за този диван, пък и за всички дивани на света. Когато стана, се оказа, че е около два метра висок. Не бих желал да играя с него футбол, във всеки случай не на страната на противниковия му отбор.

Йон Андершен гледаше през прозореца, сякаш търсеше истината за месец март в унилия предпролетен ден.

Венке Андресен държеше с две ръце бялата чаша с чай, свита, почти забила лице в чашата и сякаш обгърнала я с тяло, за да поеме малко топлина. Но тя самата вече никога нямаше да я излъчва, все щеше да зъзне от нещо, укрито дълбоко в нея.

Когато влязохме, тя вдигна глава.

Хамре й кимна дружески.

— Има ли още чай? — попита той Йон Андершен.

— Да — отговори Андершен и донесе от кухнята още две чаши и кана, пълна до половината с чай.

— В бюфета има лимон — промълви Венке и вдигна глава, сякаш се ослушваше за нещо.

— Благодаря, не трябва — рече Хамре.

— Идеята за лимона не е лоша — обадих се аз. — И малко захар, ако се намира.

Търсех си занимание, щях поне да бъркам чая.

Хамре поде:

— Съжалявам, че ще трябва да ви обезпокоя, госпожо, но има някои по-дребни неща, които е нужно веднага да изясним, нали ме разбирате. Ще се опитам да бъда кратък. Желаете ли да… се консултирате с адвокат?

Тя го погледна безизразно. После погледна мен. Мисля, че не разбра същността на въпроса. Казах:

— Това е може би най-умното.

Тя поклати глава:

— Адвокат? Защо?

Хамре:

— Ами… Човек никога не знае. Но добре. Разкажете сега… всичко.

Тя погледна пред себе си, покрай него, покрай всички нас, половин час назад във времето. Гласът и все още беше слаб, а тонът — почти апатичен:

— Нямам много за разказване. Аз… аз току-що се бях върнала от работа. Трябваше да сготвя телешко рагу. Той… той… ти изключи ли печката? — обърна се тя внезапно към Йон Андершен.

Той кимна:

— Всичко е наред. Завъртях копчето до нулата.

— Може би Роар ще иска да хапне… Когато той…

— И после? — прекъсна я внимателно Хамре.

— Да, за обед. И си бях намислила да направя за десерт крем с конфитюр от ягоди, който държа в… мазето. Така че слязох долу, където държа продуктите.

— Момент, моля. Вие с асансьора ли слязохте?

— Не. Слязох по стълбите.

— По стълбите в това крило на сградата?

— Да, разбира се.

— И не срещнахте никого, слизайки надолу?

Тя поклати глава и преглътна:

— Никого.

После млъкна. Очите й се напълниха със сълзи. Заблестяха. Устните й леко трепереха. Тя се огледа.

Намерих една носна кърпа, наведох се през масата и й я подадох.

Тя я взе, но не си изтри очите. Вдигна я до устата си и започна да диша бавно през нея, сякаш кърпата беше напоена с някакво успокояващо средство.

— Цигара, госпожо Андресен? — попита Хамре и й поднесе пакета си.

Тя кимна, взе една цигара, поднесе я към устата си, а Хамре щракна със запалката.

Та и двамата й направихме по една услуга, а сега можеше да продължи, макар очите й да бяха пълни със сълзи, подобни на искряща роса.

— Той… Когато се върнах горе, видях, че вратата е открехната, видях това още в момента, когато излязох на балкона, и… тук напоследък се случиха толкова лоши неща… се уплаших… помислих си… Роар… и така… Така го намерих.

Намесих се:

— Така е, Хамре. Видях я да тича. Видях я отдолу, от паркинга.

Хамре се обърна към мен:

— Бъди добър и не се бъркай, Веум. Ще се върнем към теб по-късно. — На нея каза: — Вие и на идване от мазето ли се качихте по стълбите?

Тя кимна.

— А срещнахте ли някого?

— Не, но…

— Да?

— Не, аз мисля… има само два асансьора, пък и стълбището от другата страна, така че някой би могъл…

— Да, това ни е ясно. Единият асансьор явно не работи, но въпреки това съществуват възможности за измъкване.

— Може и да е бил някой от блока — каза Йон Андершен. — В такъв случай не е било необходимо да бяга надалеч, мисля аз.

Хамре го измери с поглед от долу на горе.

— Да. Може и да е така.

Но съвсем не даваше вид, че би повярвал сериозно в подобна версия.

Той се обърна към Венке Андресен:

— Опитайте се да си спомните всичко, което се случи… когато сте го видели. Знам, че е болезнено за вас, но…

Тя каза лаконично:

— Лежеше там, на пода… и кървеше. Не се бяхме срещали от… седмици… и беше ужасно да го видя така. Разделихме се, разбирате ли? Той ме напусна. И сега… Мисля, мисля, че първо избягах на балкона паникьосана и май че извиках.

Кимнах в потвърждение.

— И тогава, тогава отново се върнах вътре. Исках да спра кръвта, не знаех какво да правя, дръпнах ножа, забит в диафрагмата му. Но кръвта рукна още по-силно и после… После влезе той.

Тя ме погледна, после Хамре.

— Както ви казах — казах аз. — А тя стоеше тук, с нож в ръката.

Той отново впери, сякаш през мен, острите си като игли очи. Йон Андершен се изкашля. Безименният полицай също се вторачи в мен.

Хамре продължи нататък!

— Госпожо Андресен, вие споменахте, че напоследък тук са се случили ужасни неща. Нещо специално ли имахте предвид?

Тя кимна отривисто:

— Да! Да! — Погледна ме. — Ти не би ли могъл да им разкажеш, Варг? Вече не издържам!

Тримата полицаи отново обърнаха погледите си към мен. Казах:

— Да. Тези събития обясняват и защо съм тук.

Разказах им всичко от самото начало. Разказах за Роар, който бе дошъл самичък при мен, за да ме ангажира, как намерих велосипеда му и как го изпратих до вкъщи. Разказах как Венке Андресен ми се беше обадила на следващия ден, как намерих вързания Роар в горската хижа, а и в кратки детайли за малката свада с хората на Джокер. Разказах как се изпълних с интерес към случая с бандата в качеството си на някогашен социален работник и как съм разпитвал за него Гюнар Воге и майка му. Не пропуснах да разкажа и за това, че Венке Андресен ми се обади с молба да поговоря с бившия й мъж за парите от застраховката. Как той ми бе казал, че ще я посети, за да й върне парите, и то в най-близките дни.

— Парите сигурно са у него — добавих.

Не споменах нищо за срещата ми с Венке Андресен и Рикард Люсне, не разказах и за Сулвай Мангер. Това можеше да направи тя. Аз не го споменах, запазих го като последен жест на уважение към Юнас Андресен. Той сподели с мен своя тайна и аз нямаше да я издам, освен в случай на крайна необходимост.

Хамре и хората му ме изслушаха внимателно. Лицето на Йон Андершен доби загрижен вид, когато разказвах за Джокер и бандата му и за техните „подвизи“. По лицето на Хамре не мръдна и мускулче.

Когато свърших, той каза:

— А днес за какво си дошъл тук, Веум?

— Днес… Днес дойдох да кажа на Венке Андресен това, което нейният… това, което ми каза Юнас. Че ще дойде да й донесе парите.

— Значи си бил на път към нея, когато си видял… Да, какво всъщност видя ти?

— Видях… Първо видях Юнас Андресен — или някого, когото помислих за него, да, стори ми се, че беше той… на път към вратата тук. После вниманието ми беше отвлечено от нещо друго, защото, когато отново погледнах нагоре, вратата беше отворена, някой бе застанал до нея и аз начаса усетих, че нещо не е в ред… Видях Венке Андресен да тича насам — откъм асансьора до жилището, а после, когато тя излезе и завика за помощ, аз вече бях на път…

— А ти асансьора ли взе?

— Не. Единият се спускаше в този момент надолу, а другият не работеше, аз не можех да стоя и да чакам, та хукнах нагоре по стълбището, по това, което е по-близко до жилището й.

— Чакай! Чакай малко! Казваш, че асансьорът се е спускал надолу, нали? Не видя ли…

— Да. Случайно видях. Жена, на име Сулфрид Бреде, аз… Вчера всъщност заседнах заедно с нея в асансьора… вчера.

Разказах кратко и за този случай.

— Сулфрид Бреде — повтори той.

Записа си името в малък бележник с оранжева подвързия.

Йон Андершен беше почервенял така, сякаш вътре в него бушуваше пожар.

— Чакай, чакай! — обърна се той към Хамре. — Оръжието, с което е извършено престъплението, нали е нож. Що за нож? Видя ли го?

— Естествено. Сгъваем нож от тия, които носят бандитите.

Йон Андершен продължи:

— Точно така. А Веум току-що разказа, че този Джокер, както го наричат, че той и бандата му, във всеки случай той се разхожда наоколо с такъв нож.

Венке Андресен пое дълбоко дъх, а очите й станаха още по-тъмни.

Хамре каза:

— Няма никакво съмнение, че ще трябва да си поговорим по-отблизо с този… Юхан Педершен.

Настъпи дълга напрегната пауза и аз с неудоволствие наруших създалото се настроение. Но бях длъжен и казах:

— Само че… Джок… само че Юхан Педершен има стопроцентово алиби за момента на убийството.

— Защо? — попитаха в хор Хамре и Андершен.

Венке Андресен ме гледаше с неразбиращи очи: почти подозрително. Пръстите й се кършеха около носната кърпа, а цигарата й гореше сама между безкръвните устни.

— Защото точно в този момент той бе долу на паркинга и разговаряше с мен — казах.

25

— Значи такава била работата… — проточи Йон Андершен.

Хамре ми хвърли непроницаемия си поглед.

— Наистина стопроцентово алиби — повтори той замислено и почти нажалено.

Почука се и влезе жена полицай. Кимна на колегите си. Беше на около трийсет години, с обикновена външност, но спретната, русокоса, с малки очи и устни, отвикнали от козметични мазила. Каза:

— Навън чака едно момченце, с него е Хансен. То твърди, че живее тук…

— Роар, Роар! — избухна Венке в силен плач. — Какво ще стане с него, с нас? Какво ще стане?

Хамре кимна на жената полицай да отиде при Венке Андресен. След това нареди на Йон Андершен:

— Излез навън и им кажи да почакат. Не можем да пуснем момчето тук. Не бива да…

Той не каза какво не биваше да прави Роар, но не беше и нужно. Никое осемгодишно момче не може да мине покрай окървавения труп на баща си, без да го погледне. Дори бащата да ги бе напуснал — него и майка му, заради друга жена.

Седяхме мълчаливо и чакахме Венке Андресен да се поуспокои. Служителката от полицията я беше прегърнала през рамо и се опитваше да я утеши.

В тила си усещах тъпа тежест. Разбирах, че положението съвсем не е добро нито за нея, нито за Роар. А поради причини, които все още не осъзнавах напълно, аз също се чувствах непосредствено въвлечен в случилото се. Седях, обзет от тъга. Тези хора не ми бяха безразлични, те ми станаха близки. Само допреди седмица не бях и подозирал за съществуването им. А сега ги чувствах като свои.

Роар — той сам беше дошъл в кантората ми, напомняйки ми за едно друго момче. Беше говорил с мен, оказа ми доверие, а само след час аз бях вече негов герой. И може би все още бях.

Венке Андресен — нещастница, неуспяла в живота, внезапно останала сама — млада жена, копнееща за грижи и нежност и… тя ме беше целунала. Или обратното. Аз я бях целунал. А споменът за целувката й все още докосваше устните ми като полъх от бриз.

Юнас Андресен — беше ми станал симпатичен. Разказа ми целия си живот, там, край масата с покривка на червени и бели квадратчета, напомняща пътна карта. Беше ми показал страничните пътища и тайните пътеки в него и ми се беше доверил откъде иска да тръгне. Ала посоката се оказа фатална — изведе го направо в най-стръмната пропаст.

Имаше и други — Джокер, който ме бе изплашил и после разярил, но когото също разбирах или поне си мислех, че разбирам. Майка му, с която ми беше приятно да разговарям въпреки облака водка, помрачил главата й. Гюнар Воге, разговорът с когото не ми беше доставил и грам удоволствие, но който ми беше казал някои неща, които може би ще трябва да имам предвид.

И Сулвай Мангер — все още загадъчната Сулвай Мангер, за която имах чувството, че вече я познавам, от кратката ми, безмълвна среща с нея и от разказа на Юхан Андресен, разказ за нея и за една любов, която аз така добре, така добре разбирах.

Огледах се. По-ясно отпреди видях всички тези малки бродерии по стената, за които той ми каза, че се е чувствал като вплетен в тях. Бе имал право. Бяха много. Или по-точно казано, прекалено много.

Венке Андресен се беше поуспокоила отново, а Якоб Е. Хамре пак й задаваше въпроси с неумолимия си, но както винаги вежлив глас:

— Имате ли роднини в града, госпожо Андресен?

Тя завъртя отрицателно глава.

— Някои приятели например, които… за известно време биха могли да се погрижат за Роар.

Знаех, че този момент ще дойде. Очаквах го. Но тя все още не разбираше сърцевината на въпросите му. И каза:

— Но аз няма ли да…

Сега Хамре, и само той, се осмели да я погледне в очите, после каза:

— Страхувам се, че ще трябва да ви вземем за няколко дни в полицията, госпожо. Засега само като свидетел, но… Съжалявам, че трябва да ви го кажа, но против вас има много силни улики и не можем да рискуваме да ви оставим на свобода, докато следствието не е приключило. Това засяга издирването на доказателства и прочее. По-подробно обяснение ще получите, преди да ви изправят пред членовете на комисията за разпити, утре предобед. И разбира се, ще можете да разговаряте с адвокат. Имате ли си адвокат?

Тя завъртя отрицателно глава. .

— Не. Но… това означава ли, че… аз съм… арестувана? Вие нали не вярвате, че аз…

— Ние не мислим нищо. Нямаме право да вярваме, или не. Но нямаме право и да разсъждаваме прекалено. А както изглежда работата тук, всичко е доста ясно. Но ясно е и това, че ще направим голямо разследване. За това бъдете съвсем спокойна.

Погледът й търсеше моя. Вече й бях помогнал един път, но сега не можех, все още не можех.

Хамре рече:

— А Роар…

Тя го прекъсна:

— Варг! Той така те харесваше. След като ти беше тук… първия път… почти не говореше за нищо друго, освен за теб. Ти… не би ли могъл да го откараш при Сисел, при сестра ми в Йойстесе?

Хамре ме погледна не без съмнение.

Кимнах:

— Ще го направя, ако получа разрешение. Той би могъл да спи при мен тази нощ, а утре аз ще го закарам там. Но нека полицията ги уведоми какво се е случило.

Погледнах към Хамре и той кимна.

— Ще свършим тази работа. Значи така, проблемът отпада? Ако, разбира се, момчето не ще има нищо против. — Той погледна към Венке Андресен: — Искате ли да говорите с него?

Тя каза бързо:

— Не, о, не! Не бих могла сега, не бих могла! Пак ще се разплача. Не! — Тя се обърна към мен. — Излез при него, моля те. Не би ли могъл да го вземеш веднага, преди още да съм тръгнала?

Кимнах сериозно.

— Разбира се.

— И…

— Какво?

— Само… само го поздрави от мен. Кажи му, че… всичко ще се оправи, че… ще отсъствам само за известно време и ще му обясня всичко веднага щом се върна.

Сълзите отново закапаха от очите й и ги обвиха в полупрозрачен, блещукащ воал.

Хамре добави:

— Обади се и на нас, Веум. Ще имаме нужда от обясненията ти още веднъж, вече направени в съответна форма.

— Разбира се — отговорих. — Ще се свържа с вас веднага щом се върна.

Надигнах се и за миг останах неподвижен. Искаше ми се да отида при Венке Андресен, да я прегърна, да я притисна към себе си и да й кажа:

— Не се тревожи, приятелко мила. Всичко ще се оправи.

Но не можех да сторя това. Протегнах й ръка и тя я пое внимателно и леко. Казах й:

— Ще говорим по-късно… ще ти съобщя как се чувства Роар.

Тя ми кимна мълчаливо и аз я оставих там, където седеше — с изживяно минало и несигурно бъдеще. Със спомена за една целувка и една ръка. Всичко, което й бях дал, единствената утеха, която успях да й предложа.

Вън, в антрето, вече разстилаха бял чаршаф и от опит знаех, че единственото, което чакаха, е сигнал от Якоб Е. Хамре. Тогава щяха да положат Юнас на носилката, да го увият здраво и да го откарат.

Излязох от жилището да посрещна Роар.

26

Намерих го на балкона, но чак до асансьорната шахта, заедно с другия униформен полицай — висок мъж с кръгли бузи и леко зачервено лице. Изглеждаше симпатичен. Роар се беше съсипал, гледаше, без да вижда, призрачно блед, а светлата му коса изглеждаше почти безцветна и мъртва. Очите му бяха големи, уплашени и ми стана ясно, че никой не му беше разказал за случилото се. И това бе наистина най-лошото от всичко.

Отидох при него и сложих едната си ръка на рамото му. Пръстите ми го погалиха по врата и се мушнаха в косата му.

— Ще дойдеш ли с мен, Роар? — казах аз и гласът ми прозвуча като чужд. Беше неясен и груб. Изкашлях се. — Искаш ли?

Той учудено ме погледна, сякаш ме виждаше за пръв път. И очите му, както тези на майка му, се навлажниха, докато се превърнаха в истински езера. Момчето заплака тихо и беззвучно. Сълзите се стичаха по бузите му и то не направи нищо, за да ги спре, не криеше, че плаче.

— Мама умряла ли е? — попита.

Клекнах пред него.

— Не, не. Добре е. Предаде ти много поздрави. Каза да дойдеш с мен. Просто ще бъде заета известно време. Няколко дни.

Няколко седмици или няколко години. Предстоеше да се види.

— Утре ще те закарам в Йойстесе при леля Сисел. Ще поживееш там, докато майка ти се върне.

Беше ми така трудно да му обясня положението, а и от години не бях говорил за такива сериозни работи с деца. Ала вече се опасявах, че той няма да остане още дълго време дете, страхувах се, че бързо ще стане възрастен, бързо и брутално.

Надигнах се, хванах го за ръка и го поведох към срещуположното крило на блока, към автомобила, до който най-сетне се добрахме. Не се обърнах нито веднъж назад. Щях да се превърна на сол[12].

Настаних го в колата до мен, препасах го с предпазния колан, сложих моя и подкарах. Никой не продума.

Седнахме в кухнята. Вечерният здрач се беше спуснал над тротоара, обгърнал бе къщите и изпълнил града с нощ, сякаш напъхал деня в чувал, за да го удави в морето и ни затвори всички в нашите правоъгълни осветени зони, зад нашите откъснати от света прозорци, край нашите приятнички кухненски маси.

Хапнахме. Опържих яйца с бекон, той пи мляко, аз чай. Говорихме за какво ли не, но не и за това, от което се пръскаха главите ни.

Той ми разказа за училището и класа си, за съучениците и учителите си и за едно момиче на име Лисбет с дълга руса коса, вързана на плитки, което имало куче Арнолд.

Аз му разказах за детството си и за пустия терен до нас, оставен от пожарищата на войната, който дълго време все още не биваше застроен. Разказах му за скривалищата, които правехме, и за детските войни, които водехме, за банди, сурови почти като тази на Джокер, но над които печелехме победи със стоицизъм, оценяван от нас едва след години. Забравяхме за тези банди веднага щом се върнехме у дома с разкървавени носове, разранени колена и насинени от остри камъни глави. Това, което си спомняхме, беше, че веднъж, когато бяхме повече, преследвахме противника, обърнат в бягство, чак до тяхната улица, до кварталната им градинка, като ги обсипвахме с порой от камъни, парчета дъски и празни консервени кутии, с всичко, което ни попадаше под ръка и беше годно за използване.

После отидохме в дневната и пуснахме телевизора, за да хванем края на новините: един мъж с длъгнесто лице съобщи, че утре щяло да вали дъжд и да гърми, а по върховете се очаквал сняг.

Попитах го дали иска да спи.

Роар кимна.

Оправих му леглото си, а сам се приготвих за нощ на пода или на дивана. Но на пода беше по-широко.

Намерих му нова четка за зъби, дадох му сапун, кърпа. Той се изми и легна.

Загасих лампата и застанах на вратата.

— Лека нощ, Роар.

— Лека нощ.

Останах в дневната, вперил празен поглед в мъждукащия телевизор, с мъртво шише водка в едната ръка и с нищо в другата.

Картините по екрана се нижеха без всякакъв смисъл за мен, без да означават нещо. А и течността, която блещукаше в празната чаша, също бе лишена от смисъл. Когато някой близък загива без време, човек чувства такова безсмислие или се чувства така безсмислено.

В десет часа звънна телефонът. Беше Хамре. Той каза:

— Разпитна комисия утре, в единайсет часа. Ще я задържим в полицията за три седмици. Без право на кореспонденция и посещения. Само исках да те уведомя.

— Без право на кореспонденция и посещения! Толкова ли е сериозно?

— Да, достатъчно.

— Тя… Кой ще й е адвокат?

— Смит.

— Добрият стар Смит. Най-големият рицар на параграфа, който може да й се случи. Това все пак е нещо. За нея, искам да кажа.

Дълга мрачна пауза, която приличаше на вдишване на хашишов дим. После той ме попита:

— Как стоят нещата с момчето?

— Сега спи — казах.

— Добре. Ще го закараш утре, нали?

— Да.

— Обади се, като се върнеш.

— Бъди спокоен. Ще се видим.

— Не се и съмнявам. Лека нощ, Веум.

— Лека нощ.

За момент останах да седя с телефонната слушалка в едната ръка и с бутилката водка в другата. После сложих слушалката, пресуших чашата на един дъх и легнах да спя на пода.

27

Събудих се рано и повече не можах да мигна. У мен пъплеха премного чудовища, премного призраци, които се прокрадваха иззад високи, черни и голи стволове, за да не ми дават покой.

Оставих Роар да спи колкото си иска и тихо се прокраднах в кухнята. Наруших един от здравите си принципи и пих кафе на гладен стомах. Направих го много силно, после седнах и дълго гледах надолу в тъмната течност като в бездънен кладенец. Но в кладенеца нямаше какво да съзра, а в чашата не бе останала никаква утайка от кафето. Утайката се беше наслоила у мен, зад очните ябълки, по езика и душата ми, ако наистина имах такава.

Опитах се да анализирам ситуацията. Юнас Андресен беше мъртъв. Последният ден от живота му бе отминал и сега за пръв път от трийсет и няколко години слънцето се издигаше над земята, по която той вече не ще стъпва. За нас, останалите живи, това не означаваше особена промяна. За него обаче означаваше всичко. Той беше преминал загадъчно в царството на непостижимото, в роените долини и обгърнатите в синкави воали гори, беше поел нагоре в планинското царство, очакващо всички ни тогава, когато броеницата на дните ни се скъса.

Умрял бе бързо и брутално. Бях го видял как отива да срещне смъртта, ала не и самия гибелен миг. Видях Венке Андресен да бяга в паника, след като всичко бе свършено, малко по-късно видях Сулфрид Бреде да излиза от асансьора. И пак бях видял Юнас Андресен съвсем късно, само няколко минути и същевременно цяла вечност по-късно.

Той беше надупчен с нож, какъвто би могъл да използва и Джокер, ала Джокер не го бе използвал, защото ние двамата с него разговаряхме в момента, в който друг бе използвал оръжието.

Но кой ли?

Видях отново смаленото лице на Венке Андресен, свита на дивана, стиснала с побелели пръсти носната кърпичка, която й бях дал, видях очите и устата й. Видях също и Якоб Е. Хамре. Уверен, знаещ, с упорито стиснати устни, но ведър.

Кой? Сулвай Мангер? Мъжът й? Или някой непознат, чужд човек, който досега не се беше появявал?

Работата на полицията беше да го открие. Аз имах много по-лесна задача — да откарам Роар до Йойстесе и да се върна оттам. Да се отправя в неизвестността на едно бъдеще и да се завърна в несретата на едно минало.

Навън с колебание просветваше нов ден. Нов ден в началото на март — все още едноцифрен, увенчан с неспокойни облаци, които преминаваха по небето, но изпод тях надничаха късчета от синевата му. Все още ниско, слънцето прокара през белия си покров няколко плахи, утринно-златни лъчи, но не след дълго побърза пак да изчезне. Пролетта разузнаваше с предпазливи светлини обстановката в града, за да се оттегли в по-топли кътчета и да изчака по-благоприятни времена.

Роар внезапно изникна на прага на кухнята, бос и по гащета.

— Ти вече си станал, Варг?

Пътят от Берген до Хардангер е толкова познат на болшинството от бергенци, че те биха могли да се носят с колите си по него с вързани очи и тампони в ушите, поне до Квамскуген, популярна област сред скиорите, но през тази зима имаше малко сняг и аз за пръв път се отправях нататък. Бях си намерил по-добро занимание от това да пренасям ските си с автомобила първо нагоре към Квамскуген, а после надолу към Берген. Предпочитах за отмора риболова — в мътна вода или в шише акевит.

По протежение на Скугестранд вече има широк и хубав път, напомнящ аутобан, и голяма част от напрежението при шофирането спадаше. По-рано човек просто не знаеше с каква кола би се сблъскал на следващия завой, а сега напред има видимост на не по-малко от двеста метра.

Както всички момчета, и Роар обичаше да пътува в автомобил и виждах как по лицето му се редуват интересът към пейзажа и желанието да си бъбрим.

— Ти… ти си много добър шофьор, Варг.

— Така ли мислиш?

— Участвал ли си… участвал ли си в преследването на много престъпници?

— Не ми се е случвало често.

Само всеки петък… с редовния криминален филм по телевизията.

— Разкажи де!

— Няма много за разказване. Всичко става толкова бързо, че след това едва ли е възможно да си спомниш нещо. Просто се радваш, че си се отървал, че си запазил живота си.

— Ооо… но…

Малко преди Тюсе има крайпътно кафене, разположено точно на един остър завой, и пред него винаги са паркирани коли. От пътя то не изглежда толкова уютно, но влезеш ли вътре, попадаш в салон, който напомня някогашна зимна градина, с големи продълговати прозорци, насечени от безчет малки рамки като шахматни дъски, с чуден, успокояващ изглед надолу към морето. Лете този изглед се промъква между листака на дърветата пред прозорците. Сега нямаше листа и голотата им допълваше пастелните тонове на картината, без да те лишава от чувството, че си напуснал ежедневната действителност и си се озовал в приказен свят. Независимо от това какво консумираш, ти седиш, захласнат от гледката. Вратът ти леко се схваща, но излизаш навън с уталожени нерви и сетива, а сядайки отново на волана, усещаш, че това ти е вдъхнало благост, че ръцете ти са станали по-сигурни, а зрението — по-остро. И наистина шофираш по-добре.

Влязох с Роар в кафенето и всеки изяде по един сандвич със скариди, като се има предвид, че маслото бе повече от скаридите, поставени върху лист от зелена салата, който ми напомни одран хамелеон, и парче лимон, предварително изстискано. Ала гледката пред очите ни никой не можеше да ни отнеме, за нея дори не вземаха нищо отгоре.

Накрая си поръчах чаша кафе, а за Роар — лимонада, която той изпи със сламка. Сламката беше червена, а лимонадата — белезникава, почти безцветна. Покривката на масата бе зелена, а изгледът…

В съседство с нас седяха трима шофьори на товарни автомобили. Имаха гласове, дълбоки като минни шахти, и юмруци като екскаватори. Лицата им бяха широки и ъглести като колосите, които караха. Това непременно бе характерно за професията им, един вид деформация, която и законът за охрана на труда не би могъл да премахне. Не ги чувах какво си говорят, но какво значение имаше това. Гръмките им гласове боботеха и това бе достатъчно. Тук тези хора се чувстваха като у дома си, те се чувстваха като у дома си във всички крайпътни кафенета на света. Последните непоклатими каубои. Ако срещнеш един от тях в някоя тъмна вечер насред завой, кацнал високо в колата си, по-малка само от локомотив, и ако си се приближил доста вляво към осевата линия, с теб е свършено. Ще се превърнеш в смес от кръв и бензин, която ще се разлее по асфалта на мястото, дето само допреди минути си се намирал с твоя автомобил. Тогава не ще бъдеш нищо повече от онези няколко километра над осемдесет, с които си карал, за да спестиш време и да не закъснееш за срещата си със своята внезапна смърт, насред един завой, в ковчег от разкривен метал, окъпан с машинно масло.

Но тази прелестна гледка…

Роар смучеше лимонадата през червената пластмасова сламка. Гледах лицето му. На кого прилича? На майка си? На баща си? Опитах се да си ги представя: Венке Андресен със затворени очи и внезапно поднесени за целувка устни и Юнас Андресен, с очила и мустаци, омацани с бирена пяна, стиснал с пръсти чашата и на другия ден най-неочаквано — мъртъв.

Не, не приличаше на никого от двамата. Приличаше на себе си — малко момче с овехтяло шушляково яке и кадифени джинси с кръпки на коленете, което внезапно се беше появило в кантората ми, вече забравих преди колко дни. Пет или шест? И непрекъснато ми напомняше за едно друго момче, с няколко години по-малко, което отдавна не бе идвало при мен, отдавна.

— Не смяташ ли, че е красиво? — попитах го аз и кимнах в посока към прозореца.

Той ме погледна въпросително.

— Кое?

— Изгледът.

— Изгледът?

Не, още беше много малък. На осемгодишна възраст никой не се вълнува от изгледи. Това ще стане едва при първото влюбване.

Изпихме си кафето, лимонадата и потеглихме отново. Около Квамскуг нямаше сняг, но областта чернееше от дъжд. Снегът покриваше с тънка корица склоновете на планината и трябваше да се иде доста нависоко, за да се намерят удобни места за каране на ски.

Пътищата бяха добри. Мина времето на разбитите квамскугски коловози: туризмът бе допринесъл и за оправянето на пътищата, въпреки че доста се спореше по тези инвестиции. Бързо преминахме покрай плътните редици от хижи, които придаваха на пейзажа вид на хаотично застроено предградие, и се спуснахме надолу през Токайел, където тунелите под планините започнаха да ни поглъщат и изхвърлят отново като носена от течението риба.

Прекрасната природа се простираше чак до Хардангерфиорд и Нордхаймсунд, където изведнъж настъпи пролет. Това беше мигът, който се случва тук само веднъж на година. Сякаш небесна ръка внезапно отмества облаците настрана и хвърля шепа слънчеви лъчи връз земята. Слънцето се изтърколи надолу по склоновете на планината, събра в бляскавия си диск остатъците от миналогодишното зелено, смеси ги с кафявото, бялото и мръсно сивото на зимата, запокити ги в очите ми. Пролет!

Наистина пролет. Слънчевата светлина увиваше като мрежа пейзажа и придаваше сияние на задминатите от нас планински склонове, на пътя, който се виеше към фиорда, на синьо-бялата му ивица под нас и на сиво-сините хребети от другата му страна, разпростираха се над искрящите в алено и сребристо градини, над лъхтящия насреща ни червен автобус и стопли поспрялата до самия край на шосето стара жена в сива пола и тъмнокафява фланела, с черна кърпа на главата. Тя ни гледаше с лице, изтъркано от времето и обветрено от годините. Да, пролет, още смътна, съвсем ранна, но пролет.

Не говорех нищо, за да не изпортя настроението, да не разчупя на парчета картината пред нас на хиляди парчета и парченца. Но внезапно настъпилата тишина ми подсказа, че и Роар изпитва същото, че и той е забелязал внезапно изгрялото слънце над неочаквано изникналия нов пейзаж, че и той бе почувствал настъпилата в природата промяна, бе усетил, че слънцето е поставило своята тежест във везната на времето, че старата зима е на път да си иде, а новата пролет нахлуваше като прилив долу във фиорда — навътре в морето и нагоре в небето.

Късата отсечка на широкия път между Нордхаймсунд и Йойстесе минаваше покрай фиорда от синкаво сребро, който проблесна от едната ни страна, отразявайки слънчевите лъчи на каскади, не по-малко от нас освежен и зарадван от… пролетта.

Пристигнахме, изпълнени с такива чувства, в Йойстосе, все още носейки зимата в кръвта си, ала вече и пролетта като надежда, и лятото като страстен порив. Само след миг студът и смъртта отново ни смразиха, защото си спомнихме за какво пристигахме там.

28

Чичото и лелята на Роар живееха в голяма, прилична на куб къща, сякаш новобоядисана и отвън, и отвътре, кацнала високо на планинския скат, обкръжена от напъпили овощни дръвчета и с изглед към цялото Йойстесе и към фиорда и планините от другата му страна. Човек можеше да им завиди за чувството, че живеят по средата на пощенска картичка с красива гледка.

Лелята изтича до портата още преди да сме излезли от колата. Тя ни беше чакала. Прегърна Роар топло, дълго и това предизвика сълзи в очите му. След това се изправи и ми протегна ръка:

— Сисел Баугнес.

— Веум.

Беше значително по-възрастна от сестра си и лицето й имаше доста по-остри черти. Изглеждаше на около четирийсет години и не се опитваше да ги скрие. Устните й бяха тесни, а в косата й просветваха доста сиви кичури. Очите й бяха зачервени от плач и заобиколени с тъмни сенки, сенки от продължително нощно бодърстване. Носеше широка синя пола и светла памучна блуза с цвят на яйчена черупка. Ръцете й бяха леко почервенели и обсипани с лунички над голите лакти.

— Това беше страшен шок за всички ни.

Тя се вгледа в лицето ми, сякаш очакваше да види в него ужаса си.

Казах:

— Да, за всички нас.

— Извинете ме, съвсем не се сетих: вие сигурно ще пиете чаша кафе, а може да хапнете и някой сандвич.

Поблагодарих и приех поканата. Сестрата на Венке ми се струваше най-добрата компания за кафе в ден като този.

Тя ме настани на една табуретка от холна гарнитура в стая, която свидетелстваше за изпълнен със спокойствие и обикновен семеен живот. По тесните етажерки имаше повече фамилни фотографии, отколкото книги, а телевизорът в единия ъгъл на стаята беше стар модел и черно-бял. Транзисторът с лъскава антена за УКВ беше по-нов. От него се разнасяха ритмите на предобедна музика: смес от южноамерикански мелодии, аранжименти на флейта за хор от ангелчета от Хамбургското студио — милувка за слуха и мед за сърцето, колкото и излишно да е да имаш музикален слух или прекалено нежна душа.

При нас довтаса червено-кафяв кокершпаниел, задъхан, закачлив. Роар падна на колене пред него и му поднесе лице да близне.

— Скачай! — провикна се той. — Хей, скачай!

Песът сигурно се казваше Скачай, друго не можах да предположа.

Сисел влезе в стаята с метален поднос, върху който имаше сандвичи, изящна кана, пълна с кафе, и солидни чаши с нарисувани по тях червени цветя.

— Момичетата са на училище — каза тя, опитвайки се да завърже делничен разговор.

— На колко са години?

— Берит е на единайсет, а Анне-Лизе на тринайсет. Райдар — мъжът ми, ще се опита днес да си дойде по-рано от работа.

— А той с какво се занимава?

Тя прокара ръка по челото и през косата си.

— Управител е на магазин. Преди това беше собственик на малко предприятие, но конкуренцията стана непоносима. Почти не се завръщаше вкъщи, просто изнемогваше, а и не можеше да си вземе помощник. Вечер трябваше да подрежда, да оценява, да пише поръчките и да изчислява. Да, сега също доста е зает, но все пак не както преди, по-спокойно му е.

Тя изглеждаше потисната по един особен начин. У нея нямаше нищо нервно и истерично, но въпреки това изглеждаше угрижена и почти сломена. Върху малкия й тънък нос се очертаваха червени венички, а устните й бяха сухи и бледи. Тя каза:

— Просто не мога да схвана… как всичко това…

Обърна се към Роар:

— Роар, би ли отвел кучето навън, в градината, да си поиграете?

Роар кимна. После ме погледна:

— Ти все още няма да си тръгваш, нали, Варг?

— Не, не, Роар. Няма да си тръгна толкова бързо. — Пак този мой съвсем чужд глас.

Щом като момчето излезе, тя рече:

— Полицията каза… даде ни да разберем… Истина ли е, че Венке е заподозряна, че… че тя…

Не намери сили да довърши. Очите й ме гледаха, изпълнени с недоверие.

— Да, това означава, че да. — Наведох се към нея. — Но аз не го вярвам. Не мога да го повярвам нито за секунда. Не познавах сестра ви особено добре, срещнах я фактически преди по-малко от седмица. Но не вярвам, че тя го е убила. — Преглътнах. — Не знам дали от полицията са ви обяснили какъв съм.

Тя леко кимна.

— Аз съм частен детектив. Работата ми е да откривам различни неща. Не такива сериозни неща като убийствата, които не са моя работа. Ала трагедията в случая засегна хора, които ми станаха мили, и аз ви обещавам, госпожо Баугнес, обещавам ви, че ако има нещо, което трябва да се намери, което да се предяви като контра доказателство и ако наистина го има, аз ще го открия. Обещавам ви, честна дума…

Тя ме погледна, сякаш бе нейде надалеч.

— Та ние просто не можем да повярваме. Тя така обичаше Юнас и бе толкова нещастна, когато се разделиха, заради… заради…

Външната врата хлопна и аз чух тежки стъпки в антрето. В стаята влезе мъж и аз и Сисел Баугнес станахме.

— Веум — представи ме тя. — А това е Райдар, мъжът ми.

Райдар Баугнес ми протегна ръка.

— Приятно ми е — каза.

Имаше характерно лице, прорязано от бръчки. Изглеждаше на около петдесет — мъж с ясно очертан профил, с тъмносини очи, малка уста и брадичка, която се сливаше с врата му. Облечен бе в сива работна престилка, а от горния й джоб се подаваха три химикалки и един жълт молив. Гласът му беше дебел, сипкав, сякаш се бе простудил.

Сисел Баугнес каза:

— Тъкмо говорехме за…

Той кимна и седна.

— Ужасна история — рече.

Жена му отиде до кухнята и се върна с чаша кафе и за него. По един спокоен и непринуден начин двамата изглеждаха щастливи. Стигнали бяха до средата на живота и вече бяха кръстосали пътищата си в една обща посока, която да следват, без да е нужен компас. Никой не ги спираше да им задава трудни въпроси, нямаше чужди хора, които да пресичат пътя им и да отклоняват вниманието им.

Подех:

— Вашият бащин дом… разбрах, че са ви възпитавали много строго.

Погледнах към Сисел Баугнес.

Мъжът й попита:

— Кой ви каза това? Юнас?

Сисел Баугнес се обади с тон на леко обидена:

— Знам, че Юнас обичаше да изкарва нещата така. Той… той изобщо не се почувства добре у нас. Беше много по-различен. Дете на града, а ние на селото. Все ни представяше като благочестиви, вярващи и тем подобни, но нямаше право. — Тя произнесе последните думи тъй, сякаш те бяха най-силните в речника й, за да даде израз на своето недоволство.

— Несговорчив човек беше — каза мъжът й. — И ние виждахме накъде отива всичко.

Сисел продължи:

— А ние никога не сме били такива. Вярно, семейството ни беше набожно, но изповядващо светла и радостна вяра, не мрачен фанатизъм. Баща ми, той вече е покойник, мир на праха му, но аз не съм виждала човек, който да се смее по-хубаво от него. Изключително добра душа беше и даже в най-тежкия и дълъг период на болестта си успяваше да запази доброто си настроение, обзет от вяра в Спасителя. А когато умря, ние не скърбяхме за него. Защо трябваше да скърбим? Той си бе отишъл всъщност в своето вечно убежище и там нямаше да му се случи нищо страшно. По-тежко беше за нас, все още живите, които трябваше да преживеем тежката загуба… Майка ми… О, боже господи, как ще й разкажа всичко, та то просто ще я убие… Тя и баща ми, те така и не разбраха Юнас. Както и той не ги разбра. Не казвам, че това е било негова или тяхна грешка. Те просто идваха от два различни свята, а сега…

Райдар Баугнес продължи:

— Сега видяхме какво се получи.

Тя се обади отново, този път по-разгорещено:

— Само не мога да разбера… когато двама души са се оженили и врекли, как единият може да отиде при друг човек, при чужд човек! Мога да му простя, че произхожда от различен свят, но това, това не ще мога да му простя. Не мога да го разбера.

Мъжът й кимна в знак на съгласие. После запита:

— Вие женен ли сте, Веум?

— Не — отсякох, не желаейки да се впускам в подробности.

— Тогава вие не разбирате. Бракът, съединението на двама, които се обичат, би трябвало да е тъй свят и чист, че нищо… нищо да не може да се вмъкне между двамата. И да разруши съюза им.

Взех си сандвич с цел да избягна отговора. После доизпих кафето си и се надигнах.

— Време е да тръгвам. Трябва да се върна в града.

Те станаха. Сисел Баугнес каза:

— Благодаря ви за решимостта да помогнете. Ако можем и ние да помогнем с нещо, моля, обадете се. Нямаме много пари, но… малко…

Тя остави думите да висят във въздуха, подобно на всички разговори, които се отнасят до пари, та да се изпарят по един чудесен начин и да се превърнат в нищо.

Казах:

— Обещайте ми само едно. Да се грижите добре за Роар, ако…

И двамата кимнаха:

— Ще се грижим за него като за собствен син.

В известен смисъл се почувствах успокоен. Мислех, че при майка си той щеше да се чувства по-добре, но и в този дом нямаше да му бъде зле, ако събитията се развият още по-неблагоприятно.

Райдар Баугнес ме изпрати до стълбите. Когато жена му влезе вътре, той ми довери тихо:

— Не исках да го кажа в нейно присъствие, но тук, като мъж на мъж, Веум, аз заявявам, че не ми липсват мъжки страсти. Днешният свят ни предлага доста изкушения. В службата си имам много и хубави млади момичета, пък и не всички са недостъпни, особено някои от тях… Бих могъл…

По пътя разсъждавах над последните думи на Райдар Баугнес и си спомних какво ми бе казал Юнас Андресен само преди два дни. Райдар Баугнес беше говорил за „страсти“, а Юнас Андресен — за „любов“. И се питах дали двамата наистина имаха предвид едно и също нещо.

И освен това някои хора вече бяха започнали да ми липсват. Например Юнас.

29

На връщане към Квамскуг аз се отклоних от главния път и навлязох в страничен, настлан с чакъл и отвеждащ към една закътана планинска долина. Пътят криволичеше нагоре и само липсата на сняг през тази зима го правеше проходим тъй рано през март. Но и сега не стигнах много надалеч. Когато стана прекалено хлъзгаво, аз свих настрана, паркирах и излязох от колата. Поех бързо нагоре, вдишвах дълбоко острия планински въздух така, че да стигне дълбоко в дробовете ми.

Долината беше девствена и прекрасна и ако имах време, щеше да ме отведе нагоре покрай нападалите дървета чак до голите планински зъбери. Ако беше лято, тук щеше да е зелено и свежо, обградено от ниската брезова горица, а сега бе жълто-кафяво и изпълнено тук-там с бяло и сиво.

Далеч долу лъкатушеше рекичка и по-късно през годината пъстървите щяха да чакат на опашка, за да се придвижат нагоре, към дълбоките планински езера, за да хвърлят там хайвера си. Неведнъж бях прекарвал вечери край тази река, наблюдавайки как слънцето се спуска все по-ниско и по-ниско зад планинските върхове, а въздухът става все по-студен и по-студен с всяка изминала секунда.

С баща, който не се интересуваше от природата, а прекарваше по-голямата част от свободното си време в музеите или над книги за древнонорвежката митология, аз израснах, без да съм уловил в детството си своята първа пъстърва. По-късно се научих да ценя разходките извън града, но бях премного дете на паважа, за да се отделям за по-дълго време от песента на трафика, от пушека и гальовния досег на нечистите газове до кожата, ала все пак от време на време ми беше добре да изчезна, да изтръскам прахоляка от сетивата си и да прекарам няколко часа на чист въздух, край бистра рекичка, с въдица в ръка. В такива случаи идвах в тази долина, до която се стига само за час.

Няколко пъти оставах тук, додето нощта ме обгръщаше с мрака си. Кладях огън край реката и си варях кафе в очукана почерняла бака, а после го пиех от консервена кутия. Така си стоях там, осветен и сгрят от огъня, сред тишината, нарушавана единствено от пукота на изгарящите сухи клонки. Седях, вслушан и в други звуци, но птичките бяха отлетели. Само един плашлив таралеж се ровеше в храстите, а много рядко се чуваше квакането на някоя жаба. Иначе всичко бе тихо и безмълвно като звездите над мен и планинските възвишения наоколо.

Този път не носех рибарски принадлежности и бях дошъл само за да се откъсна за няколко часа от всичко, да го премисля от разстояние и да поставя мислите си там, където би трябвало да бъдат.

Въздухът бе студен, а аз не бях облечен подходящо. Обут бях в половинки и снегът ги подмокри. Трябваше да се върна.

С мислите, които ме обсебваха, аз всъщност и не бях в състояние да се любувам на която и да било долина. Те не ме напускаха, подчиняваха чувствата, мозъка и сърцето ми, бушуваха в мен, пораждаха хаос в главата ми.

Щом влязох в града, подкарах колата веднага към къщи. Взех душ, смених ризата и вратовръзката си. След това се отправих към най-луксозния хотел в града, където не сервират на клиенти в ежедневно облекло.

Беше още рано и барът бе полупълен или полупразен, в зависимост от това кой как го вижда. Избрах си едно столче и поръчах двойно уиски. Когато пия в барове, пия уиски. То по-добре приляга на интериора им, отколкото акевит. Акевит може да се пие у дома, в планината, на море или където и да било, но не и в бар. В бар се пият уиски, водка или коктейли, които се поръчват с речник на чуждите думи. Аз обаче съм прост човек с прости навици, а речника си оставих у дома. Затуй си поръчах уиски.

В заведението имаше една жена. В този хотел е така, че в заведенията му винаги има жени. Това е най-сигурното място в града, където можеш да ги намериш във всяка възраст и на всякакви цени.

Погледната отзад, тази жена можеше да мине и за двайсетгодишна. Облечена бе в черно — копринена блузка и широка пола, препасана с широк и тежък колан, краката й бяха стройни, а косата й падаше свободно, яркоруса и явно недотам естествена.

А когато се обърна към мен, видях, че е по-скоро на около петдесет, не на двайсет. По лицето й не се четяха никакви илюзии и тази вечер на мен ми трябваше точно такава жена.

Очите ни се срещнаха, аз кимнах с глава към чашата си и я погледнах питащо. Тя стана и тръгна към мен, люлеейки бедра, със сухи устни, които облизваше не за мен, а за джина, който поръча за моя сметка.

— Можеш да ме наричаш Сул[13] — каза тя и гласът й изхриптя като повредено радио.

— А ти мен Моне[14] — отвърнах аз.

Лицето й беше сбръчкано, но не съвсем некрасиво и несъмнено привикнало повече на интериори, отколкото на екстериори, та бях сигурен, че не ще може да различи опашката от главата на една пъстърва, да не говорим, че сигурно никога не беше пила кафе от почерняла бака, а дори и да бе пила, това ще да е било доста отдавна. Очите й бяха светли и размити от многото изпит джин, но устните — големи и широки, свикнали да смучат направо от бутилката. Започнах да й викам Сул.

— Мисля да похапна — казах.

— Мога само да ти правя компания — отговори тя. — Иначе никога не ям след четири часа следобед. Не понасям това.

Излязохме на терасата и седнахме на една маса, поглеждайки надолу към гостите на хотела, които минаваха край рецепцията. Неколцина англичани със зачервени лица и в зелени голфове бяха единствените туристи в хотела. Останалите посетители приличаха на търговски пътници, бизнесмени, професионални участници в различни семинари.

— Местя се — обади се тя.

— Всяка вечер ли?

— От Лаксевог в Сандвикен — продължи тя. — Току-що получих нова квартира.

Следеше с поглед дима на цигарата си, който се виеше бавно към високия таван.

След дълго чакане един зъл сервитьор ми донесе обгорял бифтек с прекалено сварени зеленчуци за гарнитура. Но картофите бяха превъзходни.

Тя каза:

— Ако желаеш, мога да те поканя на гости в новото ми жилище.

Отговорих:

— Да? Винаги съм проявявал интерес към… жилища.

Дълбоките бръчки около устата й и широките пори на кожата на лицето й се виждаха особено безнаказано на по-ярка светлина.

— Само че има една особеност в това жилище… наемът е доста висок.

— Така ли? За съжаление портмонето ми е пробито, а влогът ми в банката — на изчерпване, така че…

Тръгнахме. Жилището й не се намираше точно в Сандвикен, тъй като Йоврегатен едва ли е в Сандвикен, пък и не изглеждаше съвсем ново. Но за сметка на това тя извади чисто нова бутилка уиски от най-висока класа.

— Някой я е забравил тук — каза и се подпря на стената.

Нито аз, нито тя се чувствахме особено добре. Лицето й не будеше илюзии, а когато се съблече, видях, че и за тялото й можеше да се каже същото. Ала в нощ като тази аз имах нужда точно от такова тяло.

Затуй не се учудих, че тя после направо ме изхвърли, защото я любих като застаряващ маратонец, пробягал едва-едва разстоянието в дъждовно време и заел до финиша някъде между осемдесето и деветдесето място. Любих я като античен вестоносец, с последни сили допълзял до краката й, за да издъхне. Любих я като одъртял цирков слон след много сезони и турове на манежа. Любих я с жарта на срутена кахлена печка в запустяла къща.

После криех лице между колената си, за да не ме види, че плача.

Изтърколих се от леглото на пода и допълзях до бутилката с уиски под масата, легнах по гръб и излях остатъка в устата си. После таванът започна да пада върху главата ми, нещо голямо и бяло се надвеси над мен, опитвайки се да ме вдигне, а наоколо ечаха ругатни.

Затуй съвсем не се учудих, когато тя ме изхвърли навън, без дори да успея да нахлузя панталоните си. Спрях се на площадката на стълбището в тъмния вход и се опитвах, както ми се стори, в продължение на часове да мушна правилно двата си крака в крачолите на панталона.

Вън на улицата ме спряха няколко момчетии, притиснаха ме до стената, пребъркаха джобовете ми и измъкнаха оттам остатъка от парите ми. Стоях, облегнат на къщата, и гледах след тях, без да мога да направя каквото и да било.

Все пак се добрах до къщи и на следващия ден се събудих рано. Казах си: има само едно нещо, което пречиства душата — това е истината…

30

Хамре ме огледа саркастично.

— Не изглеждаш добре — каза.

— Аз ли? Отдавна не съм се чувствал толкова добре.

Но това се отнасяше повече за последните дни, не за днешния. Пък и излъгах. След препиване с уиски денят ти носи вкус на пепел от изгорели стари вестници, който по никакъв начин не може да се премахне. Вече се бях отказал от опитите да постигна това.

Хамре седеше зад полагаемото му се бюро, от онези, каквито имат всички тук, без индивидуалност, подобно на дезодорант. Стените са без изключение сиво-бели, изгледът извън тях не се променя: прекрасен и поучителен изглед към средните етажи на една банка, също така лишена от всякаква индивидуалност.

Заех място там, където седяха посетителите, заподозрените, свидетелите, онези, които идваха със сведения, важни според тях за следствието. Столът не беше удобен, но и не можеше да бъде такъв. Беше стол, от който ти се иска да станеш по-бързо, тоест да разговаряш по същество, без отклонения и заобикалки.

Хамре ми подаде написан на машина протокол, отразил всичко, което бях казал на мястото на престъплението в деня на убийството.

— Трябва да добавиш личните си данни, най-отгоре — каза той. — Мисля, че всичко останало е в ред.

Прочетох написаното. Беше приятен документ и буквите изникваха в двойни редове пред уморените ми очи. Но това, което фигурираше там, отговаряше на истината.

Докато попълвах колонките в най-горната част на листа и се подписвах в най-долната, Хамре каза:

— Той си имал любовница. Знаеше ли това?

— Ъъъ… кой?

— Папата. За кого мислиш, че говорим?

Хамре премяташе в ръка прозрачно зелена пластмасова линийка. Прехвърляше я отляво надясно, наблюдавайки ме. Може би това беше начинът му да брои до десет. Каза:

— Юнас Андресен си е имал любовница. Знаеше ли това?

Погледнах го гузно и той продължи:

— Ти си знаел. Защо не ни го каза веднага, още първия път?

— Не знаех… никакво име. Как се казва тя. Пък и беше трудно да говоря за това в присъствието на Венке, на госпожа Андресен.

— Всъщност до каква степен сте приятели?

— С кого?

— С Венке Андресен.

— С нея? Познавам я от седмица. Дори не сме имали време да станем приятели.

— От което не следва, че не си спал с нея?

— Не. Не следва. Но в случая не съм. В конкретния случай.

— Това, че си я видял да тича по балкона, че си видял Юнас Андресен да отива към вратата и така нататък, както разказваш…

Той кимна към протокола.

— Не представлява ли един вид… приятелска услуга?

Нарочно остави въпроса да увисне за момент във въздуха.

— Наистина ли видя всичко това?

Не бях във форма за подобни въпроси. Казах:

— Да, видях всичко това и не правя никому приятелски услуги. Ако исках да й направя приятелска услуга, можех да я направя по-добре. Например нямаше да дам на Джокер, на Юхан Педершен, такова алиби. И нямаше да кажа, че е стояла с нож в ръката, когато съм влязъл в жилището.

— Да, но само ти го твърдиш, а ние вече знаем, че нейните отпечатъци са били върху ножа още преди той да е бил забит в тялото му. По ножа няма никакви други отпечатъци, освен нейните и твоите.

— Никакви други? — едва-едва преглътнах новината, усещайки, че стига до дъното. — Значи няма други?

— Освен това ние вече разпитахме любовницата му и мъжът й.

Изплувах от глъбините:

— Аха?

— Да. — Той ме гледаше не без злост.

— И? — попитах аз.

— Та кога, казваш ти, че е станало всичко? Можеш ли да го определиш до минути?

— Не. Но според мен около четири часа следобед.

— Правилно. Ала тази жена… любовницата му, е била на работа до четири и пет. Тоест имала е на разположение само пет минути да стигне от центъра по дългия път дотам и така нататък, а както знаем, не е разполагала с хеликоптер. С други думи, това е било невъзможно.

По една или друга причина въздъхнах облекчено, заради Сулвай Мангер.

— А съпругът й?

— Още по-сигурно алиби. От три до пет часа е ръководил семинар по литература горе в Университета за осем студенти с първа специалност литература. Осем свидетели. Освен това той нищо не е знаел за връзката, ние го осведомихме. Поне така твърдеше.

Отново въздъхнах, пак заради Сулвай Мангер. Такива сведения много рядко се нравят на съпрузите, особено когато им ги дават трети лица.

— Други потенциални негови врагове още не сме установили. С изключение на тази женска история, която е довела до някои проблеми от финансов характер, Юнас Андресен, изглежда, е водил порядъчен и нормален живот. Бил е известен в работата си, уважаван от колегите и не по-малко от партньорите в бизнеса. Не е имал други близки роднини освен сестра, омъжена в Ставангер и която през последните десет години е виждал само по коледните празници. Тя идва в Берген за Коледа, полага венец на гроба на родителите си и заминава обратно, за да стигне навреме за семейната вечеря. Те не са имали много близки отношения, както виждаш. Нещо съвсем обичайно впрочем. — Той направи пауза, вдигна един лист, зачете бавно написаното на него, сякаш бе забравил за присъствието ми. После ме погледна иззад листа и рече: — Фактически няма кого друг да подозираме освен Венке Андресен. А тя, да се изразя по-меко, изпъква съвсем релефно на сегашния фон на събитията.

Попитах кротко:

— Какво показват резултатите от аутопсията?

— Да, предварителната аутопсия… — Той извади друг лист от цяла купчинка. — Детайлно ли те интересува?

Поклатих глава:

— Слабо владея латински. Ще се задоволя със заключенията.

Погледът му се плъзна по изписания лист:

— Добре… Смъртта е настъпила в резултат на прободни наранявания в коремната област. Прободен е и единият дроб, диафрагмата е разкъсана, както и много други вътрешни органи… Не е имал никакъв шанс да оживее. Освен това има ясна следа от удар с твърд тъп предмет по челото, тук, в дясното слепоочие.

Той ми показа с пръст, а аз несъзнателно потърсих с поглед син белег на слепоочието му или подутина, но не видях нищо.

— Удар?

Кимна многозначително и аз разбрах, че има още какво да каже.

— Поогледахме по-отблизо, под микроскопа, този буркан от конфитюр. Фактически открихме остатъци от кожа по единия ръб на дъното на буркана. Все още не сме сравнили тези остатъци с проба от кожата на убития, но…

Не бе необходимо да ми се казва повече. Беше достатъчно, повече от достатъчно. Той имаше пред себе си напълно сигурни доказателства.

— И накрая — каза Хамре. — Според теб той по всяка вероятност е носел със себе си пари. Стойността на някаква застраховка „живот“, нали?

— Да.

— Не е носел пари, когато той… искам да кажа, не е имал в себе си толкова много. Ние вече влязохме във връзка със застрахователната компания и оттам ни уведомиха, че въобще не се е явявал. Така че какво точно е искал, отивайки при бившата си жена, едва ли ще разберем… преди да…

— Преди да?

— Преди тя да проговори.

— А тя… държи на предишните си показания.

Той кимна умърлушен.

— Отрича всичко. Но така не може да продължава. Вече сме в състояние да реконструираме случилото се.

Той вдигна ръце и започна да изброява възможните моменти на пръсти. Първо: Юнас Андресен идва. Звъни на вратата или сам си отключва. Имал е ключ. Второ: Венке Андресен отваря, държейки буркана в ръка, или — тя идва от мазето, носейки буркана с конфитюр, в момента, в който той звъни, или в момента, в който той вече е влизал вътре. Видял си я да тича, може би защото е забелязала, че вратата е отворена, пък и тя самата ни го каза. Но не е намерила никакъв труп. И трето: тя го удря с буркана или го хвърля по него. Защо, все още не можем да кажем. Четвърто: той се опитва да се защити или във всеки случай отвръща на удара й. Тя взема ножа и го намушква. Намушква го няколко пъти. Пети момент: тя изпада в паника и се опитва да избяга, но бързо се поокопитва, връща се в жилището и ти я виждаш, Веум. И шесто: вика за помощ. По-нататък всичко ти е известно.

— Но тя нямаше сгъваем нож. Жена като Венке Андресен не се разхожда насам-натам със сгъваем нож в ръка.

— Е, все още има някои неизвестни. Но схемата на действието е ясна. Не изпитвам никакво съмнение, Веум. Венке Андресен е убила мъжа си завчера следобед, в около четири часа.

Казах:

— Съществува ли някаква възможност да разговарям с нея?

Той ме погледна изпитателно:

— Под забрана е за кореспонденция и посещения. Единственият ти шанс е да се договориш със Смит. Трябва да имаш и разрешение от съдебните власти. От друга страна, аз ще предложа да я разпитат отново, може би още утре сутринта. И тъй като уликите вече са налице, поне аз няма да настоявам за по-нататъшна забрана за писма и посещения.

— Утре може да бъде късно — казах.

— Късно за какво? — попита Хамре.

Вдигнах рамене. Нямах отговор. Нямах никакви възражения по същество и никакви противостоящи аргументи. Единственото, което имах, беше съвсем субективно чувство, което може и да бе погрешно: че Венке Андресен не е убила съпруга си.

Станах. В същия миг телефонът иззвъня. Хамре вдигна слушалката:

— Момент, моля. — После ми се усмихна извинително и ми кимна за довиждане. — Ще се видим в съда.

Поспрях на прага. Но тъй като все още не можех да му дам подходящ отговор, затворих вратата зад себе си.

31

Адвокатът от Върховния съд Паулус Смит държеше кантора срещу градския площад. Обстановката в нея явно не се е променяла от двайсетте години. Стените тъмнокафяви, пердетата тъмнозелени, а паркетът на пода — на светло- и тъмнокафяви парчета, подобно на замаскирана шахматна дъска, на която Паулус Смит беше царят, а аз се чувствах ако не пешка, то поне като кон — крачка напред и две встрани. Единственото, което може би е било променено през тези двайсет години, бяха секретарките, особено едната от тях, както и пишещите машини. Машините бяха електрически, секретарките по всяка вероятност — сръчни.

Бяха две: една възрастна жена с посивяла коса, облечена в светла блуза, под която изпъкваха високи гърди, и широка сива пола, която обаче се стесняваше старомодно малко под коленете й. Може би тя не я и беше сменяла от края на четирийсетте години. Другата беше млада жена, в края на двайсетте години, с тъмнокестенява коса, сресана на път, и с големи очила с тъмни рамки. Двете жени ме изгледаха като сови в клетка, когато влязох в кантората. По-възрастната бе мушнала ръце в сив архивен шкаф и имаше вид на човек, хванат на местопрестъплението. По-младата седеше, вдигнала прегънати пръсти над клавиатурата на пишещата машина, но не пишеше, а ме гледаше с очакване.

По-възрастната взе думата. Тя извади ръцете си от шкафа с архивите и ги погледна, сякаш току-що ги бе топила в мръсна вода. Каза:

— С какво бих могла да ви помогна, млади човече?

Винаги съм се отнасял по-различно към жена, която ме нарича „млади човече“. В такъв момент ме обзема желанието да я нарека „стара жено“. Но никога не го правя. Не е учтиво, дори в моите кръгове (ако въобще имам такива). Поясних:

— Бих желал да поговоря с господин Паулус Смит.

Тя затвори едното си око и ме погледна с другото        над очилата си с безцветни рамки:

— Имате ли уговорка?

— Не, но…

— Тогава и дума не може да става. Господин адвокатът от Върховния съд е много зает. Евентуално бихте могли да поговорите с един от неговите…

Като че по поръчка обаче една от най-вътрешните врати се отвори и оттам излезе млад мъж. Той беше на неопределената възраст на всички канцеларски служители, които започват работата си като стажанти и се пенсионират като заместници. Изглеждат все на около четирийсет години, въпреки че могат да бъдат на двайсет и няколко или на шейсет.

Той беше прегърбен, сивият костюм съвсем не му стоеше добре, да не говорим за вратовръзката. Отиде при по-младата секретарка, остави на бюрото до нея един лист, каза й нещо, погледна ме мрачно и пак изчезна обратно към канцеларията си. Стоях и се вслушвах в стъпките му. Такива хора обикновено имат тътреща се походка. Но не и този. Той ходеше напълно безшумно. Може би въобще не съществуваше. Може би аз бях единственият, който го бе видял.

По-възрастната секретарка предложи:

— Мога да се обадя на Смит младши. Ако той има няколко свободни минути…

Казах:

— Нуждая се от повечко минути, а освен това Смит младши не е достатъчно добър за мен. Кажете, моля, на Паулус Смит, че става дума за делото по убийството, което той е получил вчера или завчера.

Тя даваше вид, че не може да се пребори с чувството си да не ме взема на сериозно. С леко кимване каза:

— Добре, ще видя…

И хлътна навътре в кантората през една тежка дъбова врата, а по-младата отново заби поглед в пишещата си машина, сякаш се страхуваше да не я заговоря.

След около половин минута по-възрастната се върна, за да извести:

— Господин адвокатът ще може да ви отдели пет минути.

— Нека кажем десет — отговорих аз и влязох вътре.

Паулус Смит беше в края на петдесетте. Дребен мъж, висок около 160 см, но яко сложен. Имаше широк гръден кош и силни крака, които създаваха впечатлението, че са ненаситни за ходене. Косата му беше съвсем бяла и сресана назад, а лицето му имаше свежия цвят на слънчев загар, което показваше, че често прекарва времето си на открито. В този момент например той изглеждаше така, сякаш току-що се беше завърнал от двуседмична почивка в Хардангерската долина.

Смит беше един от най-добрите адвокати защитници в града, известен от много години. Ненапразно момчетата от полицията го наричаха „Смит и дреболиите“, защото ако някъде на някакво място се намираше някакъв параграф, за който другите не бяха и чували, но който можеше да бъде използван в защита на клиента, Смит го изваждаше на бял свят като живо зайче изпод цилиндър. Той си имаше картотека за абсолютно всички параграфи от Наказателния кодекс, която по обема на информацията в нея превъзхождаше и най-добрата компютърна система и работеше абсолютно безотказно.

Сега излезе иззад бюрото си и дойде при мен. Подаде ми ръка, вперил очи в лицето ми. Очите му бяха младежки, сини и се открояваха на фона на загорялата кожа на лицето му.

Представих се:

— Веум. Варг Веум. Аз…

Той ме прекъсна с дълбок глас, който бе свикнал да прекъсва и да налага да го изслушват:

— Да, чух вече за вас. Здравейте. Аз съм Паулуо Смит. Венке Андресен ми поразказа нещичко, а освен това имах възможност да се запозная и с вашите показания. Моля, седнете. Интересува ме какво имате да ми кажете. Това дело е интересно в много аспекти.

Той ми посочи едно черно кожено кресло, а сам седна зад бюрото. Постави лактите си върху тъмнокафявия махагонов плот и скръсти отгоре здравите си ръце, покрити с гъсти светли косми, загорели като лицето му и с ясно очертаващи се синьо-черни изпъкнали вени. Смит обаче жестикулираше с тези силни ръце с такава лекота, сякаш движеше бледите и маникюросани пръсти на жена-капелан.

— Можем ли веднага да минем по същество? — попита той. — Вие смятате ли, че Венке Андресен е убила съпруга си?

Казах твърдо:

— Не.

Той ми отправи замислен, заинтересован поглед, а аз добавих:

— Не мисля, че тя го е направила!

— Защо?

Отворих уста, но той ме прекъсна, преди да съм изрекъл и една дума:

— Питам ви по такъв начин, защото за мен е все едно дали клиентите ми са виновни или невинни. Един виновен клиент може да представлява за мен голям интерес и затова да водя делото му, макар то да изисква повече работа. Общо взето, за мен е съвсем лесно да се занимавам с невинен клиент.

Последните му думи не прозвучаха като самохвалство. Просто отчете един факт и нищо повече. Усетих, че започнах да дишам по-леко. Обзе ме чувството, че ако Венке Андресен наистина е невинна и ако легендарният Паулус Смит и не толкова известният Варг Веум се съюзят, за да докажат невинността й, всичко ще се развие добре и никакъв Якоб Е. Хамре на този свят няма да може да ни попречи.

Паулус Смит поде:

— Засега положението ми се струва крайно неблагоприятно. За нея, поне засега. Не виждам друг вариант освен този, че го е извършила. Други просто няма. Резултатите от аутопсията, показанията на свидетелите, между тях и вашите, семейните й отношения, миналото й, всичко сочи, че имаме работа с убийца. Моята задача ще се свежда по-точно до това да обясня защо го е направила, защо е трябвало да го направи. Ако ме накарат сега да дам някакво повърхностно заключение за познатите ми обстоятелства около случая, бих казал „пределна степен на афект в момента на престъплението“. Ах, тези неверни съпрузи: те никога не вдъхват симпатия, нито вън от съда, нито в залите му. Общественото мнение ще бъде в нейна подкрепа. Но това, разбира се, няма да промени достоверността на престъплението. А аз още днес бих могъл да ви уверя, и то с ръка на сърцето, че дори и да е виновна, тя ще получи твърде лека присъда и ще излезе от затвора, най-малкото условно, само подир няколко години.

— Тези няколко години биха могли да се окажат достатъчно дълги. А е и невинна.

Той се наведе напред, през ръба на бюрото.

— Знаем, че го твърдите, Веум. Сега с удоволствие бих чул защо мислите така?

— Защото го чувствам и защото…

— Чувствам! — Смит сдържано се усмихна. — Чувствата няма да бъдат достатъчни, Веум, не и в съдебната зала. На нас ни трябват факти. Ала аз мога да ви разбера. Вие сте млад мъж, а Венке Андресен е едно, добре… едно много мило момиче.

— Да, така е. Но не това е причината. Просто имам чувството, че съществуват още моменти, които засега не са ни известни. Там, извън града, се случиха много странни неща и има още доста хора, с които би трябвало да си поговорим.

— Ние?

Продължих:

— Имам предвид полицията. Аз трябва да говоря с Венке Андресен. Ако вие, разбира се, проявите готовност да ме ангажирате като свой асистент за делото, да се запозная с целия материал по него, да проуча и проверя някои обстоятелства… тоест… ще мога ли в такъв случай да получа правото да говоря с Венке Андресен?

Той разпери ръце, сплете ги пак и бавно ми кимна:

— Това би могло да стане. Като мой сътрудник вие бихте могли да нарушите забраната за кореспонденция и посещения. Това искате, нали?

Казах:

— Единственото, което искам, е да получа правото да докажа невинността й.

Смит кимна енергично:

— Мое задължение е да направя всичко, което е по силите ми, за да докажа и аз същото. Пък и не знам защо, но ви имам доверие, Веум. Не ме питайте защо. Вероятно започвам да старея и разлепналият мозък започва да изтича през цепнатините. На тези години, Веум, човек започва да става самомнителен. Видял съм много несрета и много съдби. И по чия вина? Аз не съм социолог, а само седя на ръба на чашата и наблюдавам бушуващата буря. Но не по-малко от половината дела, които съм водил, се дължат на обществените отношения, на класовата система, която дори и в условията на нашето „общество на благоденствието“ произвежда печеливши и губещи. Именно губещите са тези, които попадат на подсъдимата скамейка. Господата печеливши имат достатъчно пари, за да си прикрият престъпленията. Какво наистина представляват откраднатите от един пияница три бутилки бира, с които е искал да уталожи жаждата си, в сравнение с милионите, които корабопритежателите укриват всяка година от властите? Можете ли да ми отговорите на този въпрос, Веум? Знам, че можете, но няма нужда, защото отговорът ми е добре известен. А другата половина? Нея французите са я нарекли, по обичая си да слагат епитет на всичко, свързано с любовта: crimes passionels. Престъпления от любов. Престъпления от ревност. Мъжът се връща вкъщи, заварва жена си с друг в леглото, изважда нож от бюфета или грабва ловната пушка от тавана и преди любовникът да е успял да си обуе гащите, той вече лежи на пода и никога повече не ще ги обуе. Никога вече! — Лицето му помръкна: — Два типа престъпления, Веум! За пари и от любов.

Стана и дойде при мен. Застанал до стола ми, той изглеждаше по-висок, тъй като аз седях. И аз станах, а сега той пак ме гледаше изотдолу като разлютен гном.

— Самият аз живея от четирийсет години с една и съща жена. Това, разбира се, далеч невинаги е весело. И все пак останахме неразделни.

— А любовта? — попитах.

— Любовта? Любовта е за младите, които си въобразяват, че животът е пред тях. Любовта е за мечтателите, да дремят под луната и да се лигавят. Любовта е нещо, за което момичетата мислят, докато станат на тринайсет години, а момчетата я бъркат с половия живот. Любовта? Аз не говоря за любов, Веум, а за брак.

— Точно така — казах.

Стояхме и се гледахме няколко секунди. После той сложи ръка на рамото ми и го притисна дружески:

— Добре, Веум. Ти си все още млад, можеш да дремеш под луната и да смучеш мед от нея. Действай. Докажи, че Венке Андресен е невинна. Дай ми… — Той погледна часовника си. — Дай ми половин час и ме чакай пред сградата на полицията, след което ще идем при нея. Съгласен?

— Съгласен. И благодарен.

— Няма защо — каза Паулус Смит. — Това влиза в работата ми.

Оставих го. Пред вратата на кабинета му срещнах неговото младо копие, с не тъй широк гръден кош, с тъмноруса коса, а и без свежия загар на лицето, сякаш изкуствено червеникаво, пък и леко подуто, което показваше, че не е станал от леглото преди дванайсет часа. Той ме гледаше равнодушно, регистрира, че няма какво да измъкне от мен, и ме лиши от всякакво внимание. Предпочитах стопроцентово Смит старши пред Смит младши.

По-възрастната секретарка пак бъркаше в шкафа с архивите. Намигнах й и казах:

— Довиждане.

Не казах, разбира се, „стара жено“ и този път, но почти щях да го изрека.

А тя беше наистина ценност за Смит и е била такава в продължение на петдесет години. Ако преди това се бях появил там, пак щях да я срещна. Тя принадлежеше към вечно безсмъртните, към вечно непроменените. В мой стил й пожелах приятна вечност, макар че не бих искал да съм на нейното място. Никога не бих имал търпението да вися в музей, в залата на старинни дела, край входа, вляво.

Казах си: „И не забравяй пак да дойдеш тук. След петдесет години или малко повече.“

32

Заваля дъжд: студен къснозимен дъжд, който обещаваше да стане сняг. Купих си три местни вестника и потърсих подслон и чаша кафе на втория етаж в едно кафене срещу площада. На една лавица там намерих вестници от предишните дни и направих това, което съвсем бях забравил, прочетох ги. Или по-точно — прелистих ги.

Във вестниците от предишния ден нямаше нищо повече освен заглавията: „Загадъчна смърт“, „Мъж, намерен убит“, „Драма с нож в жилищен блок“. Съдържанията на текстовете под заглавията бяха почти едни и същи: полицията е арестувала заподозряно лице за разпит.

Прегледах бързо вестниците от днес. В тях имаше по-подробна информация за случая. Журналистите бяха получили повече материали за убийството, фотографи бяха ходили на мястото на престъплението, за да направят снимки на място, интервюирани бяха хора, живущи в блока, които били „чули“ нещо. На голяма снимка в един от вестниците бе заснет мъж, който по-надолу разказваше как преди година и половина си седял на дивана и гледал новините по телевизията, когато друг мъж внезапно стрелял в прозореца на стаята му с въздушна пушка от отсрещния блок. Какво общо имаше този епизод със случилото се, не се обясняваше. Но във всеки случай снимката на мъжа беше поместена във вестника — голямо събитие за неговия малък свят от три стаи и кухня, той бе героят на деня.

От заглавията дори излизаше, че печатът не се интересува от убийството, щом вероятният убиец е вече зад решетките. Съобщаваше се, че полицията продължава разпитите на свидетелите и че следствието е в пълен ход, но старши полицейският инспектор Хамре от криминалния отдел се надявал то да приключи в най-близките дни.

Спрях да чета и оставих вестниците на масата. Огледах заведението.

На една маса в ъгъла седяха четирима чужденци, пиеха чай, ядяха сандвичи и играеха карти. Държаха се като у дома си. На масата до мен седеше едра жена със зачервено лице, синя шапка и разгърнат пред лицето й вестник. Но тя не го четеше, а ме гледаше иззад страниците му с пронизителни и подозрителни очи. Дори не си отмести погледа, когато го пресрещнах с моя. На друга маса пийнал младеж се опитваше да заговори две момичета, които, съдейки по диалекта им, идваха от най-дълбока провинция. Те се притискаха по-близо една до друга, изчервени, но очите им шареха из заведението.

Над всичко това се разнасяше познатият във всички подобни кафенета меланхоличен набор от звуци: дрънкането на касата, свистенето на машината за кафе, гласове с различна тоналност, звън на чаши и лъжички, на вилици и ножове, потракващи в чиниите. Въздухът бе наситен с цигарен дим и подправен с миризмата на кухня.

Тогава го видях.

Той седеше през пет или шест маси и не ме забелязваше. Очите му се рееха във въздуха напрегнато, тъй както се вторачват пред себе си хората, когато не желаят да виждат нищо. Държеше чашата с кафе пред лицето си, сякаш се опитваше да се скрие зад нея: висок нескопосан мъж, някак трогателен като кученце. За мое удоволствие констатирах, че косата му е започнала да посивява, а той си бе все така блед като преди. Не знам защо, но го считах за свой шурей. Казваше се Ларш Виик, беше преподавател и съпруг на жената на име Беате, моя съпруга някога. Той бе новият баща на Томас.

Седях и го държах под око и той не можа да избегне да погледне към мен, преди да си тръгне. После сякаш внезапно ме откри, усмихна се и дойде при мен.

— Здравей — каза.

— Здравей — казах.

— Имах свободен час, чудех се какво да правя, та излязох да пия едно кафе.

— Как е Томас?

— Добре. Ходи на детска градина, знаеш, нали, наесен ще тръгва на училище.

— Знам, все още се интересувам.

— Аз не исках да кажа… Но… Няма защо, няма защо да се сърдим повече един на друг. Всичко беше толкова отдавна.

— Всичко след известно време ни се струва отдавна.

Това бе една утеха. След известно време и споменът за Юнас Андресен щеше да избледнее, както избледняват всички картини — след известно време.

— Но сега трябва да тръгвам.

— Да, да. Поздрави и на двамата.

— Ще предам. Всичко хубаво.

Той се усмихна облекчен и си тръгна: висок, непохватен мъж, който се беше оказал по-добър съпруг от мен. Вдигнах чашата с кафе след него като мълчалив поздрав. След няколко минути и аз се отправих в същата посока.

Предварителният арест за жени не е в окръжния затвор в Берген, а се намира в мазето на полицията на същия етаж, където е изтрезвителното отделение.

Срещнахме се с Паулус Смит пред сградата. Той беше точен, привикнал със строгата съдебна процедура.

Влязохме в стаята за пропуски и почакахме там дежурната полицейска служителка, която щеше да ни отведе до килиите. Смит бе добре известен, та не стана нужда да се легитимира. Аз бях заедно с него, та той бе и моята легитимация. Освен това тук познаваха лицето ми. Не идвах за пръв път, а сигурно и за последен, между тези врати.

Венке не беше в килията за осъдени, но нейната беше съвсем същата: тясна, продълговата и само с едно прозорче, високо горе на стената. Прозорчето бе покрито с матово стъкло и метална мрежа. В килията имаше нар и едно дървено ведро, а в другия ъгъл — умивалник на едната стена, а встрани от него висеше кърпа. На умивалника лежеше опакован в светлочервена хартия сапун, като идиличен сутрешен подарък от любовник. Встрани от умивалника имаше стол, а от стената можеше да се разгърне дървена поставка, която би могла да служи за писане, за облягане на ръцете или за облягане на главата, всичко в зависимост от настроението.

Когато влязохме, Венке Андресен стоеше в дъното на килията, почти под прозорчето. Косата й не бе сресана, лицето й беше сиво-бледо като стените наоколо, а освен това очите и устните й имаха синьо-черен цвят, цветът на безнадеждността. Тя се бе преоблякла и носеше черен панталон и бяло поло, а върху него приятна сива фланела. За последните четирийсет часа беше остаряла с няколко години.

Венке гледаше ту мен, ту Смит, ту жената полицай и не проговори нито дума, преди дежурната да затвори вратата зад себе си, хвърляйки ни многозначителен поглед: тя щеше да стои все там — пред вратата. Тогава Венке отвори уста и погледът й се закова върху мен.

— Варг…

Кимнах:

— Здравей, Венке.

Стоях точно до масивната стоманена врата, съзнавайки присъствието на дребния белокос мъж до мен. Съвсем не си правех илюзии, че той би могъл да пропусне и най-малкия нюанс в разговора ни.

От противоположната страна на стаята тя попита:

— Как мина всичко с…

— Роар е добре. Поздравява те и каза, че те обича, че ти не бива да се боиш и се надява да те види отново.

— Но… ти не си му казал, какво аз… какво казват за мен, че аз…

— Не, не. Закарах го при сестра ти, която също ти изпраща сърдечни поздрави. Там… там също ти вярват. Никой не мисли, че ти…

— Никой! — Тя погледна с укор Паулус Смит. — Трябва да чуеш тези тук! Аз чувствам, о, господи, Варг, имам чувството, че са се обединили срещу мен, че вече са решили, че аз… че аз съм убила Юнас. Сякаш можех, аз… която толкова го обичах.

Тя заклати глава, но без сълзи в очите си, беше ги изплакала.

— Положението ми е безнадеждно — простена.

Кимнах и казах:

— Аз, ние също не мислим, че ти… дойдохме, за да ти помогнем, Венке. Ние…

Паулус Смит ме прекъсна:

— Да бъдем реалисти, госпожо Андресен. Погледнато на книга, трябва да ви кажа направо, че положението ви не е добро. Но Веум смята, че ще може да представи факти за престъплението, които биха ни посочили ако не това кой именно е убил мъжа ви, то поне, че той не е бил убит от вас. Това е нашата задача. Задачата на полицията е да намери убиеца. Или убийцата. Ние, Веум и аз, можем да се занимаем само с вас. Разбирате ли?

Тя кимна.

Той продължи:

— Но от вас също се иска да направите нещо. От вас се изисква да бъдете абсолютно честна, да свалите картите на масата и да разкажете на двама ни пълната и цялата истина за това, което се е случило онзи ден.

— Но нали вече разказах! — възкликна тя.

Той мълчаливо я погледна, изучавайки лицето й, без дори да мръдне с очи.

Тя наведе очи, но ги обърна към мен:

— Аз разказах всичко, Варг!

Казах:

— Разбира се, че го разказа. Знаем това. Но то бе разказ веднага след случилото се. Искам сега да го повториш отначало, както си го спомняш.

— Трябва ли пак? Нима никога няма да свърши?

Казах:

— Страхувам се, каквото и да стане, че ти дълго време няма да се отървеш от тази история, Венке. По всяка вероятност никога. Но когато всичко отмине, тя все повече ще потъва в забрава. И ако ние… ако аз успея да ти помогна, то в такъв случай ще трябва да ми разкажеш всичко, от игла до конец, още един път, бавно и спокойно…

Тя се подпря на стената.

— Може ли да седна?

Преместих стола към нея.

Венке погледна нагоре към нас:

— Някой да има цигари?

Погледнах питащо Смит, който извади пакет цигари от вътрешния си джоб.

— Цигари за клиенти — поясни той, сякаш се извиняваше. — Самият аз не пуша. Пушенето е за млади хора или за тези, които скоро ще умират.

Той й поднесе огън и тя каза:

— Както вече ви разказах, аз се бях върнала вкъщи. Трябваше да приготвя обед.

— Извинявай, че те прекъсвам — казах. — Просто искам всичко да ми стане ясно. Някой видял ли те е, че се връщаш вкъщи? Срещна ли някого, който те познава? Поздрави ли някого, като се връщаше?

Тя поклати глава:

— Не, не.

— Абсолютно никой?

— Не.

— Дори и някой, когото никога не си виждала.

— Не, Варг, наистина не си спомням да съм срещала някого въобще. Тоест видях хора, разбира се. Винаги срещаш някого на улицата. Но имам предвид… та аз дори не познавам всички, които живеят на нашия етаж, а как бих могла да познавам и другите?

— Добре…

— Може ли да продължа?

— Да, опитай се.

— Така че реших да направя крем и трябваше да отида в мазето за буркана с конфитюр. А когато се върнах горе…

— Почакай. Ти каза, че си се качила по стълбището, нали?

Тя кимна.

— И не срещна никого?

— Не. И този път не.

— А за да се отиде до долу, са нужни няколко минути, както и за връщането обратно.

Тя кимна усърдно.

— Именно това имам предвид. Била съм долу… сигурна съм, че отсъствах от жилището около десет минути.

Паулус Смит каза:

— Засякохте ли времето?

Тя го погледна смутено:

— Не, просто си мислех, защото… защото потърсих именно този буркан. Друг с конфитюр от ягоди нямаше. Останалите бяха с малини и боровинки.

Аз казах:

— Десет минути?

— Да — каза тя. — И тогава трябва да е станало.

Казах:

— Като нищо. — Повторих го подобно на закодиран текст, чийто смисъл все още не бях успял да разгадая.

Тя продължи:

— А когато се върнах обратно… веднага забелязах, че вратата е полуотворена, и си помислих — Роар! Джок… Тази банда. И побягнах натам…

— Ти не погледна ли надолу пред балкона? Не ме ли видя?

— Теб? Не, там ли беше тогава?

— Да. Мислех, че си разбрала, че съм долу и разговарям с Джокер, когато… когато се случи всичко това. Полицията всъщност ме сложи в списъка на свидетелите.

Тя отрони:

— Да, вярно. Ти разказа това още тогава. Но се случиха толкова много неща. И Юнас, проснат там на пода, когато влязох, кървящ, кървящ, кървящ.

— А той… — Погледнах я проницателно аз. — Той беше ли вече мъртъв, когато ти…

Тя кимна енергично:

— Поне в безсъзнание. Да, сигурно е бил мъртъв. Той не ме виждаше, само гледаше втренчено в стената. И не каза нищо. Течеше… слюнка от ъгъла на устата му, а ножът там, в раната, стърчеше като, като… не знам като какво…

— И ти какво направи тогава?

— Аз… да, май че тогава изтичах на балкона и започнах да викам за помощ и пак се върнах вътре…

— А ножът?

— Да, ножа го извадих… исках да помогна… беше…

Паулус Смит въздъхна зад мен, но не каза нищо.

— Ами бурканът с конфитюр?

— Бурканът с конфитюр? Изглежда, съм го изпуснала… от уплахата. Всъщност не мога да си спомня точно… шокът…

— Не си ли спомняш къде си го изпуснала? На пода?

Тя бавно кимна:

— Дааа. Мисля, че така беше. И се счупи.

— Опитай се да си спомниш. Когато си го изпуснала, бурканът не се ли удари в главата на Юнас?

Венке изглеждаше съвсем объркана.

Паулус Смит се обади:

— Предполагам, Веум, че съзнавате колко насочващи въпроси задавате. В съда това няма да ви бъде позволено.

— Да, вярно. Но аз искам да си изясня обстоятелствата. Да я накарам да си спомни.

— Но аз не мога, Варг! — прошепна Венке. — В главата ми е мътно. Съвсем мътно. То е като… о, господи! Може би е истина това, което всички други твърдят. Може би наистина аз съм го убила, а просто не мога да си спомня?

Тя изглеждаше толкова смутена и безпомощна, че ми се прииска да отида при нея, да я прегърна и да й кажа простичко:

— Не, приятелко моя, не. Не си го направила ти. Не се поддавай на подобни мисли. А дори да не можеш да ги пропъдиш, не ги казвай на висок глас.

Но аз не пристъпих към нея. Казах:

— Не говори глупости, Венке. Ти знаеш така добре, както и аз, че не си го убила.

Тя седеше прегърбена на стола с лице към пода и ме гледаше от долу на горе изпод вежди като непослушно дете, което са смъмрили.

— Да, знам това, Варг — почти проплака тя.

За известно време замълчахме. Венке, седнала между нас, привличаше погледите ни и аз забелязах, че Смит не я изпуска от очи нито за секунда. От време на време той поклащаше почти незабележимо глава, сякаш не виждаше никаква надежда, като хирург, който няма сърце да съобщи на болния си от рак млад пациент, че е лишен от всякакъв шанс и че краят е близък, прекалено близък.

Тогава подех:

— А Рикард Люсне…

Тя пак погледна нагоре към мен:

— Да? Той пък какво?

— Срещнах те заедно с него, във вторник предобед… Какви са… отношенията ви?

Венке пламна:

— Отношенията ни? Какво всъщност имаш предвид? Той ми е шеф. Повече или по-малко.

Изучавах израза на лицето й, погледа, насочен към ризата ми, към разкопчаната яка, но подобно на балони с премного баласт, очите й изобщо не се вдигнаха нагоре, към лицето ми, към моите очи.

— Не бива да забравяш, че сме тук, за да ти помогнем, Венке. Не бива да се ядосваш, ако ти задаваме може би глупави въпроси. Ако не ние, поне ще ти ги задават в полицията, непременно. И съвсем не е сигурно, че ще започнат да ти се извиняват, загдето те питат така.

Тя преглътна и кимна:

— Простете.

Гласът й едва-едва се чуваше и лицето й пак придоби детско изражение.

— Защо беше дошъл в дома ти тогава, в оня предобед?

Погледът й отново се отмести встрани.

— Той… той е във флота и… от време на време ми върши някои услуги.

— Услуги?

Венке ме погледна умолително, сякаш очакваше, че ще разбера. Фактически аз почти усетих за какво става дума, а тя добави:

— Не е това… знаеш, че не пия, но все пак мисля, че е добре да имам хубави питиета или чаша вино вечер, когато седя сама, нали?

— Ясно. И капитан трети ранг Рикард Люсне има достъп до обезмитени стоки? — казах аз.

Тя пак кимна:

— Да, не купувам много, но… той е така добър да ми докарва нещата вкъщи, когато аз…

— Значи затова е бил при теб онзи ден? Донесъл е нова стока, така да се каже?

— Да. Нищо повече. А после ме закара на работа. Аз… аз фактически не се чувствах съвсем добре. Ти сам знаеш, всичко това…

— Но какви услуги му правиш ти в замяна?

Венке ме погледна уплашено:

— Никакви, Варг. Във всеки случай не тези, които имаш предвид. Той… той ми е шеф, работим заедно. И сме добри приятели, може да се каже. Той… ние доста време сме заедно, предимно в службата. Много е приятен, често пием кафе заедно, бъбрим… Аз… аз нямам приятелки и фактически Рикард ми е единственият близък.

— Но никога не е бил нещо повече от приятел?

— Не, казах, не! Аз никога не съм, ние никога не сме… — Тя трескаво търсеше думи.

Прекъснах я:

— Това е достатъчно. Вярвам ти. Ние ти вярваме. Той женен ли е?

— Рикард? Да. Макар и не особено щастливо, поне така мисля. Струва ми се, че не се развеждат само заради децата.

— А, той има и деца?

— Три. Две момчета и едно момиче. От дванайсет до тригодишна възраст.

Продължих:

— Във вторник, когато ти ми позвъни по телефона в кантората и ме помоли да отида да говоря с Юнас…

— Да? Ти успя ли да говориш с него?

— Да. Говорихме. Но тогава, когато ти позвъни, аз те попитах дали мога да намина към теб вечерта. Ти обаче каза, че няма да бъде удобно, че си заета.

Венке вече дори не гледаше в мен, а в Смит, в своя адвокат, сякаш искаше да му внуши да ме спре. Изведнъж почувствах, че за нея в този момент, с всички тези неприятни, мъчителни въпроси, аз всъщност бях преминал в лагера на врага.

Не отстъпих:

— И така, къде трябваше да ходиш в онази вечер?

Тя отмести погледа си толкова, че аз почти се стреснах.

После го впери в мен и се тросна:

— Навън.

— Сама? Или с някого?

— С Рикард. Той ме беше поканил да излезем. Отдавна ми беше обещал да хапнем хубаво някъде, а тогава вечерта му беше удобно, така че отидохме на ресторант. — И сякаш за извинение тя добави: — Да знаеш само откога не бях ходила на ресторант. Вечеряхме. Потанцувахме…

— Танцувахте?

— Да. Да не би да има нещо лошо в това? Потанцувахме, а когато затвориха ресторанта, той ме изпрати до вкъщи, до вратата, и си тръгна, Варг. Не се случи нищо повече, абсолютно нищо.

— А Роар при кого остана?

— Едно от момичетата в блока дойде при него. Заварих го да спи.

Погледнах я: от онзи вторник бе изминала сякаш цяла вечност. А всъщност не повече от две и половина денонощия. И докато аз съм седял с Юнас Андресен в механата на пивоварната, тя е била на ресторант с Рикард Люсне. Веселяла се е, танцувала…

— Нима не се е опитвал да бъде интимен с теб?

— Кой? Рикард? Не, никога! И моля те, престани вече с него! Просто не разбирам каква връзка има той с всичко останало — да не би Рикард да е мъртъв!

— Не — промълвих аз. — Мъртвият наистина не е Рикард.

Стоях, вгледан в пода, сив, бетонен. И тъй като тук не беше отделението за изтрезняване, но все пак нещо подобно, подът бе полупокрит от подова пътека с всички цветове на дъгата. Мръсна дъга, но все пак дъга.

Отново погледнах Венке. Имаше уморен и напрегнат вид. Раменете й бяха повдигнати очаквателно. Седеше на стола тъй, сякаш всеки момент бе готова да скочи. Но и това нямаше да й помогне, нямаше накъде да хукне и да се укрие. Казах:

— Само още едно нещо накрая, Венке. Тази… Сулвай Мангер… Срещала ли си я?

— Да. — Гласът й беше хладен. — Срещала съм я. Какво пък тя?

— Била е…

Гласът й вече не бе хладен. Сякаш се разпадна на късчета като най-фин порцелан пред очите ни.

— Да, аз знам коя е тя, каква е била! Проститутка! Развратната любима на Юнас!

В погледа й се четеше предизвикателство:

— Да, проститутка, Варг — жените, които крадат мъжете на други жени, са проститутки, независимо от това с какво се оправдават.

— Мисля, че прекаляваш, Венке — упрекнах я аз. — Но както и да е, разбирам те, ти си наранена, ти…

— Ала при срещите ми с нея тя винаги беше мила и любезна, сладка като мед. Според мен тя въобще не допускаше, че знам, така и не разбра, че още първия път, когато я видях, ми стана ясно що за птица е. Една от онези…

— И Рикард Люсне е женен, но въпреки това си излязла с него, нали?

— Е, и какво? Отидохме на ресторант, вярно, но не съм спала с него. Ето къде е разликата и нима не я виждаш, Варг, ти, дето уж знаеш всичко?

— Аха, там ли била разликата? Не знаех това. Както виждаш, не мога да знам всичко.

— И наистина не знаеш. Ти долавяш съвсем малко от онова, Варг. Съвсем малко от… онова…

И очите й отново се напълниха с избликнали направо от душата сълзи. Предстоеше й да заплаче, лицето й щеше да почервенее и увехне като гниеща ябълка. Венке скри лице с ръцете си, захлипа в длани, разтърси рамене, гръб, цялото си тяло, цялото си същество.

Паулус Смит каза:

— Мисля, че вече достатъчно поговорихме, Веум. Време е да оставим госпожа Андресен да си почине.

Той ме хвана здраво за ръката и впери в мен яростен поглед. Прошепна ми:

— Ако продължаваш така още час, тя няма да може да отговаря дори в съда!

После след кратък размисъл добави:

— А може би така би било най-добре.

Кимнах. Обърнах се към Венке Андресен и казах:

— Прощавай. Съжалявам. Не трябваше да говоря така. Ти си права, аз наистина знам твърде малко за всичко.

Тя вдигна глава, погледна ни с подути от плач очи и кимна, съгласна с мен, или може би готова да приеме извинението.

Смит й каза:

— Сега тръгваме, госпожо Андресен. Но пак ще се видим. Опитайте се да се успокоите. Накрая всичко може да завърши добре. Обикновено става така.

Обърнах се към него:

— Преди да си тръгнем, ще мога ли да разменя няколко думи с Венке, с госпожа Андресен, насаме?

Той ме погледна внимателно:

— Само без глупости, Веум. Помни какво ти казах.

Кимнах:

— Имам го предвид.

— Добре. Ще чакам пред вратата. — Смит почука на вратата на килията и дежурната го пусна навън. Той й каза да затвори отново, но без да заключва, и тя ме погледна подозрително. На езика й вече беше да откаже, но уважението към Смит надделя. С израз на презрение тя затвори вратата.

Отидох при Венке Андресен. Съвсем до нея. Тя стана, аз усетих мокрото й от сълзи лице да прилепва към гърдите ми и си помислих: „Сега ризата ми ще се измокри. И Смит, който вижда всичко…“

— Ох, Варг, ох, Варг — дишаше тежко тя.

Поотстраних я малко от себе си, взирах се в подпухналото й, зачервено лице, в трескавите очи, които не можеха да гледат спокойно, а се мятаха в орбитите си, плъзгаха се по лицето ми.

— Кажи ми само едно нещо, Венке.

— Да?

— Не исках да те питам, докато Смит беше тук, но ако желаеш да ти помогна, не трябва да се сърдиш, а да отговориш честно на тези няколко мои въпроса.

— Да… — кимна тя.

— Нямаш ли представа кой, не познаваш ли някого, който евентуално би могъл да иска… да отнеме живота на Юнас.

— Не… Не, Варг, не познавам такъв човек.

Това не беше нищо повече от подготвителен въпрос. Оставаше само да й задам другия. Хванах я здраво в ръцете си и я попитах направо:

— Само ми кажи дали не го уби ти, не беше ли ти?

Тя ме погледна с очи, които ставаха ту черни, ту сини, сякаш някой й беше прикрепил помпа от велосипед, свързана с ирисите, и ту я надуваше, ту спираше, нагоре-надолу, нагоре-надолу.

— Не, Варг, кълна ти се! Не съм го убила аз! Не съм аз!

— Добре — рекох. — Потупах я по бузата. — Това беше всичко. Довиждане. Ще се чуем пак.

Отдалечих се бързо и почуках на вратата на килията.

Хвърлих й последен поглед и се опитах да й се усмихна ободрително, но не знам дали успях. Все пак почувствах, че не е особено ободрена.

Можех, разбира се, и да я целуна. Ала не желаех да я целувам — там и тогава. Исках да си запазя целувката за деня, в който тя евентуално щеше да напусне малкия четириъгълник на килията, за да попадне в обятията ми. Тогава щях да я притисна към себе си с думите: „Ти си свободна, Венке, свободна!“, последвани от целувка, но не по-рано.

Паулус Смит ме чакаше:

— Е? Какво толкова искаше да я попиташ без мен?

Не виждах основание да го лъжа. Казах:

— Попитах я направо дали не е убила Юнас Андресен.

— Аха? И какво отговори тя?

— Че не е. Каза, че не го е убила тя.

Той бавно изпусна струя въздух през стиснатите си зъби. После рече:

— Един господ знае, Веум. Един господ знае.

Крачехме тежко и полека към главния вход. Имах чувството, че се завръщаме от царството на мъртвите.

Пред сградата на полицията Смит ми каза:

— Осведомявайте ме за това, което научите, Веум.

Отново бе започнал да става официален.

— Да, разбира се — обещах му аз.

Взехме си довиждане. Адвокатът пое с пъргава походка към кантората си, към своите алинеи и параграфи, а детективът се отправи по най-дългия път. Пътят към истината.

33

Влязох в една от телефонните будки в пощата и позвъних в рекламната фирма „Палас“. Познах гласа, който ми се обади, но не бях свръхлюбезен. Попитах:

— Сулвай Мангер може ли да се обади?

След кратка пауза дойде отговорът:

— Не, госпожа Мангер днес е болна. Да ви свържем с някой друг?

— Например с вас самата?

Нова пауза, по-дълга. После леден въпрос:

— С какво мога да ви помогна?

— Благодаря — казах. — Днес с нищо. Опитайте утре пак.

Сложих слушалката. Не беше много забавно, но и настроението ми хич не беше весело. И няма как да е, в ден като този.

Бях паркирал на Торнплас. Все още валеше, но по-слабо, с тъй редки капки, че добрият слаломист можеше да се промъква между тях и да стигне напълно сух до градската градина при условие, че е набрал нужната скорост. Облаците бяха надвиснали ниско над планинските склонове и Фйолен изобщо не се виждаше.

Тъкмо слизах от колата, и стълбите на кметството се изпълниха със сватбена церемония: булката в тъмносиня рокля на ситни цветчета, младоженецът в сив костюм, а сватбарите — в различни облекла, от официални костюми до кожени якета и джинси. Мъж с тъмни панталони и сиво яке изтича до долу, изплисквайки две мръсни локви, за да увековечи двамата щастливци с камера „Инстаматик“. Младоженците, хванати за ръце, се усмихваха лъчезарно един на друг и на света, заруменили бузи като рози и с мокри от дъжда коси. Още една нова двойка отиваше на жив зян.

Шофирайки дотук, си мислех за всички сватби и брачни тържества, в които бях вземал участие. За всички изслушани от мен речи, за всички мои сътрапезници с повишено настроение, за всички щастливи новобрачни, които бях видял. По време на сватбения пир рядко се мисли за делниците, които ще го последват, хората се смеят, вдигат наздравици и не мислят за плача, самотата и ревността. Те гледат на младото семейство така, сякаш то ще продължи да танцува все така безгрижно и в брака, както безгрижно танцува своя пръв съпружески танц. Никой не си ги представя пред адвоката, всеки на отделен стол, с напрегнато лице и очи, на голямо разстояние от другия, на най-голямото възможно разстояние. Или как лежат в същото легло четирийсет години след това, обърнали си гръб и вече толкова отчуждени, че нямат какво да си кажат, няма какво да правят заедно — подир четирийсет години, изпълнени със сиво ежедневие, без светли моменти, без празници. Все нови и нови двойки към касапницата, все нови и нови.

Трябваше да съставя план за действие, но най-належащо бе да изясня достоверността на обстоятелствата около момента на убийството. Най-напред трябваше да говоря със Сулфрид Бреде, която бях видял да излиза от асансьора, докато бягах презглава нагоре по стълбите, само за да ги намеря — Юнас Андресен и Венке Андресен над него с нож в ръка.

Паркирах пред блока и излязох навън. Погледнах нагоре, както алпинист поглежда изкатерената сто пъти от него отвесна скала, която той отново се готви да покори. Малко по-нататък видях да минава Гюнар Воге, свит под дъжда, вдигнал яката на зеленото си яке и нахлупил плетена шапка. Мисля, че ме забеляза, защото за миг забави хода си, но после продължи, сякаш не му се разговаряше с мен. „Не, все още не сега — помислих си аз, — но и твоят ред ще дойде. Само почакай.“

Влязох в блока и отидох до асансьора. Предстоеше ми да влизам в много блокове и да изкачвам много етажи, та трябваше да ползвам асансьор, където бе възможно. Влязох в кабината и потеглих направо към седмия етаж. Излязох на единия балкон и прочетох имената по вратите, но не бях улучил. Върнах се обратно и излязох на отсрещния балкон. Още на втората врата, в която се вгледах, прочетох: „С. Бреде“.

Погледнах през прозореца на кухнята й. Нямах представа дали си е вкъщи. Вероятно беше на работа. Ала от друга страна, не ми приличаше на жена, която работи. Кухненският прозорец не подсказваше нищо. Вътре беше тъмно и прибрано. Пердетата, на малки цветчета, бяха спуснати.

Позвъних.

Отвътре се чу бързо потракване на високи токчета. Вратата се отвори и Сулфрид Бреде ме зяпна, изумена.

Сега беше без кожено палто и тялото й продължаваше да изглежда с две десетилетия по-младо от лицето й. Здраво сложена, набита, едрогърдеста. Носеше бежов пуловер от ангорска вълна и кафява вълнена пола. На дневна светлина очите й сякаш също имаха бежов оттенък, а бръчките и торбичките под тях изпъкваха още по-ясно. Изглежда, бе имала повече зими, отколкото лета в живота си, та ми напомни за жената, при която нощувах. Само че Сулфрид Бреде изглеждаше по-приятна.

Казах:

— Добър ден, аз съм Веум, не знам дали си спомняте за мен.

Тя кимна бавно и ме погледна питащо, но не и враждебно.

— Представлявам адвоката защитник във връзка с престъплението, извършено тук във вторник. Моля да ми разрешите да ви задам няколко въпроса.

— Току-що разказах на полицията всичко, което знам, но, разбира се…

И в знак, че мога да вляза, тя се отмести встрани и остави вратата отворена. Така, както бе застанала, ми беше невъзможно да вляза, без да се докосна до гърдите й. От нея се носеше леко ухание на момина сълза, като от младо момиче.

Вече познавах разположението на тези апартаменти и влязох направо в дневната, тук претъпкана с мебели, топла и някак приличаща на стопанката — една премебелирана бърлога с два дивана и широки старомодни кресла, в които човек може да се излегне и да подремне. Имаше и люлеещо се кресло, а на пода бяха нахвърляни една върху друга, като нападали по земята карти за игра, множество черги и пътеки.

Стените бяха облепени с тъмнокафяви тапети, по които се зеленееха изрисувани кралски лилии, а навсякъде из стаята, по шкафове, первази на прозорци, по висящи от стените поставки, имаше огромно количество саксийни растения, които преспокойно можеха да напълнят цяла ботаническа градина. Май трябваше да взема със себе си нож за минаване през джунглата, в каквато се почувствах. Изправих се пред най-близкото кресло. Чаках да ме поканят да седна.

Сулфрид Бреде попита:

— Желаете ли да ви предложа нещо за пиене? Ликьор, чаша бира, уиски или коняк със сода.

Мислех да откажа, но съобразих, че ме чака дълъг ден и нямаше да е лошо, ако се подкрепя.

— Какво ще кажете за нещо чисто?

Тя се усмихна:

— Ето мъж, който ми допада. Най-сетне. Такива не се срещат много. Щом ще е чисто, да е чисто. Уиски? Коняк?

Помислих си за вкуса на пепел от стари вестници, който все още усещах в устата си след снощното уиски, и казах:

— Коняк с малко сода звучи добре.

Тя отвори барче, пълно с напитки, и ми наля почти пълна чаша коняк, а не пропусна и себе си. После дойде до дивана, седна точно срещу мен, преметна крак връз крак, като с това даде да се разбере, че полите не бива да се шият много къси и ние си казахме „наздраве“.

— На „ти“ сме, нали? — предложи домакинята.

— След като сме засядали заедно в асансьора, какво друго ни остава?

— Ох, господи! Беше жестоко. Е, добре. Какво има?

— Е, добре. За какво те питаха от полицията?

Тя ме погледна малко изкосо.

— За какво ме питаха?

Сулфрид продължаваше да се усмихва, разтягайки устни, доколкото може.

— Ами за това от кой именно асансьор съм излязла в деня на убийството. Питаха и дали съм била сама в асансьора. Отговорих, че бях сама. Между другото полицаят Хамре, нали, беше доста мил и учтив. Но аз нямах какво толкова да разказвам.

Останах разочарован. Нищо повече от това, което вече знаех.

— Нима нищо не чу? Не видя ли Андресен, когато е идвал насам?

Тя поклати отрицателно глава.

— Всъщност ти познаваш ли ги, Андерсенови?

Тя отново поклати глава:

— В този блок? Все едно да живееш в единия край на града и да познаваш хората, които живеят в другия. Такава е вероятността за запознанство тук. Е, разбира се, виждала съм ги, но… те не бяха в кръга, с който общувам.

— Има ли в този блок хора, с които общуваш?

— О, не! — възкликна тя, почти удивена. — Защо питаш?

— Просто се поинтересувах. Искам да получа впечатления за дом, в който живеят толкова много хора.

— Що за живот е това? Блокът им е като хладилник, на такъв го уподобявам. Млякото в долната му част не разговаря с късчетата лед в горната камера. Сиренето също не разменя дума с остатъците от снощната вечеря. Ей на такова място живеем. Тук не е място, където можеш да намериш нови приятели или нови съпруги, съпрузи. Знам ги аз, имала съм работа с тях. С няколко съпрузи, искам да кажа. — И тя саркастично се усмихна.

— Толкова много ли си имала? — попитах я аз.

— Зависи какво разбираш под много. — Сулфрид се зае да брои на пръсти. — Един, двама, трима, четирима. И с всички се разведох. Но не съм съсипала нито един от тях. Работата е там, тези, за които се омъжваме, да бъдат все по-богати, та да не пада жизненото равнище. Последният ми съпруг така ме обичаше, че дори не се налагаше да работя.

Лицето й обясняваше тези неща. Можем да разправяме каквото си искаме за разводите, но те в никакъв случай не са терапия за подмладяване. Всеки развод оставя своя белег и по лицето, и по други места, но те не се виждат.

Отбелязах с усмивка:

— Толкова ли си трудна за съпружески живот?

— Не по-трудна от много други. — Тя въртеше чашата в ръцете си с дълги, бели пръсти с ярко лакирани нокти. — Просто не вярвам в брака като в нещо вечно. Разбираш ме, нали? Личното ми мнение е, че не са по-добри и модните порядки за живот в комуна и тем подобни. То с един мъж е трудно да се живее, камо ли с повече. Всеки от тях си има свои особености и желания, качества, които са приятни само в началото, ала след няколко години могат да станат причина за война на нерви, особено след като впечатляващите в началото подробности престанат да действат като пикантни подправки и се превърнат в източници на раздразнение. Искам да кажа, че един разсеян мъж е окей само докато любовта е силна. Ала след няколко години разсеяният мъж е вече непоносим. Не, в никакъв случай не си мисля, че можеш да изкараш с един брак до края. Максимумът за един относително щастлив семеен живот е десет години. Като изключим, разбира се, малкото щастливи изключения. Но другите? По-късно всичко става рутина и нервност. Или всичко експлодира, или човек се движи опипом в семейната мъгла, в сън, който подменя живота. Дори и в гроба не намираме покой, погребват ни заедно. — Тя остави чаша, вдигна ръце и заразглежда ноктите си. — Аз мисля, осмелявам се да кажа, че съм живяла честно и почтено. Когато отношенията достигаха края си, аз ги прекъсвах. Щом брачният живот не вървеше, аз се оттеглях. Убедена съм, че всички трябва именно така да постъпват. Може да е трудно, но човек застава на краката си, запазва равновесието. — Тя отпи от чашата. — Междувременно има, разбира се, и моменти на самота. Особено когато вече не си от най-младите. От друга страна обаче… — Погледът й потърси моя. — Една зряла жена може да стори за един мъж много повече от едно младо момиче. Едно момиче под двайсетте например има може би по-гъвкаво тяло, но то е като бебето, което си играе с електрическото влакче — няма понятие какво да прави с него. Докато зрялата жена знае, нали, Веум?

— Да. Разбира се, знае достатъчно.

— Ти на колко си години? — полюбопитства Сулфрид.

— Колко ми даваш?

Тя ме огледа, задържа очи върху гръдния ми кош и диафрагмата, после отново се спря на лицето ми.

— Бас държа — каза и бързо облиза устните си, — че си по средата на трийсетте или по-точно малко под четирийсетте.

— На трийсет и шест — отвърнах.

Тя се засмя и вдигна чашата си.

— Най-хубавата възраст за мъж. Достатъчно възрастен, за да знае какво иска, не толкова стар, че да рухва, а и не така млад, за да пада на колене още пред вратата.

Казах:

— Не знам накъде биеш, но… точно сега аз фактически съм зает. Имам… работа за вършене, а освен това… съм влюбен. Или поне така си мисля.

Тя кимна:

— Нямах предвид нещо определено. Но ти изглеждаш забавен, Веум. Ако някой път се почувстваш самотен… ела при старата Сулфрид Бреде. Не е съвсем сигурно, но може да се случи тя да си е у дома. Аз ще ти разкажа…

Щеше да ми разкаже нещо. Но най-напред трябваше да си налее още нещо за пиене. Сега с един пръст повече, отколкото преди малко. Денят беше дълъг и сив, а тя нямаше особени планове за вечерта. Предложи да налее и на мен, но аз още не бях преполовил първата си чаша.

Пак седна и продължи:

— Имам си приятел, някои ще кажат — любовник. Връзката ни фактически е от десет години, но не е редовна. Той беше до мен по време на два от четирите ми брака и всъщност надживя двама от съпрузите ми. Приятен мъж е, да. Такъв, с когото е хубаво да си, пламенен и мил в леглото, човек, с когото можеш да говориш откровено, да му се показваш без маска. Аз обаче никога не бих се омъжила за него. Никога!

— Защо?

Тя погледна пред себе си, в чашата, отпи.

— Не знам точно. Може би защото е много добър, а може би се страхувам, че този брак ще се задържи за цял живот. — Очите й потъмняха. — А точно за това не знам дали ще имам достатъчно нерви. Все едно да киснеш на някоя яхта, без да си сигурен, че някога ще слезеш пак на брега. Освен това той е женен.

Кимнах и изпразних чашата си.

— Още? — попита тя.

— Не, благодаря — казах. — Ще трябва да… тръгвам.

— Веум! — Гласът й прозвуча дрезгаво от другия край на дивана.

— Да?

— Ти си така приятен… Би ли имал нещо против… преди да тръгнеш… да дойдеш тук при мен и… само да ме целунеш?

Не помръднах от мястото си. Въпреки че седеше само на метър и половина от мен, имах чувството, че трябва да пътувам безкрайно дълго, да извърша цяло пътешествие през пустинята, преди да стигна до нея.

— Дори и да си влюбен… в друга. Една целувка не означава нищо. Една целувка е само една целувка.

Въпреки четиримата си бивши съпрузи и феноменалния си любовник, тя, изглежда, беше доста закъсала, щом си просеше целувка. Закъсняла, захвърлена, забравена.

Станах и отидох при нея. Подпрях се с едната ръка на масичката и се наведох над нея. Уханието на момини сълзи се усили. Големите гърди се надигаха под мен като прибой. С другата ръка обхванах главата й, поднесох лицето й към светлината и се вгледах. Съпрузите бяха ходили по него с копита или с обувки с шпайкове. Любовниците бяха оставяли белези като от остри, току-що изпилени нокти. Синовете го бяха забутали в шкафа на детската си стая заедно с другите играчки. Да, мъжете бяха оставили следи по това лице и то ги бе приемало. Сулфрид е живяла в борба с бури и несгоди, отвръщала е на предизвикателствата. А сега седеше в стая, доста голяма за сам човек, съвсем сама, с лице на самотница и с чаша в ръка, от която всъщност трябваше да пият двамина.

Мислех да я целуна по бузата, както син целува майка си. А я целунах в устата, бавно и продължително, както се целуват дългогодишни любовници.

Тя се вкопчи в мен, дишайки учестено, и обви ръце около врата ми. Аз свърших целувката и внимателно се освободих. Кондукторът бе надул свирката за последен път и влакът трябваше да потегля. Довиждане, скъпа; довиждане… Чух собствения си глас да изрича това, докато нечий дрезгав глас казваше:

— Друг път… Сулфрид… някой друг път.

— Глупаво е да се отлага за друг път това, което можеш да направиш сега. Особено когато се отнася до подобни приятни неща…

— Но аз имам да върша работа, трябва да открия един убиец.

Тя вдигна ръката си към мен, но сетне я свали. Погледът й отново потърси чашата, ръката й го последва. Пророни:

— Добре. Нямах предвид… Ти си… Но не ме забравяй, Веум. Някой друг път.

Кимнах, както стоях насред стаята, с доста глупав вид:

— Някой друг път. А засега довиждане.

— Всичко хубаво.

Сулфрид ми отвори вратата и аз минах покрай нея като ефирен дух, без да я докосна. Доста след като ме беше изпратила и бях вече към края на балкона, аз си помислих, че тя все пак имаше право. Никога не трябва да се отлага за друг ден това, което може да се направи сега. Защото никой не знае къде ще бъде утре. Още преди да сме си и помислили за утрешния ден, можем да се строполим в някое антре, облени с шуртяща от дълбока рана кръв.

34

Погледнах часовника си. Скоро щеше да стане един и половина. Чудех се дали Рикард Люсне е в службата си. Измежду всички други в този миг най-много ми се искаше да си поговоря именно с него.

Можех да му позвъня и да разбера. Слязох надолу към телефонната будка пред един от блоковете и се обадих в службата му. След като почаках, ме свързаха с капитан трети ранг Рикард Люсне.

Казах:

— Добър ден, Люсне. Казвам се Веум, видяхме се преди известно време при…

— Да, ясно. Какво искате?

— Имам предвид случилото се с Венке. Ние и двамата знаем, че тя е невинна. — Тук спрях и притаих дъха си.

Той отвърна:

— Разбира се, че е невинна. Идиотщина е да се мисли нещо друго. Венке не може да убие дори бълха, а този тип… тя просто го обожаваше. Ако ченгетата са на друго мнение, значи в полицията съвсем са откачили.

— То си е така. Но аз работя за нейния адвокат и наистина сме сигурни, че тя е невинна. Нужно ми е да поговоря с вас, Люсне. Колкото може по-скоро.

— Слушай, Веум, когато се срещнахме, ти ми заприлича на човек, който бяга редовно, за да поддържа формата си. Тренираш ли?

— Да, по малко, веднъж седмично или нещо такова. А ако имам време, и по два пъти. Когато работех в „Социални грижи“, бягах за лекоатлетическия отбор на службата. Навремето бях добър бегач на дълги разстояния. Но оттогава минаха години…

— Слушай. Всеки петък аз свършвам работа в два часа, правя си хубав крос и след това ходя на сауна или плувам в басейна. Имаме прекрасна спортна база. Ако дойдеш да ми правиш компания, можем и да поговорим. Гарантирам ти, че ще бъде приятно и че няма да бягам по-бързо от теб и да те задмина.

— Но аз не нося…

— Ще наредя да получиш къси гащета и анцуг. Какъв номер обувки носиш?

— Четирийсет и две.

— Ще ти дам мои спортни обувки. Потърси ме в административната сграда. Ще се обадя на пропуска да те пуснат. Можеш ли да дойдеш в два?

— Да, ще дойда.

— Добре. Довиждане.

— Довиждане.

Затворих и проверих дали мускулите ми са отпочинали след вчерашния процес на пречистване. Предложението беше привлекателно и това бягане щеше да е най-ефикасният пречиствателен процес. Да тичаш, докато се отърсиш от всякакви глупости! А същевременно щях може би и да науча нещо.

Почти започнах да се радвам на срещата си с Рикард Люсне. Винаги съм обичал да бягам, но все сам. По природа съм си вълк единак и затова бегач на дълги разстояния.

Спринтът е нещо като прекъснат полов акт, съвсем кратък и незадоволяващ. Средните разстояния изискват много воля, а дават малко възможности за пълен обмен в организма. Един дълъг крос в гората или по коларски път, когато бягаш съвсем сам с тялото и мислите си, разхлабва и най-вътрешните мускули, окъпва благодатно в пот. После кратък душ, сауна и пак десет минути под душа. Ето това е терапия за подмладяване.

Метнах се в автомобила и го подкарах по кратката отсечка до Хоконсверн, изпълнен с напрегнато очакване. Оставих колата на входа на базата, обадих се на дежурния, разписах се в книгата му и получих указания откъде да мина.

Като най-голяма и най-важна военноморска база на страната, Хоконсверн естествено се намира достатъчно близо до морето, макар и в идилична местност, където водата е впила в сушата дълги тесни пръсти. Самата зона на базата впрочем представлява съчетание от казарми и спортни съоръжения. Между сградите се простират широки площи, запълнени с достатъчно дървета, зад които биха могли да намерят прикритие цял полк чужди шпиони, ако са достатъчно стройни и тънки, за да се проврат през защитната ограда. Повечето от дърветата са брези с високи бели стволове и добре подредени клони, които украсяват с ярка зеленина летните месеци край морето. Намерих пътя към корпуса на администрацията и тръгнах, придържайки се към инструкциите, нагоре към втория етаж. Вървях по дълъг коридор, по военному мрачен и чист, с кафяво-сив под, току-що намазан с паркетин, и сиво-бели стени. Спрях пред една врата, на която имаше табелка: „Рикард Люсне, капитан. Венке Андресен — референт“.

Почуках. Рикард Люсне ми отвори. Подаде ми ръка и рече:

— Ще бъдем на „ти“, нали?

— Съгласен — отговорих.

Получих от него дрехите за тренировка и той ми показа пътя към своята собствена канцелария. Минахме през стаичката на Венке Андресен — спартански обзаведена с малко писалище и стол, с шкафче и стенни етажерки, претъпкани с картонени папки. Неговата канцелария бе също тъй спартански обзаведена като нейната, но с по-голямо бюро и освен папки по етажерките бяха подредени и книги. На една от стените висеше карта на целия район на базата, на отсрещната — портрет на крал Улаф.

Рикард Люсне беше вече нахлузил черния си анцуг, а върху него — леко шушляково яке. На главата си имаше домашно плетена шапка с червена козирка, открояваща се върху сивата му като вълча козина коса. Докато ме чакаше, той се загряваше, подскачайки и подтичвайки на място.

Влязох в стаята му и оставих вратата полуотворена, докато се преобличах. Не исках после да ми лепнат обвинението, че докато съм бил там, са му изчезнали документи с военна тайна. Анцугът ми беше с един номер по-малък, а гащетата можеха да съберат цяла весела компания, но маратонките ми станаха и това бе всъщност най-важното.

— Е, как е? — попита Рикард Люсне, когато излязох облечен. — Хубаво е да си имаш дружинка при бягането. Няма да се пресилваме, за да можем да разговаряме. Нали за това си дошъл?

— Да, за това.

Тичешком излязохме от сградата и в тръс се отправихме към външната врата на базата.

— Имаме специална пътека за бягане ей там през гората — поясни Люсне. — Приспособена е точно за такива спокойни пробези като нашия днес. А виждаш ли ей там? — Той посочи към Людехорн. — Оня връх — догоре бягам, когато ми се ще да се изморя истински. Спокоен крос от тук през гората, а после запъхтяно изкачване към върха по протежение на хребета, последвано от спускане към Хьолелвик и обратно насам. Щом успееш да пробягаш цялото това разстояние без почивка, значи си в добра форма.

Той ми се усмихна окуражително, подобно треньор на начинаещ спортист с добри данни, макар аз да се чувствах не такъв, а по-скоро стар състезателен кон, който отново е започнал да бяга, за да се предпази от инфаркт. Вече бях започнал да дишам учестено.

Наклонът нагоре към външната врата бе доста голям. След като минахме покрай часовите, ние прекосихме пътя, предназначен за автомобили, и се заизкачвахме по друг склон с постройки тук-там от дясната и с гъста гора от лявата страна.

Край нас профуча автомобил. Далеч насреща младо момиче препускаше на вран жребец. Вече не валеше и мъглата бе започнала да се вдига. Но въздухът все още си беше влажен, а видимостта — лоша. Ездачката приличаше на призрак, на божество в тайнствена гора, на гръцка богиня, политнала към нас.

Поехме по равно, нанагорнището свърши и аз се обадих:

— Какво мислиш за Венке и за това, което се случи?

Той отвърна съвсем спокойно, сякаш тичането не му се отразяваше:

— Не го е направила тя. Обожаваше тоя тип. Прекалено много, дори така мисля, щом ме питаш. Дори и след като се разделиха, на нея й беше невъзможно да се откъсне от него, да започне самостоятелен живот, разбираш ме, нали?

Разминахме се с ездачката. Тя ни погледна снизходително отгоре, тъй както една млада жена на кон би огледала двама мъже на средна възраст, хукнали като щури през гората, навлекли черни анцузи.

— А какви… — прохриптях аз — какви бяха отношенията ти с Венке? Добре се познавахте, нали?

Пътят внезапно се спусна към долината и зави наляво. Минахме покрай заградено място с табун коне. На оградата седяха и бъбреха момче и момиче в дебели исландски пуловери и изтъркани дънки. Тук пътят, по който тичахме, свърши и ние вече се носехме по камениста пътечка в рядка борова гора. Свихме вляво малко по-нататък и по още по-тясна пътечка, посипана с борови игли, пресякохме едно блатце. Люсне бягаше ли, бягаше. Усещах, че краката ми натежават и че ми е много трудно да следвам темпото му. Потта се стичаше през всичките ми пори, но усетих, че се чувствам по-добре, че почти непрекъснатото седене в колата и неуспешните ми опити да прочистя с алкохол организма си започват да се изпаряват, че тялото ми се освобождава от поетите отпадъчни вещества през вчерашния ден и през всичките дни преди това, че се подготвя за онези, които ми предстоят.

Люсне поде:

— Венке ми хареса още първия път, когато я видях. Толкова невинна и чиста, нали? Едва ли не девствена, съвсем като малко момиче, способно да стопли сърцата дори на такива стари шопари като нас, а?

Не бях особено очарован от животинския вид, към който ме причисли, и не отговорих, а само си поех по-дълбоко дъх и побягнах по-бързо.

Той ме погледна изненадан.

— Ти какво, Веум, решил си да форсираш? — Ухили се. — Е, хайде, щом искаш.

И сякаш облакътен на въздуха, леко наведен напред, той набра по-голяма скорост и удължи крачка, откъсвайки се пред мен. Още не бяхме излезли от гората. От двете страни на пътеката се простираше ниска, храстовидна растителност, по мартенски сиво-черна, а около нея — бледожълта трева, осеяна с камъни. Още по-бързо се затичах и аз, за да не го изпусна. Констатирах, че той е по-добре трениран от мен, но пък нали е с петнайсет години по-стар. Заклех се да не му позволя да ми избяга и се закрепих на пет-шест метра зад атлетично широкия му гръб. Той повече не увеличи скоростта, аз също.

Отново стъпихме на чакъл, който изведнъж премина в асфалт. Рязък тласък напред и отново се озовахме на главния път, под който като на длан се разстилаше цялата база. До портата й оставаха едва няколкостотин метра и Рикард отново се понесе по-бързо, хвърляйки назад към мен сив вълчи поглед, сякаш ме предизвикваше. Приех предизвикателството и удължих крачка. Бавно увеличавах скоростта и бавно стопявах разстоянието помежду ни. Чувах особено учестеното си дишане и за мое удоволствие, когато го наближих достатъчно, чух, че и той е запъхтян. Петдесет метра пред портата ние вече бягахме един до друг като коне на състезание.

— Добре бягаш, Веум — похвали ме той през рамо.

— Ти също — върнах му аз комплимента, а пред очите ми играеха черни кръгове.

Бягахме все така един до друг, още по-бързо, но никому не се отдаде да се откъсне напред. Когато минавахме покрай поста, аз се впуснах в бърза маневра, минах по ръба на тротоара и направих изненадващ вътрешен завой. Това ми даде един-два метра преднина, вече в района на базата.

Сега водех и както винаги, когато човек бяга най-отпред, аз изведнъж останах сам. Всичко остава зад теб, всички противници, всичките ти кросове, целият ти живот, човек просто остава сам във вселената. Някъде горе над облаците, по които стъпваш, забил глава високо между звездите, ти бягаш. Бягаш машинално, с леко наклонено напред тяло, все по-задъхан. Ти си ангел в небесна бойна колесница, помиташ всичко по пътя си. Ти си победителят, ти печелиш…

И в този момент сякаш всичко в мен се вцепени, за секунди видях, че той ме надминава от външната страна, увеличавайки скоростта при пробега на последните стотина метра до сградата на администрацията. Когато и аз пристигнах там, той вече ме чакаше приведен, дишаше на пресекулки, но все пак събра сили, за да погледне към мен — да ме възнагради с усмивката на победителя.

По-късно винаги се самоуспокоявах, че съм го оставил нарочно да ме победи, за да можем после спокойно да разговаряме, тъй като победителите са винаги по-разговорчиви от победените. Но истината беше проста: той ме превишаваше. Бе в по-добра форма, по-добре трениран и затова ме надви.

Когато дишането ни се успокои, Люсне каза:

— Хубаво потичахме, Веум. Сега да идем горе за дрехите си, а сетне в спортната зала, за да седнем в сауната и да поплуваме, а? Там ще довършим разговора си.

Само кимнах. Бях прекалено уморен, за да отговоря.

В сауната седнахме най-горе. Банята беше удобна и достатъчно затоплена, като за млади здрави мъже. Влагата от душа бе бързо заменена от собствената ни пот. За своите петдесет години Люсне изглеждаше изключително здрав. Кожата на тялото му имаше пресен червеникавокафяв загар, което за годините му означаваше, че често се пече на кварцова лампа. Космите по тялото му и обраслите с тях гърди имаха същия сив оттенък като косата му.

Той критично ме огледа:

— Доста си кльощав, Веум. Иначе не изглеждаш лошо. Храни се по-солидно. Кръвни бифтеци, черен хляб, козе сирене. Няма да ти пречи и ако пиеш бира, но после трябва да я изкараш с бягане. Трябва да имаш достатъчно месо по тялото, за да се вижда, че си направен от мускули, а не от кости, както е сега при теб. Всъщност май почти няма жени, които обичат мършави мъже, а и за нас е така. Кой би предпочел една кльощава жена. Трябва да хванеш нещо в ръце, нали?

Изтрих потта от лицето си и не му отговорих.

Той каза:

— Говорил ли си с Венке? След това…

Кимнах:

— Да.

— Тя каза ли нещо за мен?

— Нищо повече — отвърнах.

— Хм. Наистина е дискретна. И това бе едно от качествата й, с които ми допадна още от самото начало. На е от онези жени, дето започват да мелят, щом седнат на чаша кафе. Нали ги виждаш навсякъде по канцеларии и тем подобни места — наведени над чашите и дъра-бъра: устите им нито за секунда не млъкват, та се чудиш дали изобщо пият кафето си, или то е някакъв реквизит. Млъкват само когато се изпуснеш да им дадеш някаква информация, тогава зяпват, ще те изядат. Позната картина, нали? Но Венке е по-различна.

Той опря лакти на колената и аз видях, че има косми и по гърба си, в същия желязносив оттенък като косата му. Наричали са го Вълка. Някога или някъде в живота на Рикард Люсне не може да не е имало хора, които да са го наричали Вълка.

Продължи:

— Ето, колко време мина, откак тя е при мен тук на работа? Две или три години се опитвах да я хвана, Веум. Да, не по такъв начин, както се ловува за други жени, не, Венке не е от този тип. Тя е тиха и стеснителна, не е от онези, които можеш да повикаш на бутилка вино и да им разкажеш някоя интересна история, а после, когато все още не са престанали да се кикотят, изведнъж откриват, че се намират голи в леглото ти и размахват крака. Не, Венке е по-различна.

Обливах се в пот. Сякаш и очите ми се потяха. Тялото ми ставаше топло и тежко. Все едно, че имах температура, но не съвсем. Това беше положителна температура, целебна температура. Казах:

— Така ли? Но въпреки това ти я преследваше, а?

— Да. Не можех да се овладея. Никой, който е бил близо до нея, не би могъл. Тя просто омагьосва. Не си ли го забелязал?

— Не — отроних аз с напрежение. — Не съм.

— Знаех го инстинктивно, Веум, а аз съм виждал доста жени, знаех, че това е растение, с което трябва да се занимавам дълго време, докато то се разтвори и налее листата си… докато разцъфти за мен така, както не е цъфтяло за никого друг… и се оказах прав.

Студено пробождане в сърцето, сякаш някой бе забил в него ледено острие.

— Аха?

— Да. Най-накрая, във вторник — тази седмица.

Главата му почти висеше ниско между бедрата му.

Тилът му беше почервенял от усилие и сега той по-тежко носеше възрастта си. В косата му блестяха капчици пот и я правеха да изглежда по-тънка и рядка. На темето му вече се провиждаше плешивина, а вените по челото му нервно пулсираха.

— Вторник? Тази седмица?

Той обърна глава към мен и ме изгледа като наранен вол. Очите му се бяха зачервили.

— Две или три години я преследвах, Веум. Часове съм разговарял с нея, пил съм кафе след кафе… Правех й услуги. Можех да й ги правя, да й доставям разни неща. Давах й извънредно свободни дни заради детето. Но тя продължаваше да упорства, да се държи резервирано. И тогава се заклех, че няма да се оставя. Ако на света имаше жена, която да желаех, това беше тя! И нямаше да ми се измъкне! Всяка жена изисква особен подход и винаги е достъпна отнякъде, въпросът е да разбереш откъде. Ето кое е понякога дяволски трудно. И така, във вторник…

— Е?

— Бях я поканил на вечеря, от доста отдавна. Аз съм женен и това можеше да стане само когато жена ми отсъства от къщи. А във вторник тя беше в Тронхайм, по някакви семейни работи. Тогава рекох на Венке: „Нали ми обеща да излезеш с мен?“ И тя не възрази.

— Вие и преди това бяхте излизали заедно, нали?

— Не. Фактически не бяхме. Така че можеш да си представиш как се почувствах. Накратко казано, стана така. Първо хапнахме, после я придружих до дома й и почаках отвън на стълбата, докато тя изпрати момичето, което беше оставила при детето. А после, после аз я обладах тъй, както не бях обладавал никоя жена преди това, Веум! — Той силно удари с юмрук по разтворената длан на другата си ръка. — Поврага! А ето че сега, само три дни след това…

Във вторник, докато аз бях разговарял с Юнас Андресен. Но нали тя ми каза, че…

— Не става дума за някакво обикновено любовно изживяване, Веум. А за нещо грандиозно, такова, каквото дори един дърт разбойник като мен никога не е имал. Наистина невероятно. И то с жена, по-млада от теб с двайсет години и която въпреки това има на какво да те научи. Направо да се разплачеш, а, Веум?

Смотолевих нещо и казах с дрезгав глас:

— А тя, тя показа ли с нещо защо изведнъж й се е приискало да ти се отдаде?

Люсне ме погледна. Устните му се изкривиха в усмивка.

— Да ми се отдаде? Ти дърдориш като стара госпожица, Веум! — Лицето му надвисна над моето. — Тя не се отдаде, а се люби с мен така, че земята се тресеше. И после… после каза, че никога не й е било така добре. Значи и от мен е получила нещичко.

Казах:

— Ти какво, да не си решил да ми отхапеш носа?

Той отдръпна лицето си от моето.

— Не бъди толкова кисел, Веум. Да не би да ревнуваш? Може би си имал известни намерения?

— Моите отношения с госпожа Андресен са съвсем… професионални.

— Я не ме разсмивай! Сякаш някой е в състояние да има, както казваш, чисто професионални отношения с Венке. Повярвай ми, ако някой би могъл да ме тласне към развод, то това ще бъде жена като нея.

Отроних сухо:

— Тя не е привърженичка на… разводите.

— Така ли? Но може би моя щеше да го приеме, за да си отмъсти по някакъв начин. Ще ти кажа, Веум: имал съм десетки жени, но само една от тях е моя съпруга. Ако разбираш какво искам да кажа. Можех да се развеждам и пак да се женя сто пъти, но какъв е смисълът? Под юргана всичко е все същото. Да не забравяме, че има и деца, и задължения спрямо тях. А за децата човек би трябвало да се грижи. Когато умреш, децата ще живеят след теб като продължение на твоето присъствие и на това, което си бил. — Той се поизправи и пак седна на пейката. — Аз се грижа за децата. За моите деца. Имам и едно извънбрачно, роди се преди много години, когато вече бях женен. Не можех да… Но аз непрекъснато подкрепях това дете, момче е, през целия му досегашен живот, давах му всичко необходимо, всичко, което можех да му дам… И го третирам като свое, въпреки че не носи името ми. Така че заради децата аз така и не се разведох. И защо? Като семеен мъж съм имал толкова връзки с жени, колкото щях да имам и ако не бях женен, дори мисля, че съм имал повече. Едно момиче ляга с женения мъж с много по-малко предразсъдъци, отколкото с неженения, то просто не се безпокои, че ще трябва да се омъжва за него.

Двама млади мъже влязоха в сауната. Те хвърлиха погледи към Люсне и седнаха в най-отдалечения ъгъл.

Люсне ги проследи с очи, но без да им обръща специално внимание, само дето погледът му сякаш се наля с олово.

Казах:

— А жена ти? Какво е нейното място в живота ти?

Той ме погледна неразбиращо:

— Жена ми? Тя трябва да ме приема такъв, какъвто съм. Аз й обезпечавам средства и спя с нея. Но бог ми е свидетел, че това не се случва често. По нейна вина. Тогава защо един мъж като мен да не ходи с други?

Кимнах:

— Сигурно си прав.

Той снижи глас:

— Но да се върнем към Венке. Тя беше прекрасна. Ако някога излезе навън от… Ще ти кажа… — Изведнъж се вторачи право в мен: — Измъкни я от там, Веум. Спаси я, за да си дойде при мен!

Станах.

— Щяхме да плуваме, нали?

— Да?

И той стана.

— Да, хайде. Достатъчно се потихме.

Нахлузихме си банските гащета пред сауната. Казах:

— А Юнас Андресен, срещал ли си го някога?

— Да, няколко пъти. Идваше в канцеларията да я взема. Даже се договорихме, та му осигурих няколко бутилки. — Той ми смигна. — Но всичко беше чисто делово, Веум, нищо друго. Този човек ми беше симпатичен. Но нямаше характер. Мисля, че щеше да умре, ако пробяга дори двадесет метра.

— Той вече умря — поясних.

— Да. Но не от бягане, нали?

Заплувахме покрай стената на басейна, насам-натам, направихме първата обиколка в пълно мълчание. След сауната първият скок във водата беше като скок в жарава. Почти не се усещаше, че си във вода. След няколко загребвания в главата ми нещо започна да се разпуква, после изведнъж придобих чувство за температурата, почувствах се изключително ободрен.

Водата беше зеленикава, а във въздуха тегнеше мирис на хлор. Люсне плуваше успоредно с мен, задминаваше ме, после спираше да ме изчаква. Продължи размишленията си на тема брак:

— Та да се върнем на това, за което си говорихме, Веум. Да се разведеш или да не се развеждаш. Имах една добра приятелка, много добра — ходехме почти шест години. Шест дълги и хубави години. Тя беше омъжена, аз — женен, но никой от нас не говореше, че трябва да се развеждаме и да се съберем. Пак повтарям: какъв е смисълът? След като и така си ни беше много добре. Ако се ожениш, трябва да търпиш всички ежедневни караници, всички ежедневни проблемчета, трябва да гледаш цял ден една и съща мутра, сутрин, обед, вечер… докато ние… Срещахме се всяка втора седмица или нещо такова, от време на време по-често или по-рядко и ни беше добре. Ей така. Ала после тя се разведе, омъжи се за друг и напусна града.

Продължихме да плуваме. По едно време се обадих:

— От услугите, които правиш на разни хора, от тези бутилки, печелиш ли?

Той отрицателно врътна глава:

— Не, не. Това са само приятелски услуги: доставям бутилки на хора, които са ми симпатични. На такива като Венке и разбира се, на мен.

— А, значи ти си си симпатичен на самия себе си?

— Така ли излиза?

Той сякаш се позамисли, но тутакси оголи зъби в широка усмивка. Беше намерил правилния отговор:

— Да, тъй е.

— Но им вземаш пари, нали?

— Нито стотинка повече от това, което сам плащам. Не го правя за пари. Има други, които печелят добре, не и аз. Парите всъщност не са основната цел на живота ми.

— Вече разбрах коя е тя.

Той се ухили, сякаш му бях направил комплимент.

— Жените, а?

— Не, всъщност не — възразих.

Загребах няколко пъти с повечко усилие и го задминах.

— Ти си своята основна цел — казах. — Жените са само нещо, което използваш, едно огледало, което държиш пред себе си, за да оглеждаш красивото си и добре тренирано тяло. Жените са ти нужни, за да доказваш, че продължаваш да си мъж, жизнен, в състояние да… това е старата система: „Използвай и захвърляй.“ За теб те не са по-ценни от опаковката на прясното мляко, Люсне. Изпиваш млякото и хвърляш картона. И въобще не се интересуваш къде пада. Може да го смачкат. Може да тупне до някакъв труп…

— Да не би да смяташ, че аз…

— Нищо не смятам. Мисля това, което казвам. А именно че ти се интересуваш само от себе си, точка. След няколко години ще трябва да се молиш на жените, които сваляш, да те уверяват, че все още те бива. А още отсега има какво да смъкнеш от тялото си.

Той се огледа наоколо и прошепна скован:

— Мислиш ли… че аз…

Очите му с безпокойство проследиха младите мъже, които плуваха покрай стените на басейна: стройни, гъвкави, силни, напращели в тесните бански гащета.

Бяхме стигнали до края на басейна и аз излязох от водата. Люсне остана да кисне до стълбичката. Юмруците му бяха стиснати.

— Хубаво бих те наредил, ако… ако нямаше толкова много хора…

Впих очи в очите му.

— Опитай се, шишко такъв — казах.

Погледът и ръцете му се отпуснаха.

— Нима мислиш, че… Затлъстял ли съм?

Отсякох сухо:

— Не знам. Не съм те виждал досега. Благодаря ти за житейските съвети. Ще ги имам предвид, ако някой път реша да се оженя… повторно.

Последните думи промълвих само на себе си.

После се обърнах и се отправих към съблекалнята. Той не ме последва и аз се облякох в мълчание. Оставих дрехите, които бях получил, до неговите и поех към изхода. Трябваше да мина обратно през дълъг лъкатушещ коридор, за да стигна до портата, и ускорих крачка, не защото имах нужда от още упражнения, а за да се изтръгна на свобода.

Мислех си: има изневери и изневери. Такива като на Юнас Андресен и други като тези на Рикард Люсне. Разновидностите са много. Но измежду въпросните две едната беше приемлива, а другата не струваше и пукнат грош, защото нямаше нищо общо с любовта, по-скоро с гимнастиката. Беше като тренировъчна игра: кой най-бързо ще събере хиляда точки. Партньорът няма никакво значение. При такава игра падат и трупове. Мъртъвци в антретата. Хора, рухнали на пода и облени в кръв. Но какво те засяга това? Нали има кой да се занимава със случая!

Минах покрай пропуска, седнах в колата. Нарочно стартирах с много газ и бързо завих по пътя, сякаш къртейки асфалта под гумите. Два вътрешни завоя и…

Повтарях наум: „Пак ще трябва да говоря с теб, Венке. За миналия вторник. За това, което се е случило тогава.“

Ала още не. Най-напред ще окажа чест другиму.

Бях гладен, но не знаех докога Гюнар Воге се мотае в клуба и затова поех отново към четирите високи блока, за да паркирам там, както обикновено. В този район вече ме познаваха. Сигурно можех да си издействам постоянно място на паркинга.

35

Намерих Воге там, където се видяхме за пръв път. Пак беше сам в клуба. Стъпил върху табуретка, той окачваше на стената плакат, нарисуван с червен флумастер върху сива хартия и рекламиращ няколко възможности за прекарване на свободното време през месец март. Оставаше само да се запишем. За тези, които имаха възможност да ползват отпуската си по великденските празници, се организираше курс от цикъла „знай от всичко по малко“. Предлагаше се възможност да „построим собствената си радиомрежа“ в случай, че имаме желание да кажем: „Здравей, здравей. Довиждане, довиждане“ — на съответния си радиопартньор-аматьор в Япония. Следваше реклама и за „нашия популярен курс по китара“, организиран вече пета година поред и повечето от участниците в който, най-сетне бяха усвоили първите три акорда.

Гюнар Воге закрепи плаката върху едно корково табло и го забоде с големи гвоздеи със зелени главички. Беше застанал точно под една прожекторна лампа и голото му теме блестеше.

Когато влизах в клуба, той ми хвърли бърз поглед. После продължи да се занимава с плаката. Това нямаше да му отнеме много време и все пак щеше да бъде принуден да се занимае с мен. Затова чаках мълчаливо, без да кажа нито дума.

Воге най-сетне се обърна към мен. Беше обул избледнели синьо-зелени панталони, сбръчкани от пране и окъсели малко над глезените му. Носеше тъмносин вълнен пуловер с кафяви кожени кръпки на лактите, а на краката — кафяви обувки. Не беше се бръснал няколко дни, лицето му изглеждаше бледосиво. Това можеше да се дължи на една или две безсънни нощи, но можеше и спокойно да бъде от смяната на сезона или от блясъка на силната лампа. А може би просто не му допадах, та си сменяше цвета като хамелеон. Очите му бяха също така тъжни, както миналия път, и не показваха, че ще просияят пред вида ми. Клепачите му бяха натежали и имах чувството, че всеки момент ще се прозине.

Казах:

— Добър ден, Гюнар Воге.

Той каза:

— Добър ден, Варг Веум. Нещо специално ли има? Тази вечер тук ще има сбирка, така че съм доста зает.

Стояхме приблизително по средата на голямото бетонно помещение. То можеше да бъде (каквото и беше в действителност) скривалище, а ние — последните оцелели хора.

Продължих:

— Касае се за един нож.

— Нож?

Кимнах:

— За един нож и за… един мъртъв мъж.

Той сви устни и ме погледна предизвикателно.

— Аха, великият детектив Блумквист[15] отново в атака. Да, да. На теб ти е нужна изкупителна жертва, а? На теб и на онова ченге? Може би ще разрешиш загадката вместо полицията? Да извадиш джокера от колодата, това ли искаш?

Той замълча, ала аз го гледах изчаквателно. Имах чувството, че пак го обзема желанието да държи нова реч.

— Но това е аматьорска работа, Веум, и няма да успееш. Има куп хора, които се разхождат наоколо със сгъваеми ножове. Юхан далеч не е единственият. И ако си мислиш, че дреболиите, които се случиха напоследък, са могли да доведат до нещо така драстично като убийство, то ти се лъжеш, Веум, много си далеч от истината… И в края на краищата изиграният оставаш ти.

Имаше вид, сякаш се кани да излезе. Попитах:

— Знаеш ли всъщност нещо за онова, което се случи във вторник вечерта, Воге?

Той вдигна рамена.

— Нищо повече от написаното във вестниците. Разбирам обаче, че сте тръгнали на лов за изкупителна жертва, и какво по-лесно от това да пипнете Юхан? Един отявлен млад престъпник. Известен насилник, похитител, опасен изнасилвач. Юхан Педершен, наричан Джокер. Не чуваш ли, звучи като лош гангстерски филм, Веум.

— Ти бръщолевиш като в лош гангстерски филм, Воге. Но, по дяволите, нямаш нищо от чара на Боги[16]. Измъкваш думите от устата ми още преди да ги кажа — думи, които изобщо не съм и мислел да произнеса.

Направих две крачки напред.

Той простена:

— Ако…

Прекъснах го:

— Ако можеш да си затвориш устата за две минути и да престанеш да се опияняваш от собствените си ораторски данни, то може би някой друг ще каже нещо, а?

— Някой друг? Това да не си ти?

— Както искаш го приемай. Но аз знам, че не Джокер е убил Юнас Андресен и никога не съм мислил да го обвинявам за това. Полицията също не го обвинява.

— Ти знаеш? — каза той без думи, само мърдайки с устни, та не чух нищо.

Продължих:

— Аз стоях на паркинга пред блока и разговарях с него точно в момента, когато е станало убийството. Хитро, нали, как мислиш?

— Хитро — повтори той със сарказъм. Приличаше на посрамено изкопаемо от шейсетте години, на фалирал оптимист.

Продължих:

— Но Юнас Андресен е бил убит. Със сгъваем нож. И затова дойдох при теб. Защото последния път, когато бях тук, ти ми разказа много неща за живота и други работи, но ми съобщи също, че имаш цял запас от сгъваеми ножове, които си конфискувал. И си помислих, случва се и аз да мисля, Воге, помислих си следното: сгъваемият нож не е нещо, което човек купува един ден преди да го забие в нечий стомах. Сгъваемият нож е нещо, което човек притежава, с което е роден и отрасъл, така да кажем, или поне е нещо, което си доставя. Но никой не го купува, както казах, в никакъв случай не го купува, ако не е намислил да го забие в стомаха на някого. Ала този нож би могъл да бъде и откраднат. И ето, да си дойда на въпроса, Воге, на един много прост въпрос или по-точно на два: къде съхраняваш тази своя колекция? Надеждно ли? Може ли да се предположи, че някой външен човек би могъл да си открадне един екземпляр? И освен това изчезвал ли ти е нож в последно време? Ето колко просто е всичко, Джинджър[17]. Искаш ли да танцуваш?

Направих няколко степ фигури пред него. Мога да бъда и комик, стига да намеря публика, която не ми допада, или обратното.

Той ме погледна с презрение, после изрече през изпънати, сухи устни:

— Не. Не съм търсил загубен нож в последно време, Веум. Освен това аз ги съхранявам надеждно. Във всеки случай нож никога не ми е изчезвал.

— Къде ги държиш? Тук?

Той кисело ме погледна:

— Не, Веум. Не тук, а вкъщи, в едно заключено чекмедже.

— А къде живееш?

— Тук. Нима не знаеше? Квартирата ми е служебна.

Огледах се иронично наоколо. Поне се надявах, че видът ми е ироничен.

— А къде държиш мръсното си бельо?

— На дванайсетия етаж в тази сграда, Веум. В една малка двустайна квартира с изглед към целия този рай и цяла поредица свързани с него прекрасни неща.

— Какви? Така нареченият „пазарен площад“? Не го ли преместиха вече от тук?

— Както казват: напразно си дошъл, Веум. И вече трябва да ти кажа „сбогом“.

Нямах повече какво да река. Но можех малко да го унижа. А освен това нещо ме глождеше, въпреки че не знаех какво, просто не бях съвсем сигурен. Казах:

— Полицаят сам взе отпечатъците от пръстите, които бяха намерени на ножа. Изхождам от това, че ти няма да имаш нищо против да снемат отпечатъците от твоите пръсти, ако им дам знак за това.

Но не успях да го унижа. Той запази хладнокръвие:

— Разбира се, че нямам нищо против. С най-голямо удоволствие. Никога не съм обичал кой знае колко тези свине, но какво ли не прави човек за старите си приятели? Да, аз с удоволствие ще танцувам, Фред[18], с удоволствие. Но не и с теб.

Стоях и го гледах. Голото му теме, тънките светли къдрави коси около ушите му, тъмната брада…

— Добре — казах аз, преди да се обърна и да се отправя към вратата. — Благодаря ти за помощта — добавих.

После излязох през вратата, поех по посока на червените стрелки из влажния бетонен коридор и се заковах на място.

Спрях се. Може би и той някога е бил млад, разбира се. И тогава сигурно не е бил плешив, а с гъсти руси къдри върху целия череп. И не така брадясал, а с лек мъх по бузите, или тогава се е бръснел добре…

Обърнах се и тръгнах назад. Влязох пак в клуба. Воге беше в най-далечния му ъгъл, на прага на вратата към мъничката си канцелария. Той не помръдна и не продума, когато се приближих. Просто ме гледаше въпросително. Направих две крачки към него и спрях. Тогава казах:

— Ти си познавал Венке Андресен, Воге. От някога. Видях те в един фотоалбум.

По лицето му разбрах, че попадението ми е точно.

36

Сега изглеждаше така, сякаш го бях заварил да бърка в чужда каца със зеле. Гледах го как стои на едно място и с всяка изминала секунда се убеждавах, че имам право. Той е присъствал някога в живота на Венке Андресен, все още се мъдреше във фотоалбума й, а сега се намираше тук, само на няколкостотин метра от мястото, където така брутално бе убит нейният мъж, или бившият й съпруг. Без това да имаше някакво значение или тези неща да бяха взаимосвързани, все пак беше донякъде подозрително, че той самият не бе споменал нищо за това.

Воге се обади:

— И какво от това? — Само че сега гласът му беше съвсем тънък, тънък и без сарказъм. — Какво значение има кого съм познавал преди много години?

Казах:

— Всичко има значение, когато умират хора. Особено по този начин. Ти си я обичал, а? Ти си ходел след нея, преследвал си я навсякъде? Там, където се е премествала, си се премествал и ти? Чувал съм за любовници, които са се лишавали от всичко и са се премествали на много по-лоши места само за да бъдат близо до тази, която обичат.

Той каза свирепо:

— Да те вземат дяволите, Веум! Аз така те презирам, че… че…

Той направи няколко заплашителни крачки към мен.

— … че би могъл да си помислиш да ми забиеш сгъваем нож в корема? Така ли постъпваш с тези, които не обичаш, Воге?

Лицето му почервеня, втвърди се.

— Радвай се, че няма свидетели на това, което каза, Веум, защото иначе щеше да си хапеш задника в някоя съдебна зала. Не те обичам, защото винаги правиш прибързани заключения, защото винаги натрапваш на хората мисли, които те никога не са имали…

— Опяваш ми като един познат, когото току-що срещнах — казах.

— Само че не е така, както си въобразяваш, Веум. Да, аз познавах Венке отпреди време. Бяхме заедно няколко летни месеца, август, септември, и нищо повече. Аз… — Той вдигна рамена. — Аз може би си мислех, че от връзката ни ще излезе нещо. Тя, тя беше много по-различна от повечето други жени, с които съм имал работа. Не толкова интелектуална може би. Но по-открита. Готова да приеме нови импулси. Топла и добра… и… да, жена, в която човек може да се влюби повече, отколкото в други жени. Ала… за нея аз не представлявах нещо особено, така поне мисля. Разделихме се, и край. Всеки си тръгна по пътя, а когато случайно се срещнахме тук, разбрах, че сме съседи…

— Кога бяха тези летни месеци?

Той ме погледна съвършено равнодушно, сякаш беше стара засъхнала гъба пред черната дъска в заключена класна стая, към края на дългата и знойна лятна ваканция.

— Ами трябва да са били през 1966-а, не, през 1967-а. Преди единайсет години. Цяла вечност от тогава, нали, Веум?

Единайсет години. Той беше прав — цяла вечност. През август — септември 1967 година ходех в „Сошиалскулен“ в Ставангер. Току-що бях срещнал Беате и правехме с нея безкрайни разходки по Сулстранден, убедени, че можем така да вървим безкрай, хванати ръка за ръка, срещу студения вятър, духащ откъм морето, и с палещото гърбовете ни кърваво слънце.

Казах:

— Значи ти никога не си я забравял? Тя е била по-различна, казваш. Така е с нас, мъжете. Винаги се намира някоя, която сме обичали и която сънуваме през целия си живот, макар да правим всичко възможно, за да не я срещнем отново — вече с посивели коси, отпуснати гърди и коремче. Във всички случаи тя е станала по-стара, а няма вечни сънища, защото всички те са в основата си илюзорни. Само че за някои от нас е много трудно да възприемат достоверността на обстоятелствата, които други вече са разбрали.

— Добре, съгласен съм, Веум. По-точно казано, аз нямах такива сънища, не за дълго. Когато отново срещнах Венке Андресен тук, не изпитах нищо особено. Все едно, че срещах стара приятелка от училище, която някога ми е била приятна. Така че говорих с Венке Андресен, както се говори със стара позната. И това бе всичко.

Често ли я срещаше?

— Аз не се срещах с нея, Веум! Просто я срещнах веднъж, и то случайно!

— А мъжът й?

— Никога не съм го виждал. Даже нямам представа как е изглеждал.

— Ясно ти е, че мога да попитам за това самата Венке?

— Питай я! Питай, докато дробовете ти се пръснат, Веум! Тя не може да каже нищо друго, освен истината.

Да се употребява думата истина, е опасно. Човек не знае кога ще излезе на бял свят и ще извади всичко наяве. А Гюнар Воге имаше вид, като че знае точно това, защото лицето му доби мрачно изражение, сякаш опитваше нещо, което не му беше вкусно.

Казах:

— А къде беше ти във вторник вечерта, Воге?

— Мислех, че ще поискаш от полицията да ме пита за това, Веум. Не е твоя работа.

Казах:

— Не е, може би. Ще го чуеш от тях, Воге. Желая ти щастие.

Обърнах се и тръгнах към вратата.

Бях сигурен, че ще ме спре, преди да съм стигнал до нея. Разбрах това по израза на лицето му, знаех, че той е от този тип хора, които ще си кажат всичко, щом веднъж са започнали. Той извика след мен:

— Но ако това ти е толкова нужно, знай, че си бях у дома, Веум. Съвсем сам, на дванайсетия етаж. Но не и в същия блок, а в съседния. Всъщност алибито ми не е задраскано, но бих имал желанието да попадна на това лице, което може да каже, че ме е видяло навън в онзи следобед.

— Къде? — казах.

— Как къде?

— Къде искаш да попаднеш? — казах. — Между очите му? Или в далака му?

Мисля, че си го заслужаваше, защото беше казал, че не ме обича. А аз съм човек, който обича да бъде обичан. И който моли всеки срещнат да го обича.

Оставих го на прага на канцеларийката му, където щеше да подготвя вечерната среща в клуба. А аз бързо се отправях по коридора навън към сивата светлина. Не беше имало атомна война. Автомобилите си стояха по местата, а хората бързаха покрай тях. Горе в блоковете вече палеха лампите, последователно и все нагоре, като издигащи се стъпалца на стълба към небе, което никога няма да достигнем.

Погледнах към Людехорн, както правех винаги. Старият дявол си лежеше там, подслушвайки. Винаги на пост, винаги готов. Може би трябваше да направя така, както ми беше препоръчал Люсне? Да изтичам догоре и да разтърся планината, за да видя дали ще извика „ау“.

Толкова неща могат да се направят, стига да има време. Толкова много върхове можеш да изкачиш и от толкова много — да се спуснеш надолу. Животът ме беше дарил с една мъдрост: човек никога не остава най-горе. Той винаги слиза обратно надолу. Трябва да слезе надолу. Господ знае защо, както знае и какво се надяваме да намерим там, където планината опира в небето. Защото никога няма да го намерим.

37

Огладнях, но тъй като стомахът ми не беше пригоден за три яденета, а освен това и не ми се отиваше до града, аз подкарах колата до най-близката лавка за закуски, така наречената улична кухня. Там сервират като добавка към кренвиршите цял куп други специални неща и това е най-вредната храна, каквато човек може да си представи: остатъци от месо и чревца, пълни с въздух и нищо друго, подправени сметкаджийски и сервирани с горчица, кетчуп и лук, за да може все пак да пуснат някакъв вкус. А ако си жаден, можеш да си купиш боядисан сладък сироп или кафе от автомата, което има вкуса на помия, а и не изглежда по-добре.

Уличната кухня се намираше на едно от празните пространства на „Инефорн“, до отбивка на магистралата и на петдесет метра разстояние от една самосветеща бензиностанция на един много широк участък край пътя, където никой не беше намерил за необходимо да се засели.

Паркирах на паркинга в компанията на десет-двайсет блестящи мотоциклета с модните за сезона цветове: червени, жълти и зелено-сини. Класическият черен цвят беше излязъл от мода, а мотоциклетите не бяха много големи. Приличаха на пораснали мотопеди и сигурно бяха средство за придвижване на младежи под двайсет години. Те също присъстваха пред уличната кухня, по равно от двата пола. В ръцете им стърчаха шишета с кола, а в очите им се четеше несигурност, когато слязох от колата и тръгнах към тях.

Някой от тях каза нещо, което не разбрах.

Дружен смях.

— От къде си изкопал тази таратайка, от Историческия музей ли?

Още по-силен смях. Неистов, предизвикателен.

Усмихнах се. Тази банда беше от друг калибър. Само си чешеха езиците. Това се забелязва по лицата. В тях нямаше нищо злобно. Те просто бяха във възрастта, когато всичко над двайсет години им се вижда смешно, а когато са заедно, все има някой, който да ги разсмива. И аз някога бях стоял сред такива хлапета. Без мотоциклет, разбира се, но не по-различен. Знаех също какво правят, като се върнат вкъщи. Сядат усамотени и изследват пъпките си така задълбочено, сякаш се занимават с енергийните проблеми на света. Или се взират между краката си, чудейки се какво да правят с онова, което имат там, и дали скоро няма да му се намери приложение. Една трудна и нещастна възраст, объркана възраст, в която човек никога не идва съвсем на себе си, а после в душата си дълго носи белезите от нея. Възраст, за която никога не съм тъгувал. Имало е часове, в които съм желаел отново да стана на седем години или пък на двайсет и седем, но така и не ми се е случвало да помисля да се върна обратно към седемнайсетте.

Тръгнах към тезгяха, зад който стояха две момичета над двайсет години. Поръчах си четири хотдога, но само с кетчуп, и показах оптимизъм, като ги попитах дали им се намира бутилка портокалов сок. Трябваше да се задоволя с лимонада.

— На пиячка ли си тръгнал, чичко? — попита един от групата около мен.

Усмихнах се и натъпках първия кренвирш между зъбите си:

— Тръгнал съм да съкратя живота си с няколко часа. А ти имаш ли представа за съдържанието на мазнини в един кренвирш като този? — обърнах се към едно от момчетата, което не беше наясно дори какво е собственото му съдържание на мазнини.

То се усмихна глупаво.

Другите се направиха, че не чуват въпроса ми. Съвсем не вървеше да разговарят с дъртак на повече от трийсет години. Те бързо се оттеглиха и ме оставиха сам с кренвиршите и двете момичета зад тезгяха.

Те приличаха на сиамски близначки, толкова доближени една до друга. Но не от привързаност, а защото мястото вътре беше много малко. Носеха престилки с цвят на индиго, по които имаше богат избор на мазни лекета, петна от кетчуп и горчица. Изглеждаха доста пълни както горе, така и долу, да не говорим за бузите. Светлият цвят на косите им се дължеше на течността в едно известно шишенце, която също не беше скъпа. След няколко години щяха да приличат на Хилдур Педершен.

Явно бе, че нямаме общи интереси, така че аз привърших обеда си, изпих лимонадата и се понесох обратно към бетонните колоси.

Преди да вляза в единия от тях, аз се спрях да ги погледам, застанал до автомобила си. Четири бетонни колоса, а колко ли обитатели в тях? Триста или четиристотин големи и малки във всеки поотделно. Около хиляда души в четирите блока. Хиляда души, натъпкани по височината им, в чекмеджета с табелки с имена, подскачащи навън-навътре като механични кукли. Механични кукли, които спят, стават, ядат, слизат долу и сядат в автомобилите играчки, потеглят всяка по пътя си и се връщат в пет часа следобед. Ядат, спят, четат вестници, гледат телевизия и пак заспиват. Други механични кукли, които спят, стават, ядат, гледат децата, перат дрехи, гледат децата на други хора, готвят, хранят се, спят, мият се, четат вестници, гледат телевизия, заспиват. И още други, които са много малки, за да вършат това, което правят останалите, и които правят само бели: играят, плачат, бият се, спят и ядат. Някои от механичните кукли лежат заедно. Повечето от тях само по един път седмично, най-често в събота, след като са изпили бутилка вино и загасили светлината. Някои пък лежат заедно само веднъж на месец и смятат, че и това е много. Много малко са тези, които лежат заедно почти всеки ден…

Четири блока. В единия от тях живее Гюнар Воге. В този по средата — Сулфрид Бреде и отсъстващата за момента Венке Андресен. В третия блок живее Джокер с майка си Хилдур Педершен. Именно натам се бях запътил.

Отново бе започнало да се смрачава: сиво-синя следобедна тъмнина, която бързо се стапя в синьо-черно, за да стане най-накрая съвсем черна.

Вратата на жилището се отвори още преди да позвъня, но Джокер изглеждаше също така леко изненадан като мен, когато внезапно се оказахме лице срещу лице.

Още си спомнях тънкия му глас от вторник: „Какво става там?“ Но сега гласът му не беше тънък, когато той заяви:

— Аз те бях предупредил, Хари. Забрави ли какво ти казах? Стой настрана!

Казах:

— Имам слаба памет. Изглежда, е от възрастта.

Той примигна:

— Дръж се настрана от майка ми. Настрана!

— Успокой се, Юхан. Не съм дошъл за лошо.

Той грубо ме прекъсна:

— Не съм ти Юхан. Не и за теб, Хари. Ти си от другите.

— Сигурен ли си? — попитах, но той не отговори. — А Гюнар Воге е ваш, значи, така ли?

— Във всеки случай е нормален.

— Но коя е правата страна и коя неправата?

Отговорът прозвуча почти формално:

— Това са тези, които са с нас, и тези, вие, които сте против нас.

— Ти ми напомняш за някого — казах аз. — За когото съм чел някога в една книга.

Той направи знак, че иска да мине покрай мен.

Казах:

— Чуй за миг. По много причини моето минало е същото като на Гюнар Воге. И мисля, че мога да те разбера. Разбирам, че търсиш нещо, за което да се хванеш. Но сгъваемият нож не е опора и може да те облее в кръв. А да плашиш малчугани, не води до светло бъдеще, Юхан.

— Казах ти да не ме наричаш така…

— Окей. Как да те наричам тогава? Били Детето[19]?

— Казвам само… И те предупреждавам. Не влизай при майка ми. Ще си изпатиш.

Отвътре се чу грубият глас на Хилдур Педершен:

— С кого разговаряш, Юхан?

Той ме погледна твърдо. После викна високо:

— С никого, мамо.

Казах:

— Ако ме наричаш Никой, аз ще ти казвам Никъде. Можем да образуваме дуо под името „Никой Никъде“. Не е ли весело?

Не, не му беше весело. Той каза:

— Изчезвай, Веум.

Аз отговорих:

— Успокой се, Юхан. Ще задам на майка ти само един въпрос. Нито повече, нито по-малко. И няма да позволя да бъда възпрепятстван от когото и да било.

Той вдигна към мен тънкия си показалец, напомняйки ми проповедник:

— Последно предупреждение, Веум.

Бутнах показалеца и собственика му настрана, влязох в жилището и тръшнах вратата зад себе си. Той силно я ритна отвън, после чух бързите му стъпки по балкона и навън.

— Юхан? — чу се дрезгавият глас на майка му отвътре.

— Веум — казах меко аз и влязох в стаята.

Тя лежеше на дивана, проснала всичките си килограми. Боядисаната й коса стърчеше на всички страни, а очите й не можеха да ме открият в полумрака. Нямаше запалени лампи, но в стаята й имаше много бутилки, от които можеха да се направят лампи, ако човек беше сръчен.

Хилдур лежеше настрани, подпряла глава на една странична облегалка на дивана, а бялата й мазна ръка й служеше като възглавница. Когато влязох, тя се опита да се подпре на лакът и да опре главата в ръката си, но не успя да координира движенията си. Усмихна ми се невинно.

— Хей… хей, Веум — каза тя, — благодаря за компанията оня път.

— Витаеш в облаците, а?

Тя отмести погледа си от бутилката.

— Вввв… итая?

Седнах на един стол до масата срещу нея. Хилдур посочи бутилката:

— Почерпи се. Помогни си сам, както казват. — Тя се засмя високо.

Казах:

— Бутилките са празни.

Погледът й стана меланхоличен.

— Всичките ли?

— Всичките.

Тогава тя се усмихна с обезоръжаваща радост, мушна свободната си ръка зад гърба и започна да рови между възглавниците. Напипа я и ръката й се измъкна оттам заедно с една неотворена бутилка водка, същата марка като останалите.

— Който търси, намира — разхили се тя.

С опитни пръсти отне девствеността на бутилката и пое гърлото й в уста за бърза проба, после ми я подаде през масата.

Взех я и я оставих до мен. Бутилката можеше да ми послужи като действителен заложник, ако тя не пожелаеше да говори.

— Не си ли жаден? — Тя ме погледна недоверчиво, сякаш беше невъзможно да не съм.

Казах:

— Не точно сега. Освен това шофирам.

— Но какво, по дяволите, искаш? — Хилдур ме дари с една от широките си усмивки. — Изхождам от мисълта, че не си дошъл да ме сваляш. — Плесна с двете си ръце като морж, който удря едновременно с двата си плавника.

Остави прегръдката си отворена като мълчалива покана.

Казах:

— Не, просто проверявам нещо.

— Какво?

— Когато ми разказа последния път за бащата на Юхан… ти май не беше съвсем искрена.

Очите й се облещиха.

— Така ли? — каза тя, сякаш не си спомняше, че сме говорили за такова нещо.

— Не. Не съвсем. Ти каза например, че той ти изпращал пари всеки месец. Може би го е правил, но ти не ми каза, че те е посещавал.

— Добре… аз…

Трудно се лъже, когато лежиш проснат на дивана с търбух, пълен с изгаряща водка.

— Да, това, което споменах, нямаше нищо общо с теб.

— Може би не. А може би да. Значи той идва тук, често ли? Един път в месеца?

Тя вдигна рамена, като същевременно ми кимна с глава.

— Всеки втори месец?

Този път кимването беше по-бързо.

— И се случва така, че Юхан също се среща с него? Защото той идва за това, нали? Да види как се чувства синът му, какво прави.

Тя пак кимна.

— Юхан си мисли, че той е един от обикновените ти кавалери? Ти си го оставяла да вижда своя баща всеки път, през всичките тези години, но никога не си му казвала истината?

— Не — прошепна дрезгаво тя. — Не беше нещо…

— С което той е имал общо, нали? Неговият роден баща?

— Той не му е роден баща, щом ме напусна по този начин. Той… той можеше да напусне жена си, а не да ме оставя опозорена. Истина е, че не ти казах всичко, Веум. Не съм го разказвала и на тези, които ме питаха досега.

Тя се изправи на дивана с почти спортно движение. Седеше с изправено тяло, с ръце на коленете и с глава, хлътнала между раменете. Продължи:

— Ще ти разкажа всичко. Ти си добро момче, така че ще научиш истината. Това беше единственото любовно преживяване, което съм имала някога, единственото, споменът за което още ме разтърсва, което ме събужда нощем, защото съм го сънувала. Аз го обичах, Веум, а той не ми каза, че е женен. Беше си свалил халката, преди да ме срещне, и аз напълно му вярвах, докато не забременях с Юхан… И чак тогава той ми каза истината, че бил женен, че жена му също била бременна, че ние… О, аз го обичах. Така го обичах, че не можех да кажа „не“ на нищо. И го оставих да откупи свободата си, ако мога така да се изразя. Оставих го да ми осигури това жилище, а и онова, където живеех преди това. Оставих го да издържа Юхан, да ме посещава, за да вижда момчето си. Той идваше през всичките тези години, откакто Юхан беше на половин годинка, та до ден-днешен.

— А вие оставихте Юхан да расте така, без да отговорите на най-важния въпрос в живота му, без да му дадете възможността да получи първата подкрепа, тази на бащата? Или е все едно, а?

— Той, той реши така. Не желаеше да рискува, боеше се, че когато Юхан порасне, ще увисне на врата му и ще му създаде проблеми.

— И ти прие това?

Гласът й изведнъж стана агресивен и тя избухна:

— Вече ти казах. Аз го обичах! — Избухването премина в печално хленчене. — И го обичам, сякаш нищо не е било.

Не казах нищо. Беше странно да се седи в голямата гола стая, докато навън здрачът ставаше все по-черен и по-черен. Празните бутилки блестяха, а до масата срещу мен седеше една сто и двайсет килограмова жена и ми разкриваше най-съкровената тайна на живота си.

Тя продължи с по-слаб глас:

— Но за него, за него това е било само приключение. През първите години, когато ме посещаваше, все още се случваше да поиска… Бях по-млада по онова време, по-красива и не толкова дебела. Но сега минаха много години и той ми дарява само целувка. Все едно, че сме нормални съпрузи. За него всичко отдавна е свършило. Ако въобще е представлявало нещо. За мен то никога няма да свърши, защото самата аз съм свършила. Свършила.

Хилдур ме потърси в тъмнината с опипващи очи.

— Любовта е удивителна, нали, Веум? Само че много рядко среща двама души… едновременно.

Кимнах. Бе права. Ако последните няколко дни бях научил нещо, то бе точно това, което тя каза. А именно че любовта е лош стрелец, много рядко уцелва две мишени една до друга. Върнах се към основната нишка на разговора.

— Ти беше ли точна, когато каза, че е бил моряк?

— Май не съвсем.

— Не… е, имаш право.

— Бил е офицер от флота?

Тя кимна.

— На име Рикард Люсне?

Тя мрачно се вторачи в мен.

— Но как, по какъв начин си го разбрал, Веум?

Поясних:

— Той сам ми го разказа — косвено. Или просто аз си бях извадил някои прибързани заключения, които не се оказаха прибързани.

Станах. Вече знаех всичко. Без обаче да съм наясно дали то ще ми донесе полза или изобщо нещо. Може би бе просто една случайност. Може би поначало е така, че когато човек започне да се рови в миналото на хората, винаги намира по някой труп в боклука.

Подадох й бутилката.

— Вземи, госпожо Педершен. До утре има доста време.

Тя пое бутилката и я огледа.

— Прекалено много нощи, Веум. Прекалено много бутилки.

Кимнах. Думите й прозвучаха като надгробен надпис, който можех да използвам и аз някой ден. Казах:

— Довиждане за сега.

— Всичко хубаво, Веум. Благодаря за посещението. Винаги ми е приятно. Ще се оправиш ли навън?

— Ъхъ.

Бавно се измъкнах от живота на Хилдур Педершен.

Нямах какво повече да правя. Бях някак опустошен и измъчен. Завих по паркинга към автомобила. Влязох вътре, мушнах ключа, натиснах педала на съединителя и завъртях ключа.

Никаква реакция, само едно неохотно изхъркване. Опитах пак.

— Хайде, пали! — изръмжах.

Ала не стана нищо. Моторът беше мъртъв.

Подпрях лице на предното стъкло. Разбирах го. Той не беше само мъртъв. А убит.

Около автомобила се раздвижиха сенки. Този път бяха повече от пет. Бяха много.

38

Бяха прекалено много.

За секунда се поколебах дали да не заключа вратата, но това едва ли щеше да помогне — напротив, щяха да счупят прозорците, да надупчат гумите, да превърнат колата ми в още по-голяма развалина, отколкото си беше.

Наобиколиха ме, затвориха кръга около автомобила. Издължени тъмни сенки с бледи, вторачени лица. Много от тях държаха по нещо в ръцете си. Не ножове, но метални тръби, спици от велосипеди, други подобни предмети.

Аз не съм особено храбър, макар че понякога ставам безразсъдно смел. Усетих как потта ми взе да избива навън, по челото и надолу по гърба. В стомаха ми се появи неприятно чувство, усетих, че краката ми отмаляват.

Те стояха тихи, в плътен кръг около автомобила и изчакваха. Разстоянието до най-близкия блок изглеждаше не по-малко от безкрайната Сахарска пустиня, а светлините му бяха не по-близо от звездите над Еверест. С изключение на кръга от вещици около автомобила ми паркингът беше пуст и изоставен като Тихия океан. Имах чувството, че самият Людехорн се е надвесил над мен, също обзет от очакване като другите.

Излязох бързо от автомобила. Бяха дванайсет-тринайсет души и единственият ми шанс беше да ги задържа на разстояние с ораторската си дарба, да намеря пролука и да избягам с всички сили.

Но Джокер се беше поучил от грешката си. Още преди да отворя уста, чух гласа му:

— Дръжте го!

И те ме хванаха.

Налетяха връз мен от всички страни, така бързо и жестоко, че едва успях да вдигна юмруци. Усетих пръсти, пестници, крака, ботуши и железни тръби, които намираха най-уязвимите места на тялото ми. Една спица ме закачи под лакътя, захапа дрехите и разкъса кожата ми. Блъснаха ме настрана, ударих се в колата и получих удар в тила, преди да се ударя в асфалта. В стомаха ми се заби твърдо коляно, свити юмруци блъскаха гърдите ми. Ударих нагоре в тълпата, срещнах нещо твърдо, после нещо меко, изругах и получих удар с ботуш в движение, който разлюля всичко у мен, всичко у мен екна в скърцаща, лишена от хармония мелодия. Над мен ръмжаха, някои се смееха, други ме ругаеха.

Свих се на кълбо и скрих глава между лактите си, почти до средата на тялото си, за да защитя най-ранимите части на тялото си. Без да мога да противостоя, усетих, че от очите ми капят топли сълзи — сълзи на гняв и унижение, на болка и страх… помислих си: „Това ли е краят?“ Така жалък, така несправедлив?

И потънах в бездънна тъмнина. Под мен се разстла асфалтът, стана мек като пясъчна дюна, отвори се като уютна постеля. Чудна топлина се разля по цялото ми тяло и изгори всички болки. В полудрямка усетих, че ударите и ритниците намаляват. Последен удар с ботуш в кръста, гнуслив ритник в отпуснатия крак, целувка от плюнка по лицето, което усещах воднисто, подпухнало и лепкаво.

Изведнъж някой дойде много, много близо до мен. Усетих, че ме вдигат твърди, костеливи ръце, и видях през мъждив, жълто-червен воал, че едно лице се надвесва над моето, бледото и студено лице на пастор.

— Аз те предупредих, Веум. Сега вече ще се държиш настрана от майка ми, за твое добро!

После ме пусна и аз се свлякох на асфалта. И този път не ме заболя. Беше ми меко, топло и имах само едно желание: да спя, да спя…

Чух стъпки, които се отдалечиха. После стана тихо и гласът се появи отново, сякаш на върха на един тънък ботуш, който здравата се заби в хълбока ми, чух гласът да казва:

— А ако мислиш, че ти си единственият, който ходиш на свиждане с оная проститутка, много се лъжеш.

Последен ритник, и няколко чифта крака се отдалечиха с тропот.

Опитах се да вдигна глава, да го видя. Да го проследя с поглед, да видя дали носи огнен меч на бедрото си и дали главата му не е обкръжена с ореол от пламъци.

Но какво щеше да помогне вдигането на главата? Каква полза от това?

Останах да лежа на асфалта. Вдишвах мириса на автомобила си, мирис на бензин и масло. Главата ми лежеше почти под задния калник и аз гледах нагоре към един сив лунен пейзаж от кафяви петна ръжда и полепнала мръсотия. Беше като в небесно легло, със свод от сиво, кафяво и черно, свод от изгнила коприна, поръбена с паяжина и миши тор. И със силен мирис, мирис на смърт.

Повърнах бавно и без резки движения. Лежах съвсем спокойно по гръб и чувствах как се изпълвам от долу на горе, как се отварят изранените ми устни, как всичко в устата ми прелива и аз повръщам, така безкрайно бавно и безкрайно предпазливо, сякаш това е най-нежна и внимателна целувка…

И така съм заспал.

39

— Ало?

Спях. Бях в рая. Една жена с коса, която не беше ни руса, ни кафява или червена, се наведе бавно над мен и дъхът й погали лицето ми. Лицето й беше чисто и красиво, тя беше достатъчно висока и имаше малки бръчици около очите си, като се усмихваше. Устните й…

— Ало?

Устните й: опитах се да се задържа на устните й, хванах се в картината на устните й като, като…

— Ало, вие! Вие, мъртъв ли сте?

Отворих очи. Болеше. Сякаш отварях ръждясала кутия със сладкиш от миналогодишните коледни празници. Полезрението беше кантовано с ръжда, мъжът, който се навеждаше над мен, имаше близнак. Бяха трима близнаци. После пак двама близнаци.

Затворих трудно очите си.

— Ало.

Един човек викаше в мрака, а тези, които викаха в гората, къде ли бяха те сега? Както се вика в гората…

„Ало.“ Това беше собственият ми глас. Той така ме уплаши, че отново отворих очи. Мъжът беше станал само един, но гласът ми звучеше като мъжки скърцащи обувки на два гласа.

Лицето над мен беше старо, почти на седемдесет години. Само хората на седемдесетгодишна възраст в наши дни говорят на тези, които лежат и умират бавно над стари автомобили.

— Случило ли ви се е нещо? — попита той.

— Ало — казах аз.

— Случило ли ви се е нещо? — повтори той още по-високо.

Мустаците му бяха като на повечето стари мъже: къси бели косми, смесени с кафяво. Отвътре устата му беше тъмна, а зъбите кафяви. Очите му изглеждаха черни, а лицето бяло. Косата под шапката му беше сиво-бяла. На врата си носеше шал и беше облечен в дебело тъмно палто. В едната си ръка държеше бастун. Другата му ръка висеше до тялото му, сякаш не бе негова. Вече го виждах съвсем ясно.

Опитах се да се надигна. Задоволих се да седна. Целият паркинг се въртеше около главата ми. Облегнах тежко гърба си на автомобила зад мен. Чаках търпеливо кога вселената ще си дойде на мястото.

— Тече ви кръв — каза той.

Вдигнах едната си ръка към лицето. Имах чувството, че нося на ръцете си боксови ръкавици. Прокарах ръка по лицето си. То беше мокро. И ме болеше.

— Не изглеждате добре — продължи мъжът, наведен над мен.

— Никога не съм изглеждал добре — промълвих аз.

— Какво ще желаете? — каза той.

Поклатих глава.

— Не ви чух.

Паркингът престана да се върти. Опитах се да се вдигна, като се подпирах на вратата на автомобила. Удаваше ми се, но бавно. Ала започна да ми прилошава, страшно. Изглежда, имах силно мозъчно сътресение. Ако все още ми беше останал мозък. Имах чувството, че всичкият ми мозък изтича надолу по лицето ми, после по ръцете ми и капе на асфалта. От асфалт си дошъл, на асфалт ще станеш.

— Тези момчетии ли ви наредиха така?

Казах:

— Не. Просто обичам да лежа на паркинга и да гледам отдолу автомобила си. Това е най-хубавият изглед в света.

Той кимна разбиращо:

— Явно сте получили силен шок. Какъв срам! Искате ли да позвъня в полицията от ваше име? Да извикам лекар?

— Лекар? По това време? — Опитах се да се усмихна.

— Боли ли? — попита загрижено той.

— Само когато се усмихвам — казах аз. Но всъщност продължаваше да боли и след като спрях да се усмихвам. Казах: — Вие разбирате ли от автомобили?

Той светна:

— Някога имах един „Грахам“, карах го отпреди войната, та чак до 1963 година. Приличен автомобил за онова време.

— Добре. Това тук не е точно автомобил. Това е почти парче желязо за отпадъци, сложено върху четири колела, но ако ми помогнете да вдигна капака…

Обърнах се. Това не трябваше да правя. Единият ми крак се подгъна под мен и автомобилът вече не стоеше на мястото си. Усетих, че стоя, и се облегнах на асфалта под мен само за миг, преди асфалтът да се завърти и да ми нанесе саблен удар в лицето.

— Ало? Ало? — Около мен се носеха много гласове.

Стомахът ми беше дошъл чак на гърлото ми и се обърна. Отново повърнах.

— Ще доведа помощ — чух да казва един глас. — Останете там, където сте. Не се движете.

Промълвих:

— Ще се опитам.

Тя пак се появи пред мен — жената с изключителния цвят на косата си. Но този път лицето й беше изкривено, удължено от едната страна, сплескано от другата. Болеше ме да я гледам. Отворих очи, за да я изгубя от погледа си.

Лежах съвсем спокойно с отворени очи и дишах бавно през уста и ноздри. „Спокойно, само спокойно“, повтарях си аз.

Така започнах да се надигам, бавно и предпазливо както никой друг път.

Подпирах се на автомобила, докато съвсем се изправих. Имах чувството, че вдигам дръжката на знаме с едната си ръка, докато другата ми е завързана отзад на гърба.

Успях. Асфалтът под мен се успокои, автомобилът не се изплъзна зад гърба ми.

Започнах бавно да се придвижвам към предната част на автомобила. Потърсих ръчката на заключалката на капака, намерих я и го отворих. Това отне последните ми сили. Капакът се отвори, противейки се. Облях се в пот, а пред очите ми бързо се нижеха малки черни точки, като изплашени яребици.

Починах си. После вдигнах съвсем капака и мушнах главата си при мотора. Погледнах с уморените си, наранени очи сгърчения мотор марка „Лейланд“. Те не бяха извършили кой знае каква операция. Завинтих свещите и нагласих маркуча за бензин на мястото му.

Без да бях затворил капака, започнах да се придвижвам бавно към вратата. Отворих я и седнах зад кормилото. Мушнах ключа и запалих. Запали като току-що влюбил се старец. Старец, ала въпреки това не по-малко влюбен. И доста вял в началото, но веднъж задвижен, вече бе невъзможно да бъде спрян.

Оставих мотора да работи, измъкнах се навън, направих отново безкрайната разходка, затворих капака и се върнах обратно на предната седалка. Това бе дълга процедура и трябваше да си отдъхна. Седях, хванат за кормилото, и гледах право напред във въздуха като малко дете, което си играе на автомобил.

После поех дълбоко дъх, включих на скорост и завих на паркинга в посока към изхода за главния път. Двете колела отдясно закачаха ръба на тротоара, но другите две бяха на платното, достатъчно добре. Завих към пътя, взех за ориентир дясната канавка и потеглих.

Констатирах, че със затворено ляво око карам по-добре. Носех се с не повече от 20–30 км/час. Почти не срещах други автомобилисти. Светлините, които идваха насреща ми, ме объркваха, защото се разпростираха нашироко, блестейки нагоре-надолу, и бяха по-остри и режещи очите като никога.

Спирах на пет-шест пъти до града. Отварях вратата, навеждах се навън и плюех. Не се осмелявах да изляза от автомобила и да отида до канавката. Седях си на мястото. Опитвах се обаче да бъда дискретен. Когато другите автомобили ме задминаваха или се разминаваха с мен, аз се навеждах навън и се правех, че гледам към задното колело. Но то си беше съвсем в ред.

Ако бях попаднал в час пик, нямаше да мога да се добера дори до Бьорндалсвинг. Но сега аз се придвижих до крайната цел. Даже не се заблудих на Пудефиордския мост и не забравих да се преустроя на дясното платно покрай Централната баня.

Какво бе станало с възрастния мъж, който някога бе имал автомобил „Грахам“, не знам и до днес. Може би все още обикаля и търси лекар. Защото не е никак лесно да се намери лекар в наше време.

За Поликлиниката за бърза медицинска помощ в Перген са казали, че над входната й врата би трябвало да поставят със златни букви класическия надпис: „О вий, кои престъпяте тоз праг, надежда всяка тука оставете…“

Това е преувеличение. Повечето от пациентите оживяват. Е, остават с различни повреди, които ги съпътстват до края на живота им. И не се чувстват кой знае колко по-добре, когато напускат поликлиниката, в сравнение с периода, когато са дошли, но няма защо да се оплакват.

Преди време разказваха една история за един жител на Източна Норвегия, комуто в Поликлиниката за бърза помощ в Берген оправяли спукване на глезена. Когато се върнал в Осло и отишъл на контролен преглед, лекарят му хвърлил загрижен поглед и казал:

— Бързата помощ в Берген, там ли бяхте?

Пациентът кимнал изплашен с глава, а лекарят извикал цяла група стажанти, които се намирали наблизо. Те се събрали около пострадалия и го зяпали, сякаш виждали пред себе си изключително рядък медицински казус. Лекарят потрил ръце с явна радост и казал:

— Ето вижте как не трябва да се прави!

Ясно е, че никога не трябва да слушаме подобни истории. Те рядко не са измислени. Не трябва да четем и книги. А за да избегнем това, никога да не става нужда да ходим на места като Поликлиниката за бърза помощ в Берген.

Паркирах до ръба на тротоара. Беше след десет часа и главният вход бе затворен. Една табела и стрелка показваха посоката на движение към сградата. Последвах стрелката, изкачих една бетонна стълба и се намерих пред затворена врата със звънец. След няколко неуспешни опипвания показалецът ми намери копчето на звънеца.

Отвори ми дама в бяло. Бе към края на трийсетте, гарантирано неомъжена (никога не е мислила за това) и имах чувството, че ще ме отпрати. Но тя задържа вратата отворена и аз влязох вътре.

— Какво ви е? — попита.

Посочих с ръка към лицето си, считайки, че това е достатъчна демонстрация.

— Надул съм се ужасно — казах. — Да не би да е заушка?

Тя ме погледна напрегнато. Кимна към няколкото стола.

— Седнете.

После тръгна по коридора и зави зад ъгъла.

Огледах се. Не се виждаше никакъв лекар. На един от столовете седеше тъмнокос чужденец, полупревит. Черната коса падаше на челото му. Над едната му вежда се виждаше кървяща рана. Едното му ухо имаше вид, че ще падне всеки момент на земята. Той седеше, държейки половината от зъбите си в ръката си. На пода пред него се стичаха три различни локвички кръв: бавно и ритмично, сякаш идваха направо от сърцето му.

Зад една зелена завеса вътре се чуваше плач на малко дете.

Мъж в униформа на таксиметров шофьор крачеше безспир напред-назад и поглеждаше към една табела, която забраняваше пушенето. Той сякаш се готвеше да я свали от стената и да си изчисти с нея зъбите.

Миришеше силно на етер и на всички онези неща, на които миришат подобни места. В един ъгъл имаше огледало и умивалник. Отидох там и открих, че това не е никакво огледало, а маслен портрет на необичайно грозен човек. Чак когато си вдигнах ръката, за да докосна мястото, където някога бях имал уста, разбрах, че пред огледалото съм наистина аз.

Картината беше жестока и аз напуснах полезрението. Напълних умивалника с вода и се опитах да се измия. Когато отново погледнах главата си в огледалото, вече приличах малко на себе си, но не много. Дори майка ми щеше да има проблеми да ме познае. Старите приятели щяха просто да ме отминат на улицата.

Очите ми представляваха тесни слепнали се цепки. Устата ми беше станала с два номера по-голяма и завършваше почти до едното ми ухо. Брадата ми приличаше на грозен картоф, а красивата ми нежна кожа имаше вид на разорана нива, достойна за пример и показ на някой селскостопански семинар.

Отидох тежко до чужденеца и седнах на един стол до него.

Той ме погледна. Очите му бяха черни, изпълнени с мъка и неразбиращи.

— Не съм направил никому нищо! — избухна той. — Защо ме биха тогава тези мъже? Защото няма техния цвят на кожата ли? Защото не идва от същата страна? Аз не разбира. Не разбира!

Опитах се да кажа нещо, но думите се разкашкаха в устата ми.

Той ме погледна и задържа погледа си върху остатъка от лицето ми. Изглеждаше смутен.

— Но ти — ти от Норвегия? И те биха и теб? Но защо?

— Защото не бях от техния квартал.

Той тръсна недоверчиво глава, после погледна към големите си бели зъби, блестящи като новоизмити диаманти върху светлите му длани.

— Аз не разбира защо хората трябва да се бият. Защо?

Дойде лекар. Беше един от младоците, каквито използват винаги за нощните дежурства. Те неизменно са заредени с остроумни реплики и с удовлетворяващи погрешни диагнози в задния си джоб. Той се изправи пред нас, като гледаше ту единия, ту другия.

— Кой от вас има повече време за живот? — каза той.

— Той е преди мен — казах.

— Но е сгрешил заведението — каза лекарят. — Първо е трябвало да отиде на зъболекар.

Направи знак на чужденеца да го последва:

— Ела, приятелю. Първо ще видим раните ти.

Отведе го със себе си зад една зелена завеса.

Шофьорът на такси прекрати обиколката си. Той се закова на място, загледан към завесата.

— Тия проклети пакистанци! — избухна той. — Не виждам от какво могат да се оплачат! Идват при нас, отнемат работните места на хората, защо тогава да не понесат и едно натупване?

Вдигнах глава, за да видя дали говори на мен.

Лицето му приличаше на каменна дялана плоча, широко и плоско. Разстоянието между очите му беше двайсет сантиметра. Носът беше широк като ютия. Той беше привикнал да говори с угарка от цигара в единия ъгъл на устата си и устата му се беше изкривила, та се разширяваше надясно.

Започнах да се чудя дали да не си ида вкъщи и да си легна. Можех и сам да си създам кошмари.

Той продължи:

— Трябва само да ги чуеш, когато седят на задната седалка и плямпат на откачения си език. За жени. Не разбирам нито дума, но това се улавя по тона, нали? Веднъж спрях автомобила, обърнах се назад и казах: „Дръжте лапичките си настрана от норвежките, това ви казвам аз. Имате си достатъчно босоноги, така е.“ Ще повярваш ли, че млъкнаха. Не казаха нищо, докато ги возих. И получих десет крони бакшиш! Какво ще кажеш, а?

Не казах нищо. Преглътнах.

— А и тук така са се префърцунили, че човек една цигара не може да изпуши, по дяволите!

Опитах предпазливо:

— Защо не излезеш навън да пушиш?

Той ме погледна:

— Видя ли муцуната на тази, дето ни отвори? Ако позвъниш само един път повече на звънеца на вратата, тя ще оскубе цялото ти достойнство, ще си го занесе вкъщи и ще го посади в саксия. Край!

Лекарят и чужденецът излязоха. Чужденецът беше насочен към клиника, за която щеше да му бъде определена дата. Лекарят се обърна към мен:

— Ти от кой трамвай си паднал?

— От сандвикския. Още преди двайсет години. Дяволски дълго се чака, докато човек влезе при вас.

— Но си между щастливците — каза лекарят.

А след двайсет минути:

— Окей. Е то ти рецепта. Вземи нещата, които съм ти предписал, иди си вкъщи и легни. Пази леглото два-три дни и спокойствие поне една седмица. Никакви бързи и резки движения, никаква възбуда. Ясно?

Никакви резки движения, никаква възбуда! Бях си избрал вредна професия.

— И още нещо — добави той. — Никакъв алкохол!

Преди да изляза, отново се погледнах в огледалото, за да видя дали там все още виси същата картина. Да, висеше си. Само стилът й леко се беше променил.

Напуснах поликлиниката, стиснал живота си в ръце. Животът е рецепта, подписана от неопитен лекар, даващ нощно дежурство, с почерк, който никой смъртен човек не може да разбере, а и въобще не е ставало дума, че трябва да го разбира. Аптекарят, както всички ние, също изпробва шансовете си. Ако рецептата е горе-долу разбираема — оживяваш. Ако получиш погрешно лекарство, ще имаш щастието да умреш.

40

Сънувах.

Една полякиня седеше, не се знае защо, пред бюрото ми. Лицето й беше разрязано чак до костите и скъсено, косата й бе тъмна, а очите изглеждаха неестествено големи и черни.

Оставаше и само час до отпътуването, но по някакъв начин ни бе известно, че се обичаме. Без да знаем, се бяхме превърнали в две души — близначки, които изведнъж се бяха слели, за да бъдат после отново откъснати една от друга. Не разбирах нито дума от това, което тя казваше.

„Говорите ли английски?“ — опитах аз, но тя поклати усмихнато глава. „Френски?“ Не, не, тя се смееше доверчиво. „Говорите ли немски?“ Не, не, не. Тя се заливаше в смях и говореше на полски със силни, ясни дифтонги и звуци, които образуваха изпъкнатина на шията й.

Изпратих я до автобуса. Беше голям и зелен туристически автобус, паркиран пред „Бристол“. Дори й бях написал писмо на норвежки, което й дадох. Разбрах, че иска да й дам адреса си, и намерих отнякъде парче смачкана хартия. Тя имаше молив, който едва пишеше. Върхът му бе съвсем тъп и аз почти издълбах името и адреса си върху късчето хартия. Беше отчаяна борба с времето. Тя вече трябваше да се качва в автобуса. И ние се целунахме. Устата й беше като влажно есенно листо, отронено от дърво и погалило лицето ти, преди да изчезне.

Когато се събудих, продължавах да се чудя как ще преведа писмата й от полски, дали познавам някого, който разбира този език, или трябва да си намеря речник и сам да се оправям.

Лежах в леглото върху завивката. Бях си събул обувките и съблякъл якето. Но ризата и панталоните си бяха на мен. Навън светлееше и нямах представа колко е часът. Нямах никаква представа как съм се добрал до тук. Трябваше да се напрегна, за да си припомня името. Ако някой ме беше попитал на колко години съм, щях да му отговоря — на седемнайсет.

Лежах напълно спокойно — от етажа над мен се чуваха приглушени гласове.

Откъм тротоара се носеха детски подвиквания, а от града — вечният тътен на автомобилното движение. Един кораб надуваше сирена някъде във фиорда, а горе някакъв реактивен самолет кръстосваше небето и сякаш разтърсваше въздуха.

Внимателно преместих главата си, за да мога да видя през прозореца покривите на къщите и облаците — сиво-бели, с лек светлокафяв оттенък, подобно на креп хартия. Главата ми сякаш бе изгнил портокал, настъпен от някого.

Вдигнах лявата си ръка и я размахах пред очите си. Ръката беше от олово, а часовникът бе спрял. Циферблатът му беше счупен. Вдигнах глава и се огледах за будилника. Полезрението ми се разби на парчета, а стаята взе да се наклонява. Отново потънах в леглото. Когато пак отворих очи, бе вече тъмно.

Въздухът в стаята беше тежък. Върху пода над главата ми се чуваха тежки стъпки. Някой изключи телевизора си и пак се върна обратно с тромавата си походка. Над света бе паднала нощ.

Седнах внимателно. Стаята около мен пак се завъртя, но аз си запазих зрителното поле непокътнато. Спуснах краката си на пода пред леглото и бавно се изправих. Успях да се задържа прав.

Отидох до прозореца, свалих райберите и го отворих. Той се удари в стената, а аз се наведох навън. Вечерният въздух ме обгърна: студена смес от пушек от комините, стари газове от занемели автомобили.

Стоях, подпрял лакти на перваза на прозореца, и само дишах, дишах. Дишах, значи съществувах. Но колко ли беше часът? И какъв ден?

Оставих прозореца отворен и се върнах в стаята. Будилникът показваше свое собствено време, защото никой не го бе навил. Стрелките сочеха три и петнайсет.

Отдих до телефона. Единственият номер, който се беше набил в главата ми, бе номерът на Беате. И на новия й мъж. Набрах го и чух далечния сигнал да отеква пет-шест пъти, преди един женски глас да отговори. Стори ми се така различен, че не можеше да бъде…

— Ало? Беате?

— Ало? Госпожа Виик не е вкъщи, за съжаление. На телефона е бавачката.

— А, добър ден. Тук е мъжът на госпожа Виик.

Недоумяваща тишина от другата страна.

— Искам да кажа, бившият мъж на госпожа Виик.

— Аха — изскърца оттатък нечовешкия и чужд глас на робот.

— Томас, синът ми, там ли е?

— Той спи.

— Добре. Извинявайте, че ви питам, но бихте ли ми казали… колко е часът?

— Часът? Десет и половина. — Почувствах студенината й дори през телефонната мрежа.

— А какъв ден е днес?

— Ден? — Дълга пауза. — Събота.

Нова пауза.

— Събота? Добре. Благодаря ви.

— О, няма защо. Лека вечер.

— Лека вечер.

Затворих слушалката. „Приятна събота, Варг — казах си високо. — Весела почивка.“

Отидох в кухнята, отрязах си три сухи филии от засъхналия тридневен хляб, намазах ги дебело с масло, а после с малко конфитюр. Пих мляко с вкуса на стар картон и погълнах двойна доза от таблетките, които бях купил в аптеката предишната вечер. „Да се пази от деца“, пишеше на шишенцето.

Легнах си отново. Спах тежко и без да сънувам, чак до късно в неделя.

Беше дълга неделя. Цялото тяло ме болеше. Лицето ми приличаше на реквизит от стар филм на ужасите, не бях в състояние да правя нищо смислено. Опитах се да се движа. Ходех напред-назад из стаята. Около един час се разхождах из стаята с бутилка акевит в ръка, за да ми прави компания. Не посмях да я отворя. Предстоеше ми напрегнат понеделник.

В един часа на обед телефонът иззвъня. Беше Беате, извънредно ядосана:

— Варг? Тук е Беате. Забранявам ти да звъниш на бавачката на детето, когато си пиян!

— Но аз…

— Ти напълно ме позориш. Достатъчно ми беше, докато бяхме женени, пък и без това едва издържам да живея в същия град, в който си и ти. Да не би да си въобразяваш, че Томас непрекъснато мисли за теб, за баща си — някакъв комичен частен детектив, който се обажда посред нощ и води пиянски разговор с бавачката му? Ако това се случи още един път, Варг, повече няма да ме чуеш, а ще говориш с адвоката ми. — И тя тресна слушалката.

— Ало? Ало? — виках аз, колкото да кажа нещо.

Можех да й се обадя пак и да й обясня ситуацията.

Но я познавах — щом е побесняла, това щеше да ми струва много сили. А бях доста уморен за такова напрежение.

Намерих една консерва с кюфтета в кафяв сос и една чушка, която бе започнала да изсъхва в хладилника. Разрязах чушката и си направих нещо като гарнитура. Нямах сили да си сваря картофи, а ядох сух хляб. Пийнах и глътка червено вино от една полупразна бутилка. Не посмях да пия повече, защото до вечерта нямаше да мога да се избавя от болки в главата.

Около мен часовете бавно се топяха. Нова нощ покри града, още един ден беше изтрит от земята. Седях сам в едно кресло пред телевизора, излъчващ сини, правоъгълни картини на няколко кънкобегачи, които чупеха световни рекорди на високопланинска писта някъде в Русия. Мислех за Джокер. Мислех за Джокер много по-усилено, отколкото бях мислил през последните дни за когото и да било друг. Заклех се: „Следващия път, Джокер — следващия път… Тогава аз ще размеся картите. И тогава, Джокер, тогава няма да ти бъде много лесно.“

Легнах си в десет часа и спах като пън до единайсет сутринта на другия ден, понеделник.

Странно е човек да се събужда в понеделник. Понеделник е ден за умиране, не за събуждане. И именно в този понеделник въздухът бе наситен с учудващо силен лъх на смърт, сякаш някакъв черен ангел беше разперил крилете си над града, кръжейки над него в търсене на поредната жертва.

41

Опитах се да позвъня на Паулус Смит, но не стигнах по-далеч от секретарката му. Тя ми каза, че той бил зает в съда.

Казах:

— Предайте му, че съм се обаждал. Че не съм намерил нищо, което би могло да ни помогне по-нататък. Че все още не съм. И че ще трябва да говоря още веднъж с Венке Андресен, за да й задам няколко нови въпроса. Записахте ли?

Беше записала. Благодарих, сложих слушалката и потеглих, за да пресрещна понеделника.

Пак бе сив ден. Въздухът носеше дъжд, сякаш лошото време задържаше дъха си, сякаш всички само чакаха облаците да се разтворят и да пуснат дъжд, дъжд, който знаехме, че ще дойде по някое време на деня. Въпреки лошото време над града вече имаше по-различен блясък.

Февруари е късокрак мъж в гората с ледени висулки в брадата, с ниско нахлупена над челото плетена шапка и със зимно бледи очи, хлътнали дълбоко в широко му, изсечено лице.

А март е жена. Март е току-що събудила се в ранното утро жена, която се спотайва в леглото от слънцето, засияло по лицето й, и те пита със сънен глас: „Съмна ли вече?“

Да, беше март. Не само светлината бе вече по-различна, но и температурата, отблясъците по покривите, студеният вятър от северозапад, който носеше със себе си семето на по-меко време, жената, която мина покрай мен по тротоара, оправяйки шалчето си…

Пролетта се задаваше.

Този път не ми разрешиха да посетя Венке Андресен в килията й. Заведоха ме в стая за свиждане, в която имаше дървена маса, няколко стола и една пазачка. Тя седеше на един стол до вратата и се правеше, че не чува и не вижда нищо.

Венке Андресен пристъпяше ситно, в походката й се долавяше някакво безразличие и пасивност.

Тя ми се усмихна меко, щом влезе, и седна на стола най-близко до вратата. Беше се променила. Бяха изминали три дни, откакто я бях видял за последен път. Беше прекарала още три дни и три нощи между четири стени, една дебела стоманена врата, със светлина, процедена през матовото стъкло на четириъгълен прозорец.

Дните и нощите в една килия са по-дълги от денонощията навън. Те могат да бъдат като години и да се запечатат като години в съзнанието. Венке Андресен имаше вид, че е прекарала шест години, а не само три денонощия зад стените. Кожата й беше избледняла, имаше по-болнав вид отпреди. Сивите сенки под очите й вече не бяха причинени от безсъние, а от вътрешна трескавост, придала на погледа й помътнелия блясък на сивкава глазура.

Ръцете й лежаха отпуснати и безсилни върху масата. Наведох се и ги хванах, стиснах ги, опитвайки се да ги възвърна към живот. Но реакция не последва. Тя не ми отговори с ръкостискане, не се опита да задържи моите ръце в своите. Ръцете й лежаха отпуснати като полуизядени хлебчета между пръстите ми.

Промълвих:

— Как си, Венке?

Тя не отговори на въпроса ми, вгледана в мен, но някъде дълбоко в дъното на очите й нещо просветна.

— Какво, какво се е случило? — попита.

Пуснах едната й ръка и бързо прокарах моята по лицето си:

— Това ли имаш предвид?

Тя бавно кимна.

— Малка среща. С Джокер и бандата му. Но не последна — днес подир обед пак ще се видим.

— Бъди предпазлив. — Венке се огледа наоколо. Сякаш искаше да ми каже, че ако не бъда предпазлив, ще завърша на това място като нея. От другата страна на масата, от другата страна на затворническите стени.

Подех внимателно:

— Имам няколко въпроса към теб, Венке.

Тя очакваше да продължа, но в очите й не се четеше никакво очакване. Въобще въпросите ми не я интересуваха.

Това изведнъж ме накара да си помисля за нощите, които прекарва, за сънищата, които я мъчат. Несъмнено тежки и изтощителни, щом са я довели до такова състояние, до такава промяна от петък насам.

— За Рикард Люсне. Говорих с него. Между другото и за миналия вторник. Тогава, както ми разказа ти…

Държах я под очи. Не я изпусках от поглед. Но все още не забелязвах никаква реакция, нищо.

— Както и да е, но неговото описание на вечерта се… различава от твоето.

Погледът й напомняше поглед на препарирано животинче, на спяща кукла. Тя беше изпаднала в будния сън на Спящата красавица, но може би ако я целунех…

— Какво всъщност се случи, когато се върнахте вкъщи, Венке?

— Да се случи? Случило ли се е нещо? Аз ти разказах всичко.

— Да, но той твърди друго. Според него вие… вие сте лежали заедно, Венке. Ти и той — в леглото! Е?

Ръцете й не се събудиха за нов живот. Тя само ги отдръпна от моите и се опря на ръба на масата. После рече:

— Той лъже, Варг. И ако ти му вярваш, значи не си ми повече никакъв приятел.

Венке можеше да изкрещи тези думи, ала те прозвучаха така, сякаш ние бяхме женени от двайсет години и тя ми съобщаваше, че на обед ще ядем кюфтета от риба.

— Аз съм ти приятел, Венке! И ти знаеш това. Аз не му вярвам, щом ти твърдиш обратното. Но защо… защо ще ме лъже?

Тя леко сви рамене:

— Ами мъже.

Не исках да я питам повече. Тя надали щеше да ме лъже. Продължих по списъка си:

— Гюнар Воге?

Сега реагира. Затвори очи и силно разтърси глава. Когато пак ги отвори, погледът й се бе изяснил и тя сякаш се бе посъвзела.

— Да? Какво пък с него?

— Защо не ми каза, че си го познавала?

Запъна се.

— Не разбирам. Не виждам какво общо може да има… какво може да означава. А и въобще не бях се сещала за него, преди ти да…

— Някога сте били близки.

— Да, но боже мой, Варг, оттогава измина цяла вечност. Как може след толкова години да си мисля за човек, с когото съм прекарала няколко месеца преди толкова време.

— Но той те е обичал!

— Не знам нищо за това — отсече кратко Венке.

— Може би. Но не ти ли се струва странно, че той изведнъж се е появил там, в същия квартал, където си и ти, в блока до теб?

— Защо пък? Много хора се срещат отново по подобен начин. Събираш се с някаква компания и изведнъж се натъкваш на човек, когото не си виждал от десет години. Купуваш си билет за кино, а ето че на стола пред теб седи жена, с която преди двайсет години сте ходили заедно на училище.

— Но ти си се срещала с Гюнар Воге и си говорила с него.

— Да съм се срещала? Засякохме се няколко пъти на улицата и си разменихме по някоя дума. Нищо повече.

— Но някога…

— Гюнар и аз, да. Прекарахме два нелоши месеца от едно лято преди доста години. Още не бях срещнала Юнас, да, беше преди есента, когато се запознахме. И аз останах при Юнас. След него не съм поглеждала друг мъж. За мен съществуваше само той. Любовта е такава, нали?

— Слушал съм да ми го казват. Значи заради Юнас си скъсала с Воге?

— Да. Да, може би… Но това не означава…

— Какво не означава?

— Ти не смяташ… ти не си мислиш, че…

— Какво не трябва да смятам, какво не трябва да мисля?

— Ох, колко смешно е, Варг. Оттогава изминаха сто години и цялата тази история не може да има нищо общо със случилото се.

— Но ти не бива…

Усетих, че се изнервям. Гласът ми отекна рязко и аз веднага го понижих. Продължих по-тихо:

— Ти не бива да защищаваш други хора, Венке. Остави Гюнар Воге сам да се защищава, ако се наложи. Не му липсва ораторска дарба за това. Ние трябва да освободим теб, нали?

— Да, но…

Пелената пак затули очите й. Гласът й се обезцвети, отново стана вял, неутрален:

— Безнадеждно е, Варг. Ще ме осъдят. Ще ме затворят до края на живота ми и аз никога вече няма да видя Роар. Кой знае, може би така е по-добре. Дори и за мен. Юнас е мъртъв, а той вече ме беше наранил. Какво ще правя навън?

Наведох се към нея през масата:

— Имаш какво да правиш, Венке! Ти си млада, поврага! Ще започнеш живота си отначало. Можеш да срещнеш нови приятели, нов мъж. Нали не се влюбваме само в един човек за цял живот? Нали обичаме много хора — майки и дъщери, бащи и синове, съпруги и съпрузи, — любими, приятели. Ще срещнеш някой друг, ако не тази, то през идната година, ако не днес, то утре. Не бива да се предаваш. Разбираш ли?

Тя кимна.

Казах:

— След като Юнас те напусна, а си знаела, че Гюнар Воге е наблизо, никога ли не си помисляла да подновиш връзката с него? Ти си го познавала, имала си хубави спомени от лятото, което сте прекарали някога.

— Не, Варг. Никога.

Венке преглътна и в очите й бликнаха сълзи. В гласа й се долавяше ридание, когато каза:

— Само…

Устните й оформиха името безмълвно — името на един мъртвец.

Оставих я да плаче. От устата й не излизаше нито звук, изправена на стола, тя не криеше лицето си с ръце. Сълзите се стичаха от очите й надолу по бузите, устата, ъглите на устата, чак по брадичката. После секнаха, пресъхнаха. След като Венке спря да плаче, аз извадих една носна кърпа и се наведох към нея. Изтрих следите от сълзи по лицето й и само около очите остана изопната червена дъга.

Рекох й:

— Пак ще дойда, Венке. Бъди спокойна. Всичко ще се оправи. Знам това.

Тя кимна подпухнала.

Почувствах нещо необичайно, от което ми прималя. Отместих поглед от устните й към очите. Опитах се да прогоря с внушение пелената, която ги забулваше, да разтроша на парчета безразличието и отчуждеността, които я сковаваха, да я извадя от вцепенението на Спящата красавица. Изцяло в плен на този подтик, аз се наведох през масата и ако тя също бе направила подобно движение, щях да я целуна.

Ала тя не се наведе към мен. Седеше изправена от другата страна на масата на разстояние хиляда мили от една голяма любов. Облегнах се отново назад и промълвих:

— Добре. Нямам какво друго да те питам.

Станахме едновременно. Разговорът между нас секна.

— Бъди предпазлив, Варг — прошепна Венке.

— Добре — отговорих.

Надзирателката също се бе изправила. Гледах я как води Венке Андресен обратно към килията. Венке се движеше като болник, едва-едва посъвзел се след дълго лечение, и сякаш едра и силна сестра я отвеждаше властно към леглото.

А аз? Аз бях като вятър. Носех се насам-натам и хората почти не ме забелязваха. Задавах въпросите си и получавах в отговор нови въпроси. „Любовта е такава, нали?“, беше казала тя.

Да, съгласен бях с нея. Любовта е самотно нещо, камъче, намерено на плажа, което носиш в джоба на панталон, който рядко обуваш. Ала камъчето си е там и ти знаеш това. Знаеш, че те съпътства през целия ти живот, от раждането до смъртта — любовта е сляпа като камъче и самотна като пустинен плаж. Знаеш и това.

Излязох навън, поривист и лек като локомотив, весел като осквернител на гробове.

42

Града захлупи сив бетонен покрив и настана неестествен мрак. Скоро щеше да завали.

Поех бързо по кея към сградата, където кантората ми се намираше дори и когато ме нямаше там. На минаване покрай кафенето на втория етаж усетих аромата на силно кафе. Но не се оставих да ме възпре. Продължих нагоре.

Затворих се в кантората си, която ме посрещна с мириса на изсушен от радиаторите въздух и наслоен прахоляк. Миришеше на застояло като в саркофаг.

Хвърлих якето си настрана и седнах зад бюрото. На стената срещу мен висеше календар, обърнат на листа на февруари, но аз имах чувството, че не съм в състояние да стана и да го откъсна, за да се види този на месец март. Пък и картинката, илюстрираща февруари, ми допадаше повече: море, покрити със сняг покриви и планински върхове, небе, каквото рисуват шестгодишните деца — чисто и синьо.

Завъртях се на стола и погледнах през прозореца. Навън бе станало тъмно като в рог. Автомобилите се движеха със запалени фарове, сякаш минаваха през тунел. Долу на пазара продавачи разпъваха сгъваемите покриви на сергиите си, а хората бързаха да се подслонят, разперили чадърите пред себе си като щитове.

Дъждът рукна.

Сякаш морето се издигна като стена през града. Дъждовните капки бяха големи, тежки и оловносиви. Те като че се взривяваха, падайки по тротоарите и улиците, огънаха платнените покриви на сергиите и напълниха канавките с кафява вода, понесла се със скоростта на ураган.

Само за минути улиците се обезлюдиха. Хората се прислоняваха, където намереха, изпълваха магазините, но без да купуват, кафенетата, входовете. Имах чувството, че наблюдавам страхотен спектакъл. Мълниите падаха като огнени клинове. Гръмотевичните удари разцепваха простора. Потопът изми града, направи го като нов за новата седмица, заличи пресните следи от отминалите почивни дни.

Валя около половин час. Мълниите започнаха да светят подобно на далечни SOS-сигнали от джобно фенерче. Гърмеше все по-слабо и по-слабо, докато най-сетне отгласите на бурята не достигнаха до мен като къркорене на нечий стомах в края на коридора. Дъждът утихна, загърнал с блестяща коприна покривите на къщите, дърветата, планинския склон и крайбрежния булевард. Блестяха и чадърите на хората, които започнаха да се измъкват от укритията си, бледолики, но с очи, грейнали като слънца. Животът можеше да продължи.

Прелистих набързо указателя и намерих номера на Рикард Люсне. Той се обади и аз казах:

— Люсне? Тук е Веум.

— Аха? Добър ден. Благодаря ти за компанията в петък.

Слушах гласа му и си го представях пред мен: вълк. С посивяла коса като козина, дебнещ зад бюрото си, със стоманеносилни крайници.

— Току-що разговарях с Венке — подех. — Тя не желае да ти предам поздрави от нея.

— Какво? Какво искаш да кажеш?

— Не беше особено въодушевена, че ти си ми разказал всичко.

— Ама ти каза ли й…

— Излъга ме, нали, Люсне? Не си спал с нея миналия вторник, а? Не си успял да стигнеш чак до там? Още един път е трябвало да си пасуваш.

Вслушвах се в тишината. Небето вече просветляваше. Беше спряло да вали.

— Какво ще кажеш, Люсне?

— Добре де. Може и да не съм спал с нея — проточи той бавно и след дълга пауза.

— Но защо ме излъга?

С удоволствие бих го гледал този момент, но нямах време да пропътувам разстоянието дотам само за да видя глупавия израз на лицето му, когато мънка:

— Нали знаеш как е, Веум… Ние мъжете…

— Тъй ли? Добре, я ми разкажи как е, да го чуя от човек, обиколил света и опознал жените.

— Чуй, Веум, не се опитвай да ме подиграваш. Знам кога съм извършил глупост. Понякога човек трябва да си слага катинар на устата.

— Не само понякога, а винаги. Но ти все още не си ми отговорил на въпроса.

— Добре, добре. Не съм спал с нея. Така беше. Но езикът често ни прави шеги, нали? И бездруго споделих с тебе прекалено много. За всичките си жени. И за това колко пленен бях от нея, от Венке. Как тогава да ти призная своето първо голямо поражение? Просто това ми бе невъзможно, Веум. Не можех… аз съм мъж и не мога да се тюхкам, че някоя ми се е опънала с „не“.

— Значи тя те отхвърли?

— Да, каза „не“. Просто и направо: „не“. Попитах я дали мога да вляза и да остана с нея. А тя: „Не. И дума да не става, Рикард. Не!“ Отидох си вкъщи и легнах да спя сам.

— И ти беше много трудно да ми признаеш това?

— Да, трудно ми беше, Веум.

— Както и за другото, което не ми разказа?

— Другото?

— За сина си. За единствения ти син — Юхан. Да го наречем Юхан Педершен, по прякор Джокер. Синът ти от една жена на име Хилдур Педершен, синът, комуто си помагал през всичките години от раждането му досега, ала от разстояние, винаги от разстояние. Защо не ми поразказа за него, Люсне?

— Аз… аз… Не разбирам какво общо има това с всичко останало. Аз… един мъж може да запази някои свои тайни за себе си, нали? Нима няма това право?

— Дотогава, докато не започне да прикрива един убиец, да.

— Един убиец? Но това е смешно, Веум. Да не би да смяташ, че Юхан може да е… че той има нещо общо с…

— Не, Люсне. Не го мисля. Знам, че Юхан няма нищо общо с убийството. Но то трябва да се разследва и укритото пречи за намирането на истината. Ако въобще има такава…

— Веум! — Гласът му беше станал сипкав. — Аз имам… пари, Веум. Мога да платя. Стига само, стига само да не намесваш името ми, да не даваш гласност, та хората да разберат за Юхан. Аз мога…

— Но какво толкова лошо има в едно извънбрачно дете, Люсне? Особено в наше време.

— Не става дума за това. Но мнозина ще твърдят, ще разпространяват, че аз съм го измамил. Че аз съм го докарал до положението да е тъй изпаднал.

— Хората ще говорят. И може би с основание.

— Но чуй ме, не знам кой ти плаща, ала не вярвам, че Венке ти е дала пари. Готов съм да ти платя, да ти дам моя дял от хонорара ти, Веум. За да й помогнеш. Стига да…

Погледнах нагоре към тавана. Още никой не се беше досетил да пробие там дупка, та жълтиците да ми падат направо на главата. Досега кой ли не ми обеща пари, а по някаква причина те все не стигаха до мен. Дали не ги бавят нещо по пощата?

— Вече ми е платено, Люсне — казах. — Нямаш ли още някоя тайна, която да ми довериш, преди да прекратим разговора?

— Аз… не. Не, но…

— Всичко хубаво засега. Ще се видим на някое състезание за ветерани. Тренирай днес, но не кръстосвай пътищата си с моите, Люсне!

— Аз…

Не го изслушах. Сложих слушалката. Едва след това се сетих, че той сигурно би могъл да ми набави няколко бутилки акевит на безмитна цена. Но пък веднага реших, че не бих ги пил с наслада. Нито за миг.

Трябваше да проведа още един разговор по телефона. Много важен разговор.

Белите петна по небето ставаха все по-големи. Може би, преди да падне мрак, щяхме да имаме възможността да се полюбуваме на къс синя безбрежност.

Позвъних в рекламното бюро „Палас“ и помолих да ме свържат със Сулвай Мангер.

— Един момент — прозвуча уморено-рутинен глас.

Чаках. Погледнах часовника си. Под счупеното стъкло на циферблата стрелките отмерваха хода на времето. Току-що минаваше два часът. Слънцето се беше приближило с две деления по-близо до хоризонта, там горе зад сиво-белия облачен килим, и пълзеше по него като призрак на далечно лято, плах и виновен, загдето не смее да се покаже поне веднъж.

Гласът й прозвуча с лека уплаха, явно не беше разглезена от добри новини.

— Ало? На телефона Сулвай Мангер.

— Добър ден. Казвам се Веум. Варг Веум. Частен детектив съм и аз…

Тя ме прекъсна:

— Ако това е шега, то…

— Не, не, госпожо Мангер. Не е шега. Съжалявам наистина, ако звучи така, но…

— Извинете, но в момента съм поизнервена. Пък и никога досега не съм говорила с частен детектив.

— Не сте никакво изключение. Но по същество: ще бъде може би преувеличено да твърдя, че познавах Юнас, но ние станахме с него фактически доста близки вечерта, преди… И той… той ми разказа за вас по начин, който… Е, помислих си, че вие ще пожелаете да чуете какво ми каза той. А може би в замяна пък вие ще ми разкажете нещичко за него. Опитвам се да разбера онова, което се е случило. Което наистина се е случило.

— Така ли? Но аз мислех, че полицията… О, моля за момент.

Прекъснаха я. Чух гласа й да казва, но не в слушалката, а някому в стаята: „Не, не сега. Само за минута. Можеш ли да ми дадеш пет минути? Окей. Затвори вратата, бъди така добър.“

После отново се обади:

— Ало? Докъде бяхме стигнали? Вие искахте да говорите с мен, нали?

— С голямо удоволствие. Стига да не ви безпокоя. Аз, аз високо ценях Юнас, въпреки че не го познавах особено добре. Аз…

Тя пак ме прекъсна:

— Нека се изясним, Веум. Така се казвахте, нали?

— Да.

— Мъжът ми, разбира се, узна всичко за Юнас и за мен. Полицията е била така любезна да го осведоми. Е, това сигурно е било необходимо. Или с други думи, ако си въобразявате, че можете да цедите от мен пари, вие се заблуждавате. Не искам да ви обидя, но…

Сега беше мой ред да я прекъсна. Казах с възможно най-мек тон:

— Хората имат превратни представи за частните детективи, госпожо. Те гледат прекалено много американски криминални филми и ни мислят или за яки и широкоплещести самци с бутилка уиски в единия вътрешен джоб и блондинка в другия, или за дребни мръсни типове, които решат оредялата си коса на алаброс, носят вратовръзки с петна от яйчен жълтък и цицат пари от съгрешили съпруги. А всъщност… — Огледах кантората си. — Всъщност ние сме скромни посивели човечета в тесни, но уютни канцеларийки с куп неплатени сметки, които вече дори не ни правят гузни, и с календар, от който не ни дава сърце да откъснем страницата на февруари, макар месец март да е вече дошъл. Приличаме на инкасатори — заключих с въздишка и попитах: — Кога можем да се срещнем?

Тя отвърна замислено:

— Кажете ми, така ли говорите винаги?

— Само когато съм трезвен.

— Не знам впрочем дали ние имаме кой знае колко да…

— Не се плашете от начина ми на говорене, госпожо. Понякога не се владея. Какво да правя. Когато седя очи срещу очи с жена под шейсетте, аз съм като тринайсетгодишно момче, което е решило да се жени: безопасен като безкрака бълха.

— Горе на Йоврегате, зад църквата, има една малка сладкарница.

— Да, знам я. Знам точно къде е.

— Можем да се срещнем там в три и половина, ако ви устройва.

— Добре. Ще дойда.

— Но аз трябва да си бъда вкъщи не по-късно от четири и половина. Мъжът ми…

Не каза нищо повече, но разбрах, че ще й е трудно да поставя на изпитание толерантността на съпруга си.

— Всичко е наред. Довиждане.

Сложих слушалката и въздъхнах облекчено. Все пак беше нещо. Станах и решително се насочих към календара, заобикаляйки бюрото. Вдигнах ръка, но се разколебах. „Не, още не — казах си. — Още не.“

Заключих и слязох през два етажа надолу до погребалното бюро за вкусни обеди. Бавно и с всички подробности погълнах една порция тъй, както това би сторил осъден на смърт.

43

Това беше съвсем малка сладкарничка и толкова сладкарница, колкото и магазин. Във всеки случай не беше заведение. Нямаше място за певец с микрофон и сигурно щеше да е трудно да се уединиш с някого там. Аз поне бих избрал друго място.

Стъклен шкаф — тезгях със сладки и хлебни изделия делеше помещението на две. Най-вътре, вдясно, беше поставен голям хладилник, пълен с лимонади и плодови желета. Между него и вратата имаше две масички, всяка с по два стола. Вляво от вратата, почти под самия прозорец, имаше още една масичка. Общо три. Избрах си тази до бара хладилник: най-дискретна, ако въобще можеше да се нарече дискретна позицията на метър и половина от хладилника и на три метра от вратата.

Зад шкафа тезгях стоеше възрастна дама със сива коса и лице, набраздено с благородни бръчки. Облечена бе в жълто — блуза, пола и престилка на сервитьорка.

Поръчах два сладоледа с ром и чаша шоколад с крем. Часът беше три и двайсет и пет. Имам лошата привичка да съм винаги пет минути преди уреченото време.

Тя се появи на прага, осветена от слабите лъчи на залеза. Не й беше потребно да ме търси. Бяхме само двамата. Когато дойде до масата при мен, видях, че е съвсем дребна. Подаде ми бледната си тънка ръка и се представи:

— Здравейте. Аз съм Сулвай Мангер.

Станах и поех ръката й:

— Варг Веум. Добър ден.

Тя ми се извини, че е закъсняла с пет минути. Казах, че това не е нищо, и тя тъжно се усмихна, сякаш бе свикнала да получава подобни отговори от всички мъже. Отиде до тезгяха и си поръча чаша кафе и половин кръгла френска кифла.

Когато се върна, Сулвай разкопча палтото си още преди да седне. Беше го носила няколко години: зелено палто от полуизбеляло кадифе с големи ревери и широк колан с тъмнокафява тока. Под палтото се виждаше бежова блуза на цветчета — кафяви и оранжеви, които й придаваха есенен вид. Блузата падаше свободно, без да издава контурите на тялото отдолу — някак романтично и загадъчно. Съчетана бе със зелена кадифена пола. Сулвай имаше широк ханш, който наред със слабата горна част на тялото придаваше на външността й някаква непропорционалност. Фигурата й нямаше нищо общо с класическите линии на пищната Венера или на стройната Диана, но пък беше фигура на жена, в която можеше страшно бързо да се влюбиш, защото сякаш трогателно молеше за закрила, за нежност.

Обезобразеното ми лице беше в случая направо недопустимо, грубо, ужасно. Почесах се по брадата, защото се почувствах неловко.

— Аз съм ви виждала преди — каза тя, вглеждайки се в мен.

— Нека преминем на „ти“ — предложих. — Много ми е напрегнато да употребявам учтивата форма.

Тя се усмихна предпазливо:

— Да, разбира се, наричай ме Сулвай. А аз ще ти казвам… Чакай малко — как беше? Видар?

— Почти бих желал да е така.

— Да?

Очите й бяха тъмносини, толкова тъмни, че изглеждаха почти черни. Косата й се спускаше права и гладка като на момиче и обкръжаваше лицето й: нито руса, нито кафява, нито червена, а всичко това наедно. Бях съгласен с Юнас — дори и от голямо разстояние, всеки мъж би я забелязал.

— Името ми е Варг — поясних.

Тя не се засмя, а рече:

— Слушай, мисля, че това ще бъде трудно запознанство. Все още не мога да повярвам докрай на това, което ми казваш. Първо не вярвах, че си частен детектив, а сега — наистина ли се казваш…

Кимнах:

— Да. Казвам се Варг и съм частен детектив.

Тя бавно кимна и пак се усмихна.

— Добре. Вярвам ти. Вярвам ти, когато те гледам.

Лицето й беше приятно, но и то не отговаряше на класическия идеал за красота: малка уста, кръгли и румени бузи, трапчинки. Нос прав и тънък, брадичка твърда и силна. Ако не бяха косата и очите й, тя щеше да изглежда като всяка мила и приятна жена. Но очите издаваха топлосърдечност, а тази коса…

Погледнах косата й и тя каза:

— Сега е моментът да ме попиташ какъв всъщност е цветът на косата ми.

— Така ли мислиш? — усмихнах се аз.

— Всички го правят по някое време. Но най-вече в началото.

— А ти какво отговаряш?

— Ами че е неопределена, или казвам, че е кестеняво-руса, което често ги озадачава.

Тя ми харесваше. Не беше младо момиче. Тънките бръчици около очите й издаваха, че е минала трийсетте. Пък и преживяванията от последните дни бяха оставили следите си: тъмните, синьо-сиви кръгове под очите й надали са били толкова забележими допреди една седмица, а двете напрегнати гънки в края на всяка от веждите сигурно въобще не бяха съществували преди седмица. А такива следи не се изтриват и когато мъката избледнее, впиват се здраво в теб до края на живота ти, до деня, в който и ти самият ще бъдеш заобиколен от тесен кръг опечалени.

Подех:

— Сулвай…

Тя бързо погледна нагоре и в гласа й се долови внезапна уплаха, когато каза:

— Да?

— Преди една седмица, миналия вторник… седяхме в „Брюгестуен“ заедно с Юнас и той…

Очите й заблестяха. По меките й устни премина конвулсия и те затрепериха. Тя ги стисна и бързо избърса очи с дясната си длан.

— А… Извинявай…

Дамата зад тезгяха се оттегли деликатно във вътрешната стаичка. Чухме проскърцването на табуретка и шумното прелистване на вестник.

Казах:

— Не искам да те измъчвам. Недей да мислиш така. С теб ще бъда прям: помолих те да се срещнем, защото искам да узная нещо повече за теб и Юнас. За да открия кой наистина го е убил. Аз самият не го познавах много добре. Срещали сме се един-единствен път, само тогава.

— Само тогава? — Тя ме погледна учудено.

— Да.

— Това е бил неговият последен ден. За това си мислех после. Опитах се да си спомня всичко, което бяхме правили, всичко, което си бяхме казали. Но не открих нищо особено, защото това беше един съвсем обикновен ден. Делник като всички други. И аз не знаех — ние не знаехме, че ще му е последен. Как бихме живели, Варг, ако трябваше да знаем или трябваше да изживяваме всеки ден така, сякаш е последен? — Тя ме погледна право в очите. — Ти би ли живял тогава по друг начин?

— Да. Да, мисля, че бих.

— Но никой никога не знае това предварително, преди да е станало фатално късно.

Тя прехапа устни.

— Аз… аз го обичах!

Почувствах се необикновено развълнуван.

— Слушай, Сулвай, аз… преди да си казала нещо повече, искам да знаеш, че можеш да разчиташ на мен, че аз…

Тя положи ръката си успокояващо върху моята за няколко секунди, стисна ме поривисто за китката и пак я отдръпна. Гласът й беше мек и топъл:

— Знам, Варг. Знам, че се казваш Варг и че си частен детектив и че аз мога да се осланям на теб: ти няма да злоупотребиш с това, което ще ти кажа. Виждам го по лицето, в очите ти. Мисля дори, че при други обстоятелства… бихме могли да станем приятели…

— Юнас ми разказа… — подех.

— Извинявай. Аз те прекъснах. Юнас ти е разказал…

— За теб. Той ми каза, че се доверява само на мен. Не знам защо. Беше пийнал, но…

— Идва един ден, Варг, в който всички тайни напират да излязат на бял свят. Ти носиш в себе си нещо, което знаеш само ти и нямаш кому да го разкажеш независимо от желанието, което изпитваш. Ала знаеш, чувстваш вътрешно, че не бива да го споделяш с когото и да е. И ето че срещаш някого, усещаш, че можеш да разкриеш тайната си. Няма значение каква е, дори да се отнася за любов, за незаконна любов. — Тя ме погледна замислено. — Аз мислех… Можеш да ми вярваш, че много мислех през тези дни, след онази сутрин, когато от полицията ми позвъниха, за да съобщят… че той е мъртъв. Мислех си за цялото време, откакто бяхме заедно, за тези най-щастливи години в живота ми, Варг. Наистина. Другите могат да го нарекат изневяра и както си искат, но никога дотогава не съм била толкова щастлива. От първото плахо влюбване до тази топлота, която съществуваше между нас, особено накрая. Спомням си началото, когато се влюбих в него, когато се опитвах да се овладея, казвайки си. „Ти имаш хубав брак, Сулвай, хубав брак!“ Но, господи, това бе все едно да се опитвам да спра локомотив. И едната мисъл биваше последвана от друга: бях ли наистина щастливо омъжена, след като можех да се влюбя в друг? Юнас казваше винаги, че чувството, което е изпитвал към мен, в никакъв случай не е било сексуално, или поне в началото, а по-скоро романтично. А за мен, за мен… — Тя понижи глас. Събра ръце и огъна пръсти. Златната й халка проблесна. Навън бе станало по-тъмно. Бръмчаха коли. Един жълт автобус спря на отсрещната страна на улицата. — Той беше първият, единственият, който ме накара да се чувствам като истинска жена. Напълно. — Сулвай направо шептеше. — Райдар, мъжът ми, изобщо не може да се сравнява…

Тя изведнъж почервеня, обля я прозрачна руменина, сякаш едва сега разбра, че доверява най-съкровените си тайни на човек, когото бе срещнала само преди половин час.

44

Седяхме мълчаливи известно време. Влезе някакъв клиент. Мъж на средна възраст, който купи половин хляб и си отиде. Старата дама отново се оттегли, но не преди да погледне часовника си.

Сулвай Мангер каза:

— Познаваш ли Райдар, мъжа ми?

— Не.

Тя порови в чантата си, извади оттам нещо и ми го подаде. Беше аматьорска фотография на мъж в цял ръст, със зелени моряшки ботуши, синьо-бели дънки, син анорак и фланелена риза на квадратчета. Седеше на камък до някаква река. Имаше разрошена и много късо подстригана руса коса, червеникава брада. През брадата му излизаше напрегнатата усмивка на тънки устни, на уста, малка като на госпожица.

— Това е Райдар.

Кимнах:

— Юнас каза, че му бил симпатичен. Нали е специалист в Университета — по американска литература? Специалността му била творчеството на Хемингуей и сигурно щял да припадне, ако видел жива мятаща се пъстърва.

Тя леко се усмихна:

— Грешката на Юнас беше, че той от време на време правеше много категорични констатации. Беше от онези хора, които могат да продадат баба си за една сполучлива реплика. Райдар не е никакъв Хемингуей, боже опази. Инак аз никога нямаше да се омъжа за него. Но смятам, че в живота си той е видял много повече живи пъстърви от Юнас. Освен това е човек на природата. Ние се срещнахме фактически на излет в планината. Добре живеем и аз бях доволна, дори много, преди да срещна Юнас. А сега, сега не знам. След като Юнас вече го няма, може би пак ще си възвърна чувството към Райдар. Ако той пожелае това. Защото и за него беше шок. Още повече, че дотогава не подозираше нищо… След като в полицията бяха разговаряли с него, той си дойде у дома блед, съсипан, съвсем сбръчкан. Но не ме обвини. Само ме погледна и това бе най-тежкото от всичко, ако разбираш. Но е порядъчен човек и никога не би ме ударил например. Наистина не знам какво ще стане с нас…

Тя се взираше пред себе си, сякаш остатъкът от живота й лежеше пред нея като някакво безкрайно пътуване с автобус, като завръщане от службата през синьо-сивия здрач, който никога не се сгъстява като нощ, нито избледнява в ден, а и не се разсейва. После погледна часовника си, вдигна очи към мен.

— Мисля, че трябва да тръгвам. Има ли още нещо, което те интересува?

Опитах се да се съсредоточа, но не успях. Тя каза:

— Не за това. Аз просто не те оставих да говориш. Изглежда, че те замаях с моето бръщолевене. Помогнах ли ти с нещо?

— Не знам. Мисля, че не. Но що се отнася до откриването на… Във всеки случай ти и Юнас ме научихте на нещо, което не разбирах съвсем преди това, нещо, което може би никога няма да разбера напълно. Нещо за любовта.

Тя кимна тъжно:

— Добре. Тогава срещата ни не е била напразна. — Опита се да бъде бодра. — Някой друг път, някой друг път ти трябва да ми разкажеш за себе си. Ще тръгваме ли?

Кимнах и станах. Тя закопча палтото си и на излизане кимнах на старата дама, която отиде при масата, за да прибере чашите.

Спряхме се навън. Духаше студен пролетен вятър, който развя косата от лицето й и го оголи. Сулвай каза:

— Ти забрави да потвърдиш дали не съм те виждала някога.

— Да. Миналият вторник. Бях дошъл в службата ти, да говоря с Юнас. Чаках го на рецепцията и ти мина покрай мен.

— Аха, спомних си. Добре. — Тя ми подаде ръка. — Благодаря ти за днес. Радвам се, че си поговорихме. Мисля, че това ми помогна.

Поех ръката й между дланите си и я позадържах.

— И аз благодаря, Сулвай.

Гласът ми се размекна. Очите ми се плъзнаха по лицето й, сякаш исках да запомня всяка от неговите черти в случай, че я виждах за последен път и ако този ден бе последен за единия от нас.

После всичко свърши. Пуснах ръката й, тя се обърна и тръгна нагоре към Скютевик. Усмихна ми се през рамо. Зеленото й кадифено палто се развяваше на силния вятър.

Гледах подир нея, докато изчезна. Повече не се обърна.

Изпитвах необичайно чувство, като я гледах. Не можех да откъсна очи от нея. Сякаш частица от самия мен ме изостави на тротоара, сякаш аз никога вече нямаше да бъда предишният Варг. И животът, и всичко останало изведнъж бяха получили нов, обезпокояващ смисъл.

Над мен и покрай двойния връх на църквата се стрелна уплашена чайка. Сякаш оловносиньо парче от здрача се беше откъснало и прелетяло покрай мен като случаен лист от стар вестник в един случаен ден от моя предишен живот.

45

Подкарах колата през района, който някога се наричаше Лаксевог, и се насочих към онази част на града, която се намира оттатък Людехорн.

Беше се стъмнило съвсем и невъзможно да се каже дали е зима или есен. Но Лаксевог аз обикновено свързвах с пролетта. Като момчета бяхме карали велосипеди от тук, и то винаги напролет — по асфалт, който сега най-сетне се беше показал след дългите месеци на поледици, сняг и дъжд. Вдишвахме студен и чист въздух под слънце, което още не бе достигнало зенита си, но все пак обливаше със златна светлина голите детски вратлета и късо подстриганите кичури. Пръстите ни замръзваха.

Лицето все повече ме заболяваше с приближаването ми към мястото, за което бях тръгнал. Сякаш драскотините се наливаха отново с кръв, сякаш тялото ми се противеше на решителността ми, на новата среща с брутално насилие, младежки юмруци и островърхи ботуши.

Големият супермаркет си стоеше на мястото и чакаше по-добри времена. Аз завих към четирите блока и паркирах до втория. Останах в автомобила, за да огледам обстановката. Не видях нищо подозрително. Сенките бяха без лице, мракът без пръсти.

Излязох от колата. Въздухът беше чист и студен, та имах чувството, че през нощта ще падне мраз. Малките мръсни локвички щяха да се заледят и старите хора щяха да си трошат кокалите на следващата сутрин.

Несъзнателно погледнах нагоре към жилището на Венке Андресен. Там беше тъмно. Нощта обгръщаше всичко.

Но аз не се бях запътил към този блок, а влязох в онзи, където се намираше младежкият клуб, макар че не тръгнах в посоката, определена от стрелките към мазето. Отидох към пощенските кутии. Гюнар Воге живееше на дванайсетия етаж, както стана ясно.

Завих към асансьора. Той ме чакаше. Влязох вътре, затворих вратата след себе си и натиснах копчето на дванайсетия етаж.

Сякаш гигант от поднебесните висоти си пое дъх дълбоко и изтегли асансьора дванайсет етажа нагоре. Вратата се отвори и аз излязох.

Жилището на Гюнар Воге се намираше в северното крило, най-близо до асансьорната шахта. Никой не отвори, когато позвъних.

Задържах се за момент до перилата и погледнах нагоре. Бях на най-високото място на сградата, като изключим покрива. Следващото значително стъпало нагоре беше самият Людехорн. Хората долу пред блока бяха станали още по-малки. Погледнах към колата си. Тя изглеждаше учудващо дребна и нищожна, като захвърлена играчка. Наоколо нямаше никого. Никой, който да отвори капака на мотора и да скъса проводниците, никой, който да се спотаи сред сенките край нея.

Позвъних напразно още веднъж.

После взех асансьора надолу. Излязох от блока, минах покрай другия и влязох в този, в който живееше Джокер. Пак взех асансьора нагоре, този път заедно с един неприветлив мъж с рогови очила. Озовах се пред вратата на Хилдур Педершен, позвъних и Хилдур Педершен отвори след обичайния интервал. Тя май не беше особено очарована, че ме вижда отново.

— Нямаме какво повече да говорим — тросна се тя, още преди да съм си отворил устата. — Махай се. С теб имам само бели.

— Не съм дошъл при теб. А при Джо… Юхан.

— Защо? — попита подозрително тя.

— Нека да кажем, че имаме да разрешим въпроси, свързани с няколко остроноси ботуша.

Тя внимателно се вгледа в лицето ми и нещо като усмивка пробягна по нейното.

— Да не би някой да те е използвал вместо дансинг, Веум.

— Те дори не бяха ходили на кръжоци по танци — отговорих. — Пък и не ме поканиха. Досега винаги съм бил използван за украса, но сега измазаха с мен асфалта.

— С удоволствие бих те слушала, Веум, страшно си забавен, ала не и когато имам да нося на краката си сто и двайсет килограма. Не ми се стои на прага. А съвсем не съм настроена да те поканя вътре.

— Както казах, исках с Юхан…

— Той не е вкъщи.

— Не?

— Няма го. Един господ знае къде е.

— И ти наистина не знаеш къде може да е?

Тя тръсна плещи и площадката под мен потрепери.

— Не.

Вратата се затръшна под носа ми и аз тръгнах бавно надолу по стълбите.

Мислех си за разговора със Сулвай Мангер. Напрегнах се, за да чуя ехото на гласа й, което все още звучеше в мен. Виждах косата й, представях си как бих се чувствал, сведен над нея, опиянен от уханието й, от топлината на кожата й… Опитах се да си я представя с Юнас Андресен и ги виждах не в леглото, а хванати ръка за ръка, с радостни усмивки, в смълчан парк зиме, под дърветата, които приличат на черни, протегнати ръце, вкопчени в бледосивото небе, вещаещо сняг. Единственото, което виждах, бяха двама души, прегърнати, плътно долепени един до друг, на път, отникъде и за никъде, просто на път. И ето че него го няма, а тя върви сама.

И Венке Андресен… Опитвах се да мисля за Венке Андресен. Но не успявах. Виждах Роар. И внезапно ме прониза тревожна мисъл: какво ли ще стане с него?

Но Венке Андресен…

Може би Сулвай Мангер беше от онзи тип жени, които рядко се срещат и които за миг изтриват от паметта лицата на всички срещнати преди това жени, на всички познати и любими. Може би именно това се беше случило и с Юнас Андресен?

Дали?

Бях вече долу. Излязох от блока.

Усетих, че се доближавам до нещо, до някаква информация или достоверност. Сякаш разговорът със Сулвай Мангер стопи у мен нещо, сякаш едва сега разбрах същността на всичките действащи лица, които участваха в тази драма. Юнас и Сулвай, които са се срещнали с десет години закъснение. Венке, която просто е изчезнала някъде между тях. Роар, който не можеше да влияе върху събитията, с когото нещата само се случваха — дете и както всички деца — невинен. Другите, за които още не бях сигурен, че се движат в кръга на тримата възрастни и детето: Райдар Мангер, Рикард Люсне, Гюнар Воге, Сулфрид Бреде, Хилдур Педершен и Джокер.

Джокер, с когото имах да си разчиствам сметки. Джокер, с когото смятах, че трябва да говоря, преди да потърся някои други.

Върнах се до колата и си взех джобното фенерче. После минах покрай последния блок и поех нагоре към склона, където беше потулена колибката на Джокер и неговата банда. Може би те бяха горе, всички заедно. Може би седяха там и чакаха, радваха се на новия рунд с будалата Веум, любимата боксова круша за всички момчетии.

Ето че пак се промъквах напред в мрака. Дърветата леко шумоляха. Долу към блоковете някой запали мотоциклета си и изчезна. Измяука котка, готвеше се за нощния мраз.

Колибата се показа смълчана и по всичко личеше — изоставена между дърветата. И последния път беше такава. Но тогава вътре имаше някой: Роар. А когато излязохме оттам, гората беше пълна с живот.

Описах широк кръг около нея и направих няколко бързи прибежки между дърветата. Не съзирах никого. Запалих фенерчето си, пуснах лъч светлина между дърветата, стволовете и храстите. По земята около хижата имаше стъпки, ала инак не се виждаше жив човек.

Свих към пътечката, която водеше към хижата. Познах отново грапавата повърхност на използваните плоски греди. Остатъци от цимент и бетон лежаха като брадавици и израстъци покрай външните стени. На едно място от земята се подаваше арматурно желязо.

Поспрях се и прилепих ухо на вратата. Чувах единствено пулсирането на собствената си кръв — в слепоочията и в тъпанчетата на ушите си.

Внимателно протегнах лявата си ръка и бутнах резето на вратата настрана. Никакъв шум. Пълна тишина.

Отново се огледах. После насочих бавно лъча от фенерчето към отвора на вратата, осветих пода вътре, утъпканата земя с мръсните вестници.

Лъчът намери нещо. Чифт ботуши и друго нещо в тях. Бързо вдигнах фенерчето нагоре.

Джокер седеше и ме чакаше. Седеше, подпрял гръб на стената и изпънал крака върху пода. Очите му гледаха точно към отвора в стената на колибата, сякаш ме беше чакал дълго.

Той седеше и презрително ми се хилеше. Единственото чудно нещо бе, че ми се усмихва с две усти. Но долната му уста не беше всъщност уста, а широко отворена зееща рана в самия гръклян. Това бе най-леденото хилене, каквото бях виждал някога.

46

Кръвта му още течеше. Тя сякаш бликаше през дупката на гърлото, а струйката надолу по врата пълзеше в ризата му, опетнена от нея. Приличаше на кръв, изтекла от пастта на вампир след смъртоносно захапване. Но усмивката му беше беззъба, а устните — тесни, като изрязани с нож. Нанесен му е бил бърз, смъртоносен удар с нож и достатъчен, за да не се повтаря. Той беше паднал назад към стената, а после се беше свлякъл надолу, смачквайки с ботушите си един стар вестник.

Затреперих, както си стоях, и изведнъж осъзнах, че гората е зад мен. Бързо се завъртях и хвърлих светлия лъч от джобното фенерче като копие в мрака. То не улучи нищо, което се движи. Гората стоеше на мястото си.

Но това не означаваше, че в нея няма никой. Може би там, в мрака, дебнеше човек, който току-що е убил. Може би все още има нож в ръката си, нож, по който кръвта не е успяла да изсъхне. А този, който веднъж е използвал ножа, лесно го използва отново. Особено ако това не е вторият му, а третият път. Такъв човек може да стои в мрака и да ме наблюдава — това по всяка вероятност бе убиецът на Юнас Андресен.

Но Джокер — защо Джокер бе мъртъв? Та нали бе стоял до мен долу пред блока, когато беше убит Юнас Андресен? Дали бе видял нещо отдолу, след като аз го бях напуснал? Докато аз съм се изкачвал по стълбите, той сигурно е видял един друг човек да тича надолу от другата страна на блока. Дали е видял нещо, от което после се е опитал да извлече пари? Дали беше си уговорил среща с човека, когото бе видял, и не беше ли тази среща станала фатална за него?

Въпросите ме пронизваха, докато се взирах в тъмнината между дърветата и надолу към запалените светлини в жилищните блокове.

Но в такъв случай: кой?

Опрял гръб на рамката на вратата, която се състоеше от една тънка летва, аз отново преместих светлината на фенерчето в колибата, осветих пода. Не забелязах никакъв нож. Там всъщност нямаше нищо друго, освен един труп. На млад човек, комуто не беше съдено да остарее, тяло, което след седмица или две щеше да стане на пепел, душа, отпътувала натам, закъдето отлитат всички души.

Нямах какво повече да правя там. Не бях нито лекар, нито теолог. Напуснах колибата предпазливо и много внимателно. Мракът се стелеше на талази, звездите искряха над мен като сигнали за помощ от някакъв черен океан.

Вървях бързо и спирах рязко. Вслушвах се. Не чувах нищо: никакви стъпки, които да ме преследват, никакви звуци, които да изчезват изведнъж, заедно със спирането ми.

Вървях по-нататък, като постоянно се оглеждах назад, встрани и напред. Вървях колкото може по в средата на пътечката, колкото може по-надалеч от дърветата.

Като стъпих на асфалта, имах чувството, че се връщам в цивилизацията. Усетих, че пръстите ми се впиват в джобното фенерче, а мускулите на врата ми се схващат.

Телефонната кабина се намираше от вътрешната част на тротоара, до няколко ниски, голи храсти. Дори и джудже би имало проблем да се скрие зад тях.

Влязох в будката и набрах номера на полицейския участък, без да гледам телефонната табела с указателя и без да обръщам гръб към вратата. След като предадох радостната вечерна вест, окачих рязко слушалката и бързо излязох от будката. Стоях пред нея, в кръга от светлина, и чаках да дойде първият автомобил. Всъщност мисля, че въобще не се помръднах, преди да бях видял Якоб Е. Хамре да излиза от колата си и да се отправя към мен със злостно изражение на лицето.

47

Когато тръгнахме нагоре, повели малката група, Хамре каза:

— Имам един колега, Веум. Долу в участъка. Казва се Мюс. Познаваш го, нали?

Кимнах.

— Споменах му, че имаш нещо общо с този случай, с този друг случай, така да го наречем. Той не ти направи много хубава характеристика. „За бога, Якоб — каза той. — Дръж този тип на километри разстояние от всичко, което има нещо общо със следствието. Той е като лепкава хартия. Пусни го сам в мрака и можеш да се закълнеш, че ще ти намери един труп. Труповете го обичат.“ Така рече и вече започвам да разбирам какво е имал предвид — заключи Хамре.

— Той не ме обича — казах аз. — Веднъж се срещнахме над един труп и аз се натъкнах на убиеца вместо него. Дори и след това не му станах симпатичен.

Хамре спря и хората след нас едва успяха да се заковат, за да не скочат по гърбовете ни. Един от тях изруга.

— Вървете, продължавайте — каза Хамре.

— Колибата се намира там, право нагоре — казах аз.

Хамре и аз останахме на пътеката. Той каза с доста напрегнат глас:

— Аз съм полицай, Веум. Криминален следовател. Животът ми се състои от мътилка и нищета. От хора, които убиват заради бутилка бира или за портмоне с петдесет крони и неизползваема чекова книжка в него. Или защото някой лежи с някого, с когото няма право да лежи. Или заради много други забавни неща. Триста дни в годината аз разследвам кражби или други повече или по-малко брутални престъпления. На триста и първия ден някой ми дава един труп и аз се опитвам да разбера кой го е произвел, заедно с петдесет други хора, които изкарват хляба си от обратната страна на медала. А самият аз не очаквам никакъв медал за това. Шефовете на полицията, министрите на правосъдието и съдиите получават медали. Следователите получават язви в стомаха. Не очаквам никакви дипломи или грамоти или нещо подобно. Даже и една хубава дума не ме очаква. Но за мен труповете са сериозни неща. Трупът не е нещо, с което човек може да си играе, нещо, което да чака да падне в скута му, докато си седи в своята кантора с изглед към Воген.

— Чуй ме…

— Млъкни, Веум. Тази реч я държа само веднъж и не я размножавам за четене. Не ме интересува откъде получаваш пари, за да си платиш наема, данъка за автомобила, коняка и хляба си. Все ми е едно дали следиш неверни съпрузи, докато очите ти изскочат навън. Ще ти кажа само едно. Стой по-далеч от труповете. Имам голямо желание да те затворя още сега, докато този случай най-накрая се изясни.

— Ти можеш да затвориш всички, които подозираш, Хамре.

— Мога да затворя теб и това е достатъчно. — Изведнъж той сякаш рухна. — Слушай, Веум. Не ти го казвам лично. Инак ти си приятен човек. При други обстоятелства бих си помислил да изпием заедно по чаша бира някъде, ако не се опасявах, че това ще предизвика дяволски слухове в полицейското управление. Направи ми само една услуга — не се рови повече тук. Не ми намирай повече трупове. Какво ще кажеш?

— Добре, ще се опитам.

— Моля те — процеди той между стиснатите си зъби.

После тръгна бързо към колибата. Последвах го, но по-бавно.

Стоях пред колибата и чаках заедно с един млад полицай, който имаше лице, сякаш някой бе газил по него. То беше плоско, четириъгълно, с нос, лепнат като пощенска марка. Устата беше стисната, а мускулите на челюстите му се движеха като автоматизирани. Нямаше какво да си кажем с него.

Опитах се да мисля за нещо весело. За Сулвай Мангер. Какво ли правеше? Дали седеше в някоя светла стая, с книга в ръка, вдигнала краката си на стол, загледана във въздуха? Дали мъжът й седеше в друго кресло, с биографията на Хемингуей в ръка? Може би срещу тях, на стената, беше поставен телевизор? Те вече не бяха сами. Те никога вече нямаше да остават сами. С тях в стаята им неизменно ще присъства един друг човек, макар и мъртъв.

Не ми стана много весело.

Хамре излезе прегърбен от колибата. Той ме погледна мрачно или по-точно погледна пред мен. Каза:

— Никога не изглеждат приятно.

Никой не отговори.

Другите полицаи излязоха след него. Тъпчехме на едно място, неловки и мълчаливи. Винаги става така внезапно. Никой не знае какво да каже и никой не иска да започне това, което трябва да се прави.

Хамре ме погледна и каза тихо:

— Не си докосвал нищо, нали? Всичко е така, както си го намерил?

Кимнах:

— Да. Там нямаше никакво оръжие.

— Точно така. И не си видял никого, когато идваше нагоре?

— Не видях нито една жива душа.

— Спести ни хумора си, Веум.

— Нямаше никого.

— Да, да, да. — Той ме измери с очи. — А ти какво си искал да правиш тук горе?

— Трябваше да говоря с него.

Кимнах в посока към колибата.

— За какво?

Направих крачка напред.

— Виждаш ли лицето ми. То никога не е било особено красиво, но изглежда, с него се е случило нещо, откак се видяхме с теб последния път.

— Това не може да се избегне. Имам предвид да не се забележи.

— И за Джокер и бандата му беше невъзможно да го избегнат. Да ме срещнат, имам предвид.

Пауза. Долу на пътя спряха други два автомобила. Още хора започнаха да се изкачват нагоре през гората.

Четиримата полицаи ме погледнаха. Хамре каза:

— С други думи, ти и той сте имали нещо неразрешено, а?

— Да, но аз…

— Не ни вземай за идиоти, Веум — прекъсна ме той. — Ние знаем, че не ти си го убил. Пък и ние не те вземаме за идиот.

— Ти си известен с това, че никога не убиваш, Веум. Само ги пребиваш — каза един от другите полицаи.

Обърнах лице към него и го огледах. Беше тип, който виждах за пръв път. Трябваше да го запомня. Лицето му беше покрито с лунички с цвят на горчица. Косата, която се подаваше под шапката му, имаше блед червеножълт цвят и приличаше на увехнала трева.

— Изглежда, не съм запомнил името ви — казах.

— Исаксен — отговори той. — Педер.

Имаше глас, който бе най-добре да се забрави като последното изречение в нескопосан роман.

В гласа на Хамре се долавяше яд:

— Ще се задържим. Дълго.

Той се отдели от нас и се обърна към новодошлите.

Стоях и поглеждах Педер Исаксен. Той също ме погледна. Очите му бяха остри. Още един, който не ме обича. Добре дошъл в клуба. Няма да се чувстваш самотен.

Обърнах се с гръб към Хамре.

— Ще ви трябвам ли още, Хамре?

Той се извърна към мен с полуотворена уста и с вдигнат към лицето ми показалец.

— Оставаш тук, Веум! Няма да се отдалечаваш нито на метър. И ще мълчиш!

После пак ми обърна гръб.

Не казах нито дума. Отидох до едно дърво, облегнах гърба си на ствола му, пъхнах в устата си една таблетка против гърлобол и си дадох вид, че умирам от скука.

48

Мина известно време. Дойдоха още полицаи и дейността около колибата кипеше. Хората идваха, стояха на входа на колибата и навеждайки се, поглеждаха вътре, после отново се изправяха с окаменели лица. Някои от тях хлътваха вътре и излизаха след известно време. Какво правеха там, можех само да си фантазирам. А когато скучая, аз за съжаление имам доста мръсна фантазия.

Никой не ме заговори. Можех спокойно да представлявам част от дървото, до което стоях. По едно време от колибата излезе Хамре, погледна загрижен покрай мен и надолу към жилищните блокове, като казваше на един от колегите си:

— Ще трябва да разпитваме страшно много хора.

Докато стоях там, аз се опитах да си представя това, което се бе случило.

Джокер можеше да си е устроил среща с някого там горе, около колибата. Влезли са вътре вероятно за да говорят. Скарали са се за нещо и единият от тях е извадил нож. Можеше да бъде както Джокер, така и другият. Борили са се за ножа и Джокер бе загубил.

Ей така просто можеше да изглежда. Но това бе само предположение, което въобще не ми показваше кой може да е бил другият. А освен това то съвсем не ми казваше дали това убийство имаше нещо общо с Юнас Андресен въобще.

Но на един човек аз с удоволствие бих задал няколко въпроса, преди Якоб Е. Хамре да стори това.

Ала Якоб Е. Хамре бе казал, че трябва да чакам, че не бива да се отдалечавам нито на метър. Но той бе казал също да не обелвам нито дума, така че може би нямаше да забележи, ако изчезна. Във всеки случай не веднага.

В това, че щеше да забележи, не се и съмнявах. И моят най-добър аргумент в този случай щеше да бъде да му доставя един убиец.

Зорко наблюдавах полицаите. Нямаше да мине много време и Хамре щеше да предостави мястото на престъплението на хората от експертизата, за да започне да организира самото следствие с деветчасова рутина на ден и безкрайни разпити.

Полицаите вече бяха утъпкали земята около хижата. Някои от тях се бяха събрали на малки групички и си разменяха по някоя дума. Никой от тях не ме поглеждаше.

Раздвижих се, направих крачка встрани от дървото, върнах се отново към него и пак застанах до ствола му. Зад дървото имаше няколко хвойнови храста на една педя разстояние един от друг. Само да можех да мина между тях, и тъмнината много бързо щеше да ме погълне. Облегнах рамената си на ствола на дървото, но същевременно бавно започнах да се извъртам и да минавам зад него.

Хамре излезе от хижата. Той се спря на входа и аз забелязах, че хвърли бърз поглед в моята посока. Направих се, че не го виждам. С края на окото си забелязах, че той извика при себе си един от техническата експертиза. Каза му няколко думи и двамата изчезнаха обратно в хижата. Скрих се напълно зад дървото, влязох странично в хвойновите храсти, промъкнах се бързо около десет-петнайсет метра през рядко обраслия склон и увеличих темпото.

През цялото време очаквах, че някой ще извика, и дъхът ми бе спрял от напрежение.

Но никой не извика. Увеличих темпото. Елхите ме удряха в лицето, под краката ми пукаха съчки. Все още никой не викаше.

Като излязох на асфалта, намалих ход. Правех се на случайно разхождащ се човек. Но сам забелязах, че краката ми се схващат, а напрежението ме обхваща така, че едва ли можех да приличам на обикновен разхождащ се човек.

Вървях бързо към блока, където трябваше да отида. Влязох в асансьора, без да срещна никого. Натиснах копчето на дванайсетия етаж.

Асансьорът потегли. Той се издигаше нагоре през етажите като остаряла чайка — първи, втори, трети. Мислех си за Венке Андресен, тя беше стояла също така в съответния асансьор. Четвърти, пети, шести. Юнас Андресен бе също пътувал с такъв асансьор, докато е живял там, преди всички врати на асансьори да се бяха затворили завинаги пред него. Седми, осми, девети. Започнах да мисля за Сулвай Мангер. Мислех си дали и тя беше стояла някога в асансьор като този. Но не успях да помисля докрай. Защото асансьорът спря между деветия и десетия етаж. Същевременно стана тъмно. Съвсем тъмно.

Но най-страшното не беше това, че асансьорът спря и че стана тъмно. Най-страшното бе това, че след около минута асансьорът отново тръгна. Не гладко и плавно както преди това, а на пресекулки и с вибрации. Сякаш имаше някой горе, в машинното отделение. Някои, който с помощта на ръчно управление и прекъсване на тока, бавно, но сигурно, ме дърпаше нагоре към себе си. Някой, който току-що бе убил.

49

Когато си заседнал в асансьор и осветлението му не работи, тогава наистина става тъмно. Над теб няма никакви звезди, никакво небе, никаква луна не хвърля илюзорна светлина по небесния свод. Няма далечни електрически светлини, нито мамещи затворени прозорци, нито лагерен огън долу в долината. Няма нищо. Намираш се в средата на мрака и ако протегнеш ръка, ще почувстваш, че мракът е твърд и метален, че те обгражда като плътна стена.

Ако си заседнал в асансьор и ти е светло, то все пак те изпълва известна сигурност, светлината те закриля и ти дава утеха. Но ако си затворен в асансьор и вътре е тъмно, тогава няма сигурност, тогава имаш чувството, че самият асансьор пълзи бавно около теб и е само въпрос на време до мига, в който ще усетиш как те захапват и сплескват стоманените плоскости.

В първата минута, след като асансьорът бе спрял, аз бях обзет само от страх. Страх, който сграбчва здраво тялото и го разтърсва без цел и без смисъл, без причина или източник. Той се загнездва в стомаха, около сърцето и в гърлото ми. Стана ми тежко да дишам, устата ми изсъхна за няколко секунди, ушите ми започнаха да пищят. Трябваше да се подпра на стената. Мракът беше така плътен, че не се виждаше абсолютно нищо и ако ми се завиеше свят, нямаше да го почувствам, тъй като нямаше точка, около която можех да се въртя в този случай.

Когато асансьорът отново се раздвижи, страхът стана друг, целенасочен, но този страх не бе така страшен, защото няма нищо по лошо от безпричинния страх, от страха без име. Когато знаеш от какво трябва да се страхуваш, тогава може да се противопоставиш на страха, да нанесеш ответен удар.

И аз знаех от какво трябва да се страхувам. Знаех, че един човек стои и дърпа асансьора към себе си. Знаех, че този човек току-що беше убил — един път, а вероятно и два пъти. Знаех, че ще трябва да се опитам да изляза от асансьора, преди да е стигнал най-горе, ако не искам да бъда посрещнат от този човек. Трябваше да направя това не за да получа медал за добра служба.

Изведнъж тъмнината се разкъса. Кабината мина покрай продълговатия прозорец на вратата, от която се излизаше на десетия етаж. Всичко стана така бързо, че не успях да реагирам навреме. Асансьорът подскочи нагоре.

Единственият ми шанс беше да съм подготвен, когато преминавам покрай следващата врата. Единственият миг, в който можех да се измъкна от асансьора, беше, когато той се изравни с вратата и може да бъде отворен. Ако се намирахме само на няколко сантиметра под или над нивото на вратата, кабината си оставаше затворена.

Отидох до стената, където щеше да се появи вратата, и поставих дланите си да се търкат по стената, усетих как тя се измъква надолу покрай тях. Очаквах да докосна разграничението между стената и вратата.

Тук!

Долната част на вратата се появи, тракайки надолу от тавана, но на човека горе ситуацията му беше ясна и той увеличи скоростта, когато критичната точка се приближи. Правоъгълният удължен прозорец се показа, аз отчаяно опипвах вратата за механизма за отваряне, ръчката. Намерих я. Хванах я и в мига, когато смятах, че асансьорът стои на ниво с вратата, аз се хвърлих наляво и се опитах да дръпна вратата на асансьора с мен.

Тя леко се помръдна, но после отново се върна на мястото си. Това бе единственото, което се случи. Асансьорът продължи неуморно нагоре. Не бях успял.

Осени ме една мисъл. Етажите бяха дванайсет, но асансьорът се издигаше нагоре с още един етаж, до машинното отделение. Това ми даваше още един шанс, на дванайсетия етаж.

Пак се заложих пред стената, но този път само с едната си длан докосвах движещата се покрай мен стена. Другата държах готова на мястото, където предполагах, че ще се появи ръчката на вратата.

Тук!

Нова врата дойде тракаща надолу покрай стената и аз напрегнах мускулите си, закрепих подметките си на пода и на стените, гледах сляпо към мястото, където трябваше да се появи дългият тесен прозорец.

Прозорецът дойде доста надолу. Така асансьорът спря около десет сантиметра под вратата. Аз застинах от изненада. Опитах се да погледна навън към прозореца, изкривявайки врат. Той бе високо горе. Асансьорът страшно се затресе и за миг мина покрай вратата и продължи нагоре. Той ме беше измамил.

Стана ми ясно. Разбрах, че има само един изход. Аз трябваше да го срещна, независимо дали искам, или не искам това.

След като мина покрай вратата, асансьорът спря. Стоях в тъмнината, в един ковчег от бетон и метал.

Нямаше защо да се чудя къде е спрял. Той събираше сили. Беше се изморил да тегли асансьора на тази отсечка. Но сега не ти остава много, убиецо. Не се предавай. Една нова жертва е на път, наточи ножа си.

Докато стоях в мрака, аз опипвах джобовете си, търсейки нещо, което бих могъл да използвам като оръжие. Единственото, което носех със себе си, беше джобното фенерче, но то едва ли щеше да ми е от голяма полза. Все пак добре, че го имах. Можеше да ми се отдаде възможност да го заслепя.

Бях сигурен, че е мъж. Една жена не би се справила така и не би оперирала с асансьора с такъв професионализъм. Една жена щеше да ме покани на кафе или на чашка, която наистина щеше да стане последната в живота ми. Една жена щеше да сипе нещо в нея или би ме прегърнала, за да забие нож в тила ми, но не би ме поканила на опасно за живота танго в мрака, с вход през асансьора…

И аз добре знаех кой е мъжът, дето ме очакваше…

Това даваше две сигурни карти в ръцете ми. Но те бяха и единствените. Останалите карти, ако разбира се, оживеех, ако успеех да задам въпросите си и ако в края на краищата успеех да осъществя повече неща за около един час, бяха все още несигурни. А сега нямаше и джокер в раздадената колода. Бяхме само аз и противникът.

Асансьорът отново се раздвижи.

— Застелете червения килим — обадих се аз с половин глас. — Клоунът излиза на манежа.

Никой не ми отговори, а мракът беше все така гъст. Очите ми още не се бяха нагодили към него. Едва забелязвах контурите на четирите ъгъла на кабината, която направи няколко неравномерни подскока нагоре, сякаш оня си играеше с мотора.

С какво ли щеше да ме посрещне за добре дошъл?

Ако имаше огнестрелно оръжие, аз нямах никакъв шанс. Той можеше да надупчи с рязана пушка целия асансьор за няколко секунди и аз нямаше да струвам след това нищо повече от няколко килограма кайма. Пък и така щях да изглеждам. Край на Варг Веум — от пръст си, на кайма ще станеш…

С леко прищракване асансьорът застана пред тринайсетата врата. Тринайсета врата, тринайсети етаж — звучи доста съдбоносно.

Дългият и тесен прозорец беше тъмен. Не виждах нищо.

Стоях и слушах собственото си напрегнато дишане, собственото си сърцебиене.

Нямах особен избор. Можех да отворя вратата с надежда да се хвърля навън в мрака и настрани, преди нещо да се е случило. Но мигът, в който щях да отворя вратата, би бил най-опасният. Щях да бъда напълно незащитен, а едната ми ръка заета. Можех да не я отварям и да чакам, докато я отворят отвън. Но това означаваше да седя в капан, без да мога да се движа.

Стоях и изчаках няколко секунди, които неусетно се превърнаха в минута, две…

Нервите ми не издържаха да чакам повече.

Хванах дръжката с лявата ръка, натиснах.

Направих движение напред, дръпнах вратата наляво, плътно прилепнал към нея, сякаш ми беше щит, а когато тя напълно се отвори, бързо скочих в мрака, затаил дъх.

50

Мракът се състоеше от мирис на машинно масло, твърди ръбове и още един човек. Мирисът на машинно масло ме удари в главата и аз се спънах в нещо твърдо и болезнено, което ме удари малко над коляното, изглежда, беше ръчката за механично издигане. Нещо твърдо, стърчащо надолу от тавана и приличащо на железен прът, ме удари с убийствена сила през дясното рамо. Ако ме бе улучило малко по-нагоре, щеше да разцепи черепа ми на две, и край.

Другият простена злобно, като чу, че аз продължавам да се движа опипом в мрака, докато не се блъснах в една стена и трябваше да спра. Можех да изкрещя от болка, но стиснах зъби. Усещах рамото си като разрязано на две, ръката под него бе изтръпнала и съвсем безчувствена. Гледах, напрягайки очи в тъмнината, но не виждах нищо.

Чух плътен напрегнат звук и бързи, почти тичащи крачки. След това нещо разби мазилката на стената почти до главата ми. Бетонът зад мен пропя.

Бяха две бомби. Но аз не можех да се оставя да бъда бомбардиран и нямах никакво желание да завърша живота си като разцепен на две грейпфрут. Нанесох сляп ритник в мрака. Улучих, но не достатъчно добре. Ударих неуспешно със здравата си лява ръка, но той вече се беше отдръпнал назад на безопасно разстояние в мрака.

Опитах се да се измъкна встрани, но под краката ми заскърца мазилка. Останах на мястото си.

Стояхме съвсем тихо в мрака и се дебнехме, опитвахме се да различим контурите си. Очите ме боляха. Дясната ми ръка отново се събуждаше за живот, но това беше изпълнено с болки раждане. След като чувството ми отново се върна в пръстите, открих, че продължавам да държа джобното фенерче в дланта си.

Напипах контакта, държейки фенерчето пред мен, във въздуха.

Не исках да светвам, преди да се убедя къде е той. Напрегнах слуха си до крайност. По-скоро предполагах, отколкото усещах дишането му, което идваше от другия край на помещението. Но аз не познавах пространството, не знаех какво има между нас. А оня по всяка вероятност го познаваше с подробности. Във всеки случай е бил тук и преди това и знаеше къде се намират машинариите на асансьора и къде се подаваше ръчката за механичното му издигане.

Трябваше да имам оръжие. Но не носех със себе си нищо друго, освен едно джобно фенерче, самия себе си и една ръка, която съвсем не бе годна за борба, въпреки че отново беше започнала да функционира. Рамото ме болеше и започвах да се страхувам да не ми е счупена ключицата.

И ето че го чух!

Чух ясно как той премести тежестта си в мрака и предположих, че се подготвя за ново нападение.

И то започна веднага. Насочих фенерчето по шума и светнах. Той премина в нападение.

Светлинният лъч го улучи право в лицето и то стана бледо, изкривено и призрачно. Идваше срещу мен с вдигнат над главата си железен прът, който можеше да бъде смъртоносен. Наведох се и го цапнах в корема. Улучих токата на колана му и тя разкъса челото ми на едно място. Той се сви, падайки върху мен, но задържа железния прът. Удари ме по вътрешната страна на пищяла така силно, че изкрещях от болка. Задушен от ярост или от паника, аз се изправих в пълен ръст, държейки с две ръце единия му крак, и го блъснах в стената. Чух, че той се удари странично, че изпусна пръта и падна на пода, а след няколко секунди изпълзя, драскайки по стената и бягайки навътре като изплашен плъх.

Отново стана тихо. Почти. Чувах тежкото му учестено дишане, чувах и собствените си стенания от болка. Прилоша ми.

Но той беше изтървал железния прът, а може би аз бях в по-добра форма от него. Трябваше да го намеря.

Беше много тъмно, а аз загубих джобното фенерче. Направих няколко крачки напред в тъмното, напипах стената, преместих се по нея настрани в посоката, в която той беше избягал.

Настъпих единия му крак. Той го изви и ме ритна. Улучи ме в коляното, но аз не паднах. Въпреки това загубих равновесие, а в същото време той скочи и се изправи. Нещо твърдо и костеливо ме удари в лицето. Беше ме улучил добре и аз се завъртях, пред очите ми изскочиха падащи звезди и излитащи фойерверки, в мен се забиваха ракети и сателити…

Лежах на пода, унесен. Може би дори бях спал няколко секунди. Сънувах, че той търси железния си прът в мрака, спомням си, че си помислих: „Ти трябва да се събудиш, грейпфрут, трябва да се събудиш!“

И аз се събудих навреме. Несъзнателно се претърколих настрана. Той диво изруга, когато прътът срещна бетонния под, където бях лежал. Вече беше върху мен. Желязната щанга натисна гърдите ми и аз се свих в безмилостен страх, навих се около самия себе си, за да се защитя. Той удари отново, по едната ми ръка, после по гърба, после близо до главата. Изпънах цялото си тяло и се хвърлих отново в тъмнината. Ударих се в нещо твърдо и метално. Можеше да бъде машинерията или една врата. Той дишаше тежко зад мен и размахваше пръта. Търсех в панически страх дръжката, ако това наистина бе врата. Да, беше. Напипах дръжката и я дръпнах към себе си. Претърколих се навън, подготвен да падна надолу по бетонна стълба. Но там нямаше стълба, а голям черен отвор, високо над който светеха звезди. Струя чист въздух, лъхащ на дъжд, освежи лицето ми.

Оказа се, че съм на покрива. Плосък, покрит с асфалтирана хартия, хлъзгав от тихия дъжд. Направих само две крачки, след което краката ми се огънаха и аз паднах върху покрива. Видях как Гюнар Воге идва след мен с железния прът в ръка. Черепът му блестеше, къдравата му коса покрай ушите беше разрошена, лицето му напомняше на стиснат юмрук, който никога нямаше да се разтвори. Той съвсем не приличаше на идеалиста — младежки ръководител, когото бях срещал преди. Сега ми напомняше само за смъртта. За най-страшната смърт от всички — моята. Няколко секунди всичко беше тихо. Огледах се. Покривът беше плосък. Само асансьорната шахта и няколко отдушника стърчаха отгоре. Около целия покрив имаше петдесет сантиметра висок кант, достатъчно висок, та човек да не се претърколи надолу, поемайки дългия път до асфалта пред блока. Но не беше достатъчен да запази човек, ако някой друг го бутне надолу.

Видях, че Гюнар Воге е доста изнемощял след първата борба. Той тръгна с тежки крачки към мен, здраво стиснал пръта, сякаш бе единственото нещо на земята, което притежаваше. Така и беше, особено в този момент. Именно железният прът представляваше единствената точка, която разделяше мен и него от първа и втора футболна дивизия. Тя ни разделяше от живота и смъртта.

Изправих се на колене, а после и в цял ръст. Поклатих тежко глава.

— Не мога да разбера това — простенах. — Просто не го разбирам. Какво постигна? Какъв бе смисълът?

— Няма смисъл. Има само действие — изръмжа той срещу мен. — Просто стигаш до нулата — до мъртва точка, когато всичко около теб се успокоява и ти остава само действието.

— И хоп, идеалистът става фашист — чух аз собствения си тих глас.

Той не отговори, но предприе бърза атака напред, почти като каратист. Направи две крачки, стъпи здраво с двата си крака на асфалтираната хартия, вдигна пръта с двете си ръце и нанесе удар.

Вече бях в състояние да се движа, но за втори път опасното за живота желязо се удари в дясното ми рамо. За втори път почувствах ужасната болка, сякаш някой ме разцепи на две. Оставаше ми само една възможност да оживея, като използвам най-мръсните си трикове и хватки.

Атакувах го с ниско наведена глава, нанасяйки му удар с крак в слабините, а със здравата си лява ръка го цапардосах по ръката, която държеше железния прът. Улучих я точно над китката, пръстите й се отвориха от болка, а прътът излетя от дланта му, описа дъга във въздуха и потъна в мрака зад бетонния ръб на парапета. Ако някой случайно разхождаше кучето си долу, можеше да се върне вкъщи с хотдог на шиш или с пилон за знаме в главата.

Той нанесе удар с другата си ръка и уцели ухото ми. Нещо в него дрънна.

Влязохме в клинч. Под ръмящия дъжд и заедно със звездите и Людехорн, като единствени зрители, ние танцувахме рядък танц, удряхме по гърбовете си с уморени юмруци, опитвахме се да се хванем един друг за шиите и да си извадим взаимно очите с подутите пръсти.

Отново се разделихме, нанасяйки удари в празното пространство и отстъпвайки всеки назад. Аз паднах. Той тръгна, клатушкайки се, към мен. Останах да лежа.

Той спря и ме погледна. Очите му бяха стъклени и празни, подобно на замазани с емайл драскотини в мръсен мрамор. У него имаше нещо трескаво, той бе като обсебен. От единия ъгъл на устата му се стичаше кръв. На челото си имаше дълбока рана, а едната му ръка висеше безжизнена. Дишаше тежко. Все повече и повече ми приличаше на призрак.

Но аз знаех, че не изглеждам по-добре. Пък и лежах, докато той все още бе в състояние да се държи изправен.

— Но защо, Воге, защо? — изхриптях аз.

— Какво защо? — отвърна ми с метален глас.

— Защо ги уби?

Той изригна яростно!

— Онова змийче ли? То ме заплаши!

Гласът му спадна и едва го чувах:

— Помоли ме да се срещнем там горе. Каза, че знаел за Венке и мен, видял ме да ходя при нея. Знаел защо съм убил мъжа й. Пълна идиотщина и лудост, но ме заплаши. Казах: окей. Ще дойда горе, Юхан. Ще дойда сам, но без пари. Той искаше пари, разбираш ли? — Погледна ме почти умолително. После продължи: — Така се срещнахме. Врънкаше ме за пари. Но аз нямах намерение да му дам и пукнат грош. Тогава извади нож и ме заплаши. Аз, който… аз, който го бях защищавал, помагал, закрилял! Наистина исках да му помогна, Веум, а той извади срещу мен нож. Борихме се за ножа. Той… загуби. Искам да кажа, че не исках да стане така, но борбата беше жестока, всичко се разви бързо и докато се усетя, той падна мъртъв. Едва тогава разбрах… Това беше самозащита.

Процедих бавно през зъби:

— Самозащита? А когато уби Юнас Андресен, пак ли беше самозащита?

— Юнас Андресен? — Той ме погледна втрещен.

— Юнас Андресен! Не четеш ли вестници, човече? Не четеш ли поне как се казват онези, на които отнемаш живота?

— Значи ти нищо не си разбрал. Аз я обичам! И я обичам от единайсет години, Веум. След двата месеца през 1967 за мен съществуваше само тя. Нима бих могъл да й причиня болка? Нима бих могъл да я нараня? Нищо не знаеш за любовта, Веум, щом можеш да заявиш подобно нещо. Исках да я милвам по косата, да я целувам, да се любя с нея, но никога не бих убил този, когото тя обичаше. Защото тя го обичаше. Това беше най-отчайващото. Тя го обичаше също така безнадеждно и безсмислено, както аз обичах нея.

— И тогава ти дойде наум, че ако го отстраниш, то…

Воге направи пет-шест уморени крачки по асфалтирания покрив и ме ритна право в лицето с подметката си. Поех ритника, какъвто съм си услужлив. Тилът ми се удари в покрива, а в главата ми сякаш се втвърди новоизлят асфалт, отпечатал стъпките на немирни деца. Прехапах си езика и усетих как устата ми се напълни с топла кръв.

— Не, по дяволите — изрева той над мен. — Не съм го убил аз!

Той вдигна глава и зави като таласъм срещу невидимата луна:

— Аз не съм убивал Юнас Андресен! Чувате ли?

Наведе се над мен и ме хвана за яката на якето. Вдигна ме с последни сили и ме удари с глава в лицето. Увиснах в ръцете му. Той залитна напред и ме повлече със себе си, след което рухна заедно с мен. Лежахме на един или два метра от бетонния ръб на покрива.

Изправи се на колене и започна да ме тегли към ръба.

— За бога, каквото и да става, аз ще убия Варг Веум и това ще бъде последното нещо, което ще направя! — мърмореше той под носа си.

— Наистина ще е последното — опитах се да се шегувам.

После стиснах зъби и скочих на крака. Сега стоях аз, а той бе на колене. Погледна ме с очи, в които се четеше молба и омраза.

— Единайсет години, Веум — изхленчи той. — Нищо. Никаква любов, никаква радост. Само омраза и недоверие и тежка, тежка самота. И една мечта. Аз я намерих тук. И си намерих такава работа, че да съм в близост до нея.

— Нищо не разбирам — казах.

Той се метна към гърлото ми, стисна го и ме притисна към бетонния ръб. Отстъпих назад, почувствах дълбочината зад мен, усетих раззиналата се паст на празното пространство. Тогава събрах всички сили и му нанесох страшен удар в тила. Той се строполи върху мен, а аз политнах назад. Паднах почти върху бетонния ръб и усетих как няколко секунди се люлях като махало: хип-хоп, хип-хоп. След това панически изпълзях отново на покрива.

Воге се надигна отново. Надигна се като феникс от пепелта. Свих юмруци и го повалих с един удар. Сега погледът му стана стъклен.

Докато почти го влачех към вратата на асансьора, към сигурността вътре в нея, той мърмореше едва разбираемо:

— Аз не съм убивал Юнас Андресен, Веум. Не съм го убивал…

От очите му течаха сълзи и се смесваха с кръв и дъжд.

В момента, в който го тикнах през прага на кабината, той изкрещя, сякаш минавахме през входа към Хадес:

— Ти ще гориш в ада за това, Веум! Ти ще гориш!

Чух собствения си глас като чужд:

— Разкажи това на полицаите. Там долу тях ги използват като портиери.

51

Якоб Е. Хамре почти не продума по пътя към града. Обърна се към мен само веднъж и каза почти грубо:

. — Имаш ли представа какво щяхме да правим с теб, ако не беше довел Воге със себе си?

Не му отговорих, а и той не поясни какво са щели да правят с мен. Изглежда, си запази правото за друг път.

Когато пристигнахме в участъка, Хамре се обърна към един от другите полицаи:

— Намери Паулус Смит. Помоли го да дойде тук колкото е възможно по-бързо.

После ми каза:

— Ще чакаш тук Смит. Ще направим вечерно посещение на приятелката ти и мисля, че ще е най-добре и ти да присъстваш, иначе няма да можеш да заспиш, нали.

Без да дочака отговор, той изчезна в асансьора и се отправи нагоре по етажите.

Отново останах сам във вестибюла. Поради липса на коледна елха там бяха инсталирали в единия от ъглите униформен полицай. Той стоеше вторачен пред себе си и сякаш очакваше някой да струпа новогодишни подаръци в краката му. Но трябваше да почака още няколко месеца. По-точно казано, той трябваше да почака още един период, равняващ се на цяла бременност, преди отново да настъпят коледните празници.

Навън хората с вечерни лица караха автомобили със запалени фарове. Други седяха подредени в дълги жълти автобуси и гледаха навън през блестящите им прозорци, както ни гледат непознатите лица от чужди фотоалбуми.

Паулус Смит пристигна след около двайсет минути с такси. Той дойде при мен с доволен израз на лицето, сграбчи с двете си ръце едната ми ръка и каза:

— Блестяща работа, Веум. Чувам, че си намерил един убиец.

— Той ме намери — казах аз. — И за съжаление вече си беше намерил и нов труп.

— Какво говориш? — каза развълнуван той.

Разказах му какво се беше случило, докато чакахме Якоб Е. Хамре да се върне долу. Той все повече и повече се вълнуваше. Тъкмо свърших, и вратата на асансьора се отвори. Хамре излезе.

— Добър вечер, Смит — каза делово той. — Тя е в стаята за посещения, чакат ни.

Без да кажем нищо повече, ние тръгнахме надолу към подземието.

Бяхме петима души в голата стая за свиждане — две жени и трима мъже.

Венке Андресен седеше сама от едната дълга страна на масата. Паулус Смит и Якоб Е. Хамре се настаниха срещу нея от другата страна на масата. Седях на ъгъла между същата дълга страна и едната къса страна на масата, а униформената полицайка седеше на един стол до вратата.

Венке Андресен изглеждаше по-напрегната, отколкото последния път. Кожата на лицето й ми се струваше още по-изопната, а трескавият блясък в очите й бе още по-силен. Ръцете й лежаха скръстени върху масата и можеше ясно да се види как играят мускулите под кожата, как тя се мъчи да ги накара да се успокоят, да лежат спокойно, преплетени една в друга, като двама изтощени борци.

Паулус Смит имаше вид на човек, който току-що е бил измъкнат от хубава компания на чашка. Кожата на лицето му пламтеше с червена жар, лумнала под шоколаденокафявия й тен, а в очите му блестеше нещо жизнерадостно, сякаш все още не се беше освободил от смеха, предизвикан от последния хубав виц, който беше чул. Тебеширенобялата коса му придаваше ореол на чистота и непогрешимост. Той имаше наистина блестяща външност за един адвокат.

Жената полицай ми навяваше мисълта за глава от лош роман, която всеки отказва да чете. Косата й беше съвсем гладко опъната назад и събрана на кок на тила, откривайки цялото й лице, което съвсем не беше толкова прелестно, че да се показва по такъв начин. По време на целия сеанс тя гледаше вторачено пред себе си и не преместваше погледа си нито на сантиметър встрани или нагоре.

Самият аз сигурно не съм изглеждал много хубаво. Когато стиснах ръката на Венке Андресен, тя каза:

— Всеки път, когато те видя, Варг, всеки път някой е правил нещо с лицето ти.

Тя ме погледна много внимателно, сякаш искаше да се увери, че наистина говори с мен.

След като всички седнахме, около масата настъпи напрегната тишина. Атмосферата бе нажежена, пълна с очакване, сякаш всички чакаха момента, в който някой от нас щеше да наруши тишината с внезапен вик или щеше да подскочи нагоре и да направи нещо неочаквано и безразсъдно. Но никой не очакваше нещо друго, освен Якоб Е. Хамре да даде ход на представлението.

Всички седяхме и го наблюдавахме: Паулус Смит в радостно очакване, Венке Андресен измъчена и напрегната, а аз с трепкащо у мен чувство на неудоволствие.

Но ето че Якоб Е. Хамре протегна едната си тънка ръка с дълги пръсти и включи касетофона.

С писклив и монотонен глас Хамре разказа къде се намираме, коя дата сме и колко е часът, съобщи имената на лицата, които бяха в стаята. После направи кратка пауза и се обърна направо към Венке Андресен:

— Току-що арестувахме Гюнар Воге.

Всички я погледнахме. Видяхме как късото изречение се заби в кожата й, премина през нея и излезе обратно през очите й. Те станаха големи, а устата заприлича на кръг под носа й. От там излезе дълбока въздишка. Тя гледаше смутено, изреждаше с поглед лицата ни, сякаш търсеше някакво обяснение, утеха или нещо друго. Но ние не проронихме нито дума. Само гледахме как думите се забиват в нея, как мисълта й взе да се напряга и как от очите й внезапно закапаха сълзи.

— Гюнар? — каза тя.

Пауза.

— Той ли е…

— Той е убил Юхан Педершен — каза Хамре.

Тя го погледна съвсем неразбиращо.

— Кого?

— Джокер — поясних. — Тази вечер.

Тя заклати глава:

— Убил е Джокер — тази вечер? Но… а Юнас? Защо е трябвало да го… Не мога да проумея, че…

— Доколко добре познавахте вие Гюнар Воге, госпожо Андресен? — прекъсна я Хамре. Гласът му беше твърд, но приятелски. Под привидното му добродушие обаче проникваше едва сдържана нетърпеливост, усещаше се решението му да завърши докрай започнатото.

— Аз… — поде тя.

После прехапа устни и почервеня. Топлината и изби отвътре и тя изглеждаше така, сякаш е осъзнала вината си, както изглеждаме всички ние, когато изведнъж почервенеем.

Забих погледа си в нея, но тя не ме погледна.

— Познавам го от много отдавна — каза колебливо тя.

— От колко отдавна? — попита той.

— Ние ходехме известно време, трябва да е било през 1967 година, така мисля. Бяхме заедно един месец или малко повече, точно преди да срещна Юнас…

Когато изричаше името му, устата и се изпъна, сякаш искаше да го задържи, да остане в нея завинаги.

— А по-късно? — продължаваше Хамре методически.

— По-късно… — Тя облиза устни с върха на езика си. — Ние — аз го срещнах отново, там, при нас. Срещнах го случайно на улицата един ден, предобед. Той ме заговори. „Не можеш ли да ме познаеш, Венке?“ — каза той и нямаше как да не го погледна. Беше пооплешивял, но го познах, разбира се.

Тя млъкна, загледана във вплетените си един в друг пръсти на ръцете.

— И така? — продължи Хамре.

Погледна нагоре към него. В един или друг смисъл в стаята съществуваха само двама. Паулус Смит, самият аз и полицайката бяхме избледнели като кулиси, бяхме станали статисти в сцената в килията, която се разиграваше между Хамре и нея. Те кръстосваха погледите си като остриета, почти без да се предизвикват един друг.

— Вие сте възобновили отношенията си? — каза Хамре.

— Ние възобновихме отношенията си — каза тя с нотка на сарказъм в гласа си. — Това звучи като уговорка на делови хора или нещо подобно. Да, ние възобновихме отношенията си, но не веднага, а след известно време. Той каза… той каза, че ме е търсил и намерил, че се е преместил там, извън града, и си е намерил там работа само за да има шанса да бъде в близост с мен и да ме среща. Това… това ми направи силно впечатление.

— Мога да го разбера.

— А, нима можете? Аз, аз отдавна бях започнала да чувствам как щяха да се развият нещата, какво щеше да стане с Юнас и мен. И аз, аз имах нужда от нежност, от любов. Аз обичах Юнас, както и продължавам да го обичам, както ще продължавам да го обичам, докато умра, въпреки че той вече е мъртъв. Това — между Гюнар и мен, това беше нещо друго. Искам да кажа: то също беше доста едностранно, както връзката между Юнас и мен. Но този път едностранчивостта беше от другата страна, не от моята, това искам да кажа.

— Значи вие започнахте връзка с него?

Тя кимна мълчаливо и преглътна. В очите й примигваха бледи пламъчета.

В главата ми нещо чукаше — започваше силно главоболие. Паулус Смит я гледаше мрачно. Самата тя гледаше само Хамре.

— Кога се случи това? — попита Хамре. — Преди или след като се разделихте с Юнас?

Тя пророни с усилие:

— Преди! Но не беше нещо особено, не беше изневяра, а и не беше причината, поради която… не, не по този начин. Между мен и Юнас всичко беше свършило — отдавна. Аз чувствах това с всяка клетка на тялото си, сякаш любовта, която гореше в мен, бе замръзнала, превърната в лед, бе затворена завинаги на тъмно в най-мрачните дълбини на същността ми. Разбирате ли? Това се случи само няколко месеца, преди Юнас да ме напусне. Но преди.

— Може ли да се помисли, че именно поради това вашият мъж ви е напуснал?

— Кой? Юнас ли? Никога! Та самият той имаше нея — другата. Сулвай или нещо подобно. Не вярвам, че той въобще е узнал нещо за Гюнар и мен. Не, това си остана между нас двамата. Бяхме възможно най-дискретни. Срещахме се много рядко, само когато бяхме абсолютно сигурни, че никой няма да ни забележи. Най-често се срещахме при него — по-рядко при мен. Но при него беше по-сигурно. Там ни беше по-добре.

— Добре ли ви беше заедно?

Отново пренебрежителен поглед.

— Добре? Толкова добре, колкото може да бъде на двама възрастни, когато са заедно и са достатъчно разочаровани и огорчени. Беше хубаво, защото можехме да дадем нежност за нежност! Хубаво ни беше да я делим, въпреки че я пазехме в тайна. Трябва да разберете, че аз произхождам от среда, изключително строга към подобни неща. Изневярата в тази среда се смята за непростим смъртен грях независимо от обстоятелствата, които са я причинили. Изневярата на Юнас не оправдава моята, не я прави нормална. Разбирате ли?

Хамре започна:

— Вие говорили ли сте си някой път за… — Той преглътна края на въпроса и го зададе по друг начин: — Вие можете ли да ми кажете, госпожо Андресен, какви мотиви би имал Гюнар Воге да убие вашия мъж? Той беше ли ревнив?

Тя поклати неразбиращо главата си:

— Та ние бяхме почти разведени. Не е имало никакъв мотив. Всичко вече беше свършено — между Юнас и мен.

— Но не що се отнася до чувствата. Имам предвид вашите чувства.

Тя не отговори. Виждахме как се опитва да намери необходимите думи. На няколко пъти отвори устата си, сякаш да започне да говори нещо, но от нея не излезе нито звук.

Хамре каза:

— На вас ви е напълно ясно, че независимо от случилото се тази вечер, уликите против вас, че сте убили мъжа си, продължават да са все така силни?

Този път Паулус Смит се намеси:

— Чуйте, Хамре, нямате право така да… — Той погледна към мен, очаквайки поддръжка. След като аз не казах нищо, продължи: — Този Гюнар Воге уби днес вечерта момчето и доколкото разбрах, е признал.

— Неофициално — заяви Хамре.

— Да, но все пак — продължи Смит. — А мотивите са ясни: момчето е знаело нещо за него, знаело е, че Воге е убил Андресен, то се е намирало близо до блока заедно с Веум, който е тук, и може би е могло да види нещо, което Веум не е видял…

— Нима? — обади се кисело Хамре.

— С деветдесет и девет процента вероятност — продължи Смит. — Ето как е станало: той, Гюнар Воге, намушква Юнас Андресен и изчезва в асансьорната шахта, срещуположна на тази, от която е дошъл Веум. Когато тази вечер Воге е разбрал колко много е знаело момчето, останала му само една възможност, за да запази всичко в тайна. Това е толкова просто, Хамре. Другояче не може и да бъде.

Облегнах се тежко на ръба на масата, заковах погледа си във Венке Андресен и казах:

— Ти ме излъга за Гюнар Воге, Венке.

Другите замълчаха. Венке Андерсен обърна бавно лицето си към мен. Тя ме погледна с големите си тъмносини очи, които бях видял за пръв път преди по-малко от две седмици.

Погледнах устата й, устните, които бях целувал и които се бях надявал да целувам отново. Погледнах лицето й, спомних си колко меко и спокойно изглеждаше то, когато го бе обърнала към мен, когато я целунах онзи първи и единствен път.

Аз продължих:

— Ти ме излъга. За всичко друго каза истината. Успях да проверя останалото, доколкото ми се удаде. Именно ти ми каза какво представлява Рикард Люсне. Той беше принуден да си признае, че ме е излъгал, когато го засякох с твоя отговор. Но когато те попитах за Гюнар Воге, ти ме излъга, защо, Венке, защо?

Тя извърна лице и погледна към Хамре, сякаш искаше да се защищава от мен в този момент и сякаш очакваше от него да й помогне. После каза:

— Не разбирам защо Гюнар би трябвало да има… защо му е притрябвало да убива… Юнас.

— Да — казах аз. — Ти не разбираш това, а и ние също не го разбираме. Но всъщност нищо не е толкова чудно, когато всяко нещо дойде на мястото си. Защото не Гюнар Воге е убил Юнас. А ти.

Тя бързо обърна лицето си, този път към мен, което изведнъж стана яркочервено.

Паулус Смит каза:

— Моля те, Веум, тук седи…

Якоб Е. Хамре се наведе вкаменен над ръба на масата с напрегнат израз на лицето.

— Ти си го направила — казах, — именно ти. Ала ние просто не го виждахме. Аз просто не го видях. Сега обаче е съвсем ясно. Защото именно поради това излъга.

— За… за… защо? — каза тя.

— Ти излъга, за да не издадеш, че си имала нещо общо с Гюнар Воге, а си била при него, ровила си в чекмеджетата му и си намерила там ножа, с който си убила Юнас.

— Той сам ми го даде! Гюнар…

— Аха? Защо? Това трябва да означава, че вие сте планирали…

— Ти нищо не разбираш, Варг. Наистина мисля, че нищо не разбираш. Да, аз получих ножа от Гюнар, но не защото аз… не защото ние сме планирали… Това стана, защото трябваше да имам нещо да се защищавам, в случай, в случай че Джокер и бандата му не ме оставят на мира, в случай че продължат да ни тормозят. Аз, аз го бях приготвила да ми бъде под ръка в най-горното чекмедже на скрина, вън в антрето, ако те се опитат да влязат насила или нещо…

— Но никой не се е опитал да влезе насила. Единствено Юнас е дошъл. И ти именно него си убила.

Тя заекна:

— Т-т-това беше безсмислено. Това беше неразбираемо, това никога не трябваше да се случва, но…

Хамре се намеси и каза с повишен, излязъл от обичайното за него равновесие, глас:

— Разкажете сега всичко спокойно и поред, госпожо Андресен. Разкажете ни какво се случи.

Тя го погледна почти с благодарност. Усетих как в мен нещо се свива и изведнъж се почувствах безкрайно самотен, толкова самотен, колкото може да бъде само човекът. Отново погледнах вплетените й здраво един в друг пръсти. Те приличаха на сплетените пръсти на влюбените, когато седят притиснати един в друг и мечтаят. Но тя не мечтаеше заедно с някого, а сплиташе пръсти единствено със самата себе си. Може би обичаше единствено самата себе си, което впрочем става ясно, щом всяко нещо дойде на мястото си.

Венке започна своя разказ:

— Качих се горе с буркана конфитюр и тогава, тогава той вече беше влязъл вътре. Малко се ядосах. „Ти вече не живееш тук, Юнас — казах аз. — Ти вече нямаш никаква работа при нас, за да си отключваш и да влизаш тук.“

Той изглеждаше много измъчен, започна да се оплаква, че не е добре с парите, че е закъснял с изплащането на издръжката, че едното било свързано с другото. Не знам какво се случи с мен, изведнъж пред очите ми причерня. Помислих си за това, че той именно беше разрушил всичко със своята изневяра, че именно той ме беше накарал и аз да изневеря, да извърша един смъртен грях. Както си стоях с буркана конфитюр в ръка, аз го хвърлих към него. Улучих го в челото и видях каква страшна болка му причини този удар. Той, той винаги е бил доста избухлив и ме удари. Удари ме с опакото на ръката си през лицето и аз залитнах назад към скрина. Ръбът на скрина ме удари в реброто, страшно ме заболя. Дръпнах чекмеджето, в което лежеше ножът, и… и отвърнах на удара му, нанесох му удар с ножа. Острието му просто потъна в него, а аз… Той се наведе напред с учудено изражение на лицето, дори не съм сигурна дали въобще беше видял ножа. „Какво направи, Венке?“ — попита. Но аз не исках той да ме гледа с обвиняващите си очи, така че извадих ножа и отново го забих в него, и отново — и още веднъж. Той тръгна към мен с подкосени крака и после… падна. — Тя гледаше с невиждащ поглед пред себе си. — Остана там да лежи. Аз… аз просто минах покрай него, отидох до вратата, отворих я и излязох навън. Спомням си, че извиках за помощ. Не си спомням какво стана, мисля, че загубих съзнание. Спомням си колко парализирана бях след това, когато вие дойдохте, първо Варг, а после… — Гласът й заглъхна. Знаехме останалото. — Така бързо — отрони тя — да се сложи край на един живот. На два, на три. На моя и на този на Гюнар също.

— И на живота на Роар — напомних.

— Да, Роар — каза унесено тя, сякаш произнасяше името на далечен роднина, на човек, когото беше познавала някога, преди много, много време.

Останахме, обгърнати в мълчание.

След известно време Хамре протегна ръката си напред и изключи касетофона. В стаята настъпи тишина.

Тогава стана Смит, надигна се тежко.

— Прекрасна работа за защитата, Веум — каза саркастично той, тъмен като облак.

Хамре и аз станахме едновременно. Казах му:

— Мога ли да остана насаме с нея — за няколко минути?

Той ме погледна с неподвижно лице.

— Повече от това не би могъл да навредиш — каза.

След това кимна и напусна стаята заедно със Смит.

Жената до вратата остана да седи, но тя не ме засягаше. Считах я за част от инвентара.

Направих две крачки напред към Венке Андресен, опрях се тежко с ръце на масата и се наведох напред към нея. Тя обърна лицето си нагоре към мен, погледна ме, със същите очи и същата уста. Но аз никога вече нямаше да я целуна. Вече го знаех. Аз никога повече нямаше да я целуна.

Казах:

— Съжалявам, Венке. Но бях принуден да го кажа. Просто така стана. Вярвах ти през цялото време. Бях сигурен, че си била невинна, че не ти си го извършила. Но когато най-накрая ми стана ясно, че си ме излъгала и аз разбрах всичко — тогава трябваше да го кажа. Надявам се, че не се сърдиш.

Тя кимна мълчаливо.

— Аз, аз бях наистина радостен, че те срещнах. Тебе и Роар. Тези няколко вечери там, при теб… аз не съм… отдавна не съм се чувствал така стоплен и отпуснат, както след тези няколко часа, когато си приказвахме. При други обстоятелства — кой знае? Може би ние… щяхме да се намерим един друг. Може би щяхме да бъдем заедно — като успокоение.

Тя мълчаливо ме погледна.

— Но сега е вече много късно, Венке, много късно.

— Съжалявам, Варг… Не съм искала това.

Погледнах надолу към нея, опитах се да запомня лицето й за последен път. Очите, устните, гладката кожа, болезнения израз на лицето и…

И си помислих за Роар. Помислих си за бащата, който тя беше отнела от него, и за майката, която беше на път да му отнеме след известно време.

Какво щеше да стане с него? Какво щеше да стане с нея, с мен самия? Къде ли щяхме да бъдем всички ние след пет години? След десет? Страшно много въпроси, а имахме само един живот, през който да им бъде даден отговор. Просто само един живот, отлитащ така бързо. В един миг е в ръцете ти. В следващия миг някой ти го отнема със сила и ти, паднал на тротоара, зяпаш подире му.

Изправих се до ръба на масата. Чух собствения си глас, който изрече:

— Имаме уговорка, запиши си, в шест часа следобед, след хиляда години, считано от днес.

Тя ме погледна объркана:

— Какво имаш предвид?

Вдигнах рамена:

— Просто си спомних нещо, което бях чел някъде.

После се обърнах и бързо излязох от стаята, без да затварям вратата след себе си и без да се обръщам назад.

Навън стоеше Хамре и чакаше.

— Смит вече си тръгна. Струва ми се, че не би желал да те вижда повече тази вечер — каза той. — Мога да го разбера.

Погледнах го.

Нетърпението вече съвсем го беше обзело, очите му дори го издаваха. Той каза:

— Какво в края на краищата смяташ, че постигна?

Казах:

— Постигнатото е постигнато.

— Ние седим пак с абсолютно същия убиец. Ние седим пак с абсолютно същия отговор на проблемите, които ти дадох последния петък. Единствената разлика, която настъпи, е, че междувременно един мъж е убил едно момче.

— Може би отговорът е същият — казах аз. — Но истината винаги има много страни. Междувременно аз разговарях с няколко души, така че въпреки всичко отговорът не е съвсем същият.

Хамре каза уморено:

— От време на време си мисля, че единственото нещо, което можеш да правиш, е да си чешеш езика, Веум. Това е единственото нещо, което аз съм те виждал да правиш. Това, от което аз се интересувам, са фактите. А фактите ми казват, че от последния петък насам един мъж е станал убиец, а едно момче е станало труп. Мъжът е можел да продължи своето не съвсем щастливо съществуване, а въпреки че бъдещето на момчето не е изглеждало светло, все пак това са били два живота, Веум. Две възможности, от които някога е можело да произлезе нещо. А ти си сложил край на тези възможности. Разбираш ли това? Разбираш ли това?

Разбрах. Не отговорих. Качихме се мълчаливо по стълбите и аз си тръгнах за вкъщи.

52

На следващия ден отново бях в полицейското управление, още веднъж ме разпитваха за това, което се беше случило предишната вечер, после подписах протокола, без да го чета, и напуснах сградата, без нито един човек в нея да извика „ура“, без някой да сипе конфети по пода, по който стъпвах.

Навън от запад се трупаха тъмни облаци. Небето си обличаше траурна премяна.

Тръгнах бавно надолу по улицата към кантората си. После изкачих стъпалата нагоре, стигнах до вратата с правоъгълните прозорчета, влязох вътре и отидох до бюрото си. С показалец написах инициалите си в прашния слой върху плота на бюрото. Написах ги, за да бъдат всички сигурни, че това е моята кантора, въпреки че аз невинаги се намирам в нея.

Седнах зад бюрото. Главата ми бе празна, а сърцето — студено като камък. Над замъка на крал Хокон[20] се подаваше силуетът на нефтена сонда в залива на Скюте. Две епохи, разделени от около седемстотин години.

Потърсих в бележника си един телефонен номер, който бях записал няколко дни преди това. Намерих го, седях и го гледах, като че ли беше магическа формула — вълшебен ключ за бъдещето.

Набрах номера. Дамата от централата се обади и аз казах:

— Мога ли да говоря със Сулвай Мангер.

Нощем вълците са черни

1

С Ялмар Нюмарк се запознах в заведението, където свикнах да се отбивам в онази зима, когато Сулвай ме напусна.

Направил ми бе впечатление още преди запознанството ни. Имаше волево лице, характерен орлов нос, тъмни и живи очи, дълбоко хлътнали в кухините, енергична челюст. Прецених, че е на около седемдесет години. Косата му бе почти побеляла и заресана назад така, че се откриваха дълбоките бръчки, прорязали челото. Имаше навика да седи с вестник, навит на руло в едната си ръка, макар че рядко го виждах да чете. Най-често използваше вестника, за да подчертава важните моменти в разговора, удряйки с него по масата.

Тялото му бе силно развито и това го правеше да наглежда набит, въпреки че бе висок поне метър и осемдесет. Коремът му не бе отпуснат, а стегнат като при повечето възрастни, но силни мъже, с очертани през дрехата мускули. В заведението седеше най-често сам, обикновено на една или две маси разстояние от мен, но от време на време си имаше компания. Случваше се да се срещнем на изхода и не след дълго усетих, че и той е започнал да ме забелязва. Погледът му бе изпълнен с ироничен блясък и веднъж, когато отново се сблъскахме на вратата, той ми подхвърли мимоходом:

— Пак на чашка, а? — И отмина, преди да му отговоря.

Заведението се намираше съвсем близко до моята кантора, та прескачах там почти всеки следобед през седмицата. За своето съществуване то сигнализираше още от входа си, белязан с типичния за подобни заведения вид. По всяко време на деня там се кандилкаше по някой сръбнал клиент. На пийналите гости на заведението неговият портиер оказваше любезна помощ. Той им показваше посоката, в която трябваше да си тръгнат, или ги придържаше, докато дойдеше такси, извънредно необходимо за повечето от тях.

Зад входната врата имаше друга, остъклена, която водеше към щанд за цигари, придаващ на заведението почти европейски облик. Ала единственото полезно нещо, което човек можеше да свърши там, бе да предаде попълнените си фишове за тотото малко преди последния срок — пет часа в сряда, да си спести отиването до тото пункта, а следователно и неизбежното прогизване в дъжда.

Миризмата на бира и цигарен дим подчертаваше мъжката атмосфера, царяща на подобни места. Клиентите пиеха бира, често в доста големи количества. Лицата на повечето бяха сурови и мрачни, на някои от възрастта, а на други от погълнатия алкохол. В заведението се събираха стари докери и разговаряха за онези времена, когато по-голямата част от работата на пристанището се извършваше с голи ръце. След работа идваха и продавачи на риба от пазара с едри червени юмруци, със засъхнали пръски кръв в гънките на кожата. Тук се заседяваха и пенсионирани заводски работници, облечени в груби едноцветни ризи, закопчани догоре — те кашляха ужасно и болезнено в пяната, захлупила бирените чаши, пресушаваха ги, удряха с пестници по масата и искаха още. Можеше да се види и по някой дребен чиновник с оредяла коса, с бяла риза и червена вратовръзка, внимателно разгръщащ следобедния вестник, сведен над халбата бира, отново отложил с половин час връщането си у дома при жената.

Откъм крайбрежието тук идваха и млади, бъбриви мъже — главно в ранните следобедни часове, когато другите заведения все още бяха затворени. Те се настаняваха край някоя гостоприемна маса, на която хвърляха и последните си банкноти, звънтейки с чаши, вдигнати до разгорещените им потни лица. След някой и друг час запълзяваха на четири крака през вратата, енергично подпомагани от портиера, а в случай че започваха да буйстват — и от един или двама келнери. Няколкото жени — редовни посетителки тук, повечето от които над петдесетте, винаги намираха свободни маси и много познати. Те пиеха бира в по-малки чаши и седяха до късна вечер, без въобще да свалят палтата си, разкопчаваха ги едва когато ставаше много топло, откривайки едрите си гърди, напиращи през сините пуловери от ангорска вълна, модел отпреди двайсет години.

През пожълтелите от никотина пердета на прозорците, които гледаха на север, се процеждаше следобедната светлина, а на стената между тях бяха накачени кафеникави керамични барелефи. В дъното на заведението, зад тезгяха, върху голям стенопис в лазурносиня тоналност, бе изобразено напрегнатото оживление на пристанището — силни ръце товареха тежки бъчви на тъмни корабни бордове. Достоверността на картината помагаше на повечето от посетителите тук да се чувстват съвсем като у дома си.

Масите бяха застлани с пъстри покривки, които първоначално създаваха впечатлението, че са подредени по абсолютно един и същ начин. Тази илюзия се разсейваше след малко по-дълъг престой в заведението. Поради капризите на случайността по покривките се разливаше доста бира и се ръсеше немалко цигарена пепел, та често ги сменяха. Келнерите сновяха между масите, облечени в тъмночервени ливреи, ловко разпределяха грамадните чаши между отделните посетители и бързо сменяха покривките с похватност, на която всеки би завидял.

Сервираха най-обикновени гозби, без специални подправки и гарнитура, като изключим магданоза или навития на руло лист маруля, но храната бе иначе обилна и вкусна, засищаше, без да натежава в стомаха. Случваше ми се и да обядвам тук, но най-често изпивах чаша-две бира. Преди това си купувах вестници от щанда за цигари, сядах на някоя от по-малките маси край стената и така прекарвах времето си.

Тъй, подобно на бразди, оставяни от весла, се нижеха три-четири от следобедите ми през седмицата. Минутите сякаш капят по повърхността на вода, а ти се спираш от време на време през годините само за да констатираш, че времето лети така, както летят пред очите ти заглавията на пръснатите пред теб вестници, на новините от вчера, които днес са на път да се превърнат в история.

След няколко месеца много от постоянните посетители на заведението ми кимаха като на добър познат, а един ден, в края на април, завързах разговор с Ялмар Нюмарк.

2

Онзи следобед бе пронизващо студен, валеше дъжд, примесен със сивкавите парцали на лапавица. Пролетта ни бе изненадала още в края на март, но после годишните времена тръгнаха сякаш обратно, та времето подхождаше повече на ноември, отколкото на април.

Прекарах деня в писане на пощенски картички на приятели и познати. Между тях беше и един чудесен малчуган, Веум по фамилия, който живееше високо горе между Стьолен и Скансен и сигурно щеше да се зарадва, като получи вест от мен. Набрах номера на автоматичния информатор за филмите в кината с намерението да изслушам трийсетсекундното резюме на съдържанието на поне един от тях, но неколкократните ми опити се осуетяваха от упорит сигнал „заето“.

Други телефонни номера не набрах. Счетох за неразумно да увеличавам сметката си. Предишния ден бях прочел във вестника следното съобщение:

„Ново! Ново! Детективско бюро «Хари Монсен» открива свой клон в Берген. Разполагаме с международна информационна мрежа и с най-модерни електронни съоръжения. Изпълняваме всички видове поръчки: охрана, наблюдение на лица, разследване! Имаме първокласни сътрудници и гарантираме стопроцентова дискретност!“

Внимателно бях изучил това съобщение. Какво ли имаха предвид под „първокласни“ и „стопроцентова“? Дали да не им се обадя, за да ги попитам, или поне да им пожелая успех? Телефонният номер на бюрото фигурираше в съобщението. Разполагаха и с радиостанция, докато аз бях съоръжен само с един телефон и с една очукана бричка „Мини Морис“, отдавна остаряла за вечните дупки по асфалта, но да я заменя с друга кола, нямах пари. Едва ли можеше да има някакво съмнение: предстояха ми тежки времена.

Беше ден, в който чувствах нужда да се подкрепя с една-две чаши, и излизайки под дъжда, вдигнах яката на палтото си, нахлупих непромокаемата шапка ниско над очите и на прибежки се добрах до входа на заведението.

То ме посрещна както винаги с обичайното първоначално внушение, че е препълнено, но след по-внимателно вглеждане винаги намирах свободно място. Този следобед обаче дъждовното време като че бе прокудило всичко живо от улицата вътре, та мина доста време, докато успях да се настаня, притиснат край една малка масичка с бели пепелници, рекламиращи някакво италианско вино.

Дойде келнер и прибра пепелниците, преди да ме попита за поръчката. Избрах си халба бира, бифтек от кит и се поогледах. Димяха мокри дрехи, саморъчно свити цигари и опушени къси лули. Широки рамене се навеждаха над белите чинии, едри длани сграбчваха полупълните чаши и ги поставяха обратно празни с бързината, с която собственикът на заведението се обръщаше подир келнера — стремително, като човек, който се плаши и от сянката си.

Ялмар Нюмарк влезе поривисто, приглади мократа си от дъжда коса и изтръска водата от палтото си. Огледа се. Нямаше нито една свободна маса, но край моята стоеше празен стол. Той спокойно се приближи, спря пред мен, кимна приятелски и каза:

— Не виждам никой от познатите си. Мога ли да седна тук?

— Ако не ти е нужно много място, заповядай.

Преместих стола си по-близо до колоната срещу масата, после се надигнах и се ръкувахме.

— Веум. Варг Веум.

Подаде ми ръка, която за моя изненада не бе така голяма и силна, както очаквах:

— Ялмар Нюмарк.

Той побутна свободния стол до масата и преди да седне, метна мокрото си палто на облегалката му. Щом келнерът дойде, веднага си поръча халба бира и порция рагу с картофи. После измъкна от джоба на палтото си навит на руло вестник.

— Дяволско време — рече той.

Кимнах в съгласие.

— А освен това говорят, че летата през осемдесетте години щели да бъдат по-студени.

— Хубави прогнози, няма що.

Той ме погледна изпитателно, без да го крие.

— Ти с какво се занимаваш, Веум? Или чакай… нека първо се опитам да отгатна. Навремето много ме биваше за това.

— За какво?

— Да определям професиите на хората.

— Търси тогава моята сред по-нисшите. Там ми е мястото.

— Значи — сред най-доходните? — усмихна се той.

— Не знам за какви доходи говориш — отвърнах аз полуусмихнат и прокарах ръка през косата си, едва започнала да посивява, но щеше сигурно да бъде снежнобяла, когато отминеха студените лета на осемдесетте години.

Той се взря изпитателно в мен. Погледът му се плъзна от светлия перчем към бледото ми „янусово“ лице, а оттам — по грубата синя риза от памучен плат с разкопчана яка, по протърканото яке и синия пуловер под него, чак до кадифените дочени панталони. Не пропусна и палтото, увиснало на облегалката на стола. После заключи глухо, с добродушни нотки в гласа:

— Съдейки по дрехите, аз бих ти определил място сред по-нисшите кадри в университета: аспирант или нещо подобно, може би библиотекар…

— С други думи, видът ми е окаян.

— Не бих казал окаян, но не и на преуспял човек. Не си в крак с модата и защото парите не ти стигат. Въпреки че… Има нещо, което ме смущава. В теб долавям сякаш стила и манталитета на онези, които упражняват свободни професии. И то без особен успех, разбира се.

— Това надали може да се скрие.

— Но зелената ти шапка малко ме обърква. Тя създава впечатление, че работиш на открито — като инженер или нещо от този род.

Донесоха поръчаната храна и аз се зарадвах, че се създаде кратка пауза, в която наблюденията му щяха да поизбледнеят.

Ялмар Нюмарк чупеше филиите хляб на залъци, сякаш бяха просфори, които обаче разпределяше само на себе си и ги топеше в соса на ястието. Продължи монолога си, преглъщайки.

— Мога да си те представя в някоя, да речем, канцеларийка във фирма за търговия на едро от железарския бранш, със секретарска заплата и сигурно без особени задължения, но…

Реших, че достатъчно съм го слушал, и неочаквано казах:

— Аз съм частен детектив.

За миг той остана зяпнал над чинията. После преглътна храната, сграбчи оставения до ръката му вестник, навит на руло, и като удари с него по ръба на масата, се провикна:

— Дявол да го вземе, такова нещо не съм очаквал!

— Сигурен съм.

— Значи ти си бил експертът на тази маса. Да чуем тогава какво мислиш за мен.

Бързо го огледах: бяла риза, широка, позацапана вратовръзка, кафяв костюм с кройка от началото на шейсетте години, пожълтели от никотина пръсти с изпочупени нокти.

— Пенсионер — рекох.

— Е да, а преди това?

Посочих с вилицата си към него:

— Доколкото имам дарбата да отгатвам, мисля, че си бил полицай.

— Правилно.

— Излиза, че сме с близки професии.

— Да, всъщност сме колеги.

— Само дето аз съм доста изпаднал, а ти отдавна си пенсионер.

Известно време продължихме да се храним мълчаливо, след което го попитах:

— Кога се пенсионира?

— Преди десет години. Оттеглих се през седемдесет и първа.

— И как прекарваш времето?

Нещо проблесна в очите му и той ме погледна, хитро усмихнат.

— Ровя се тук-там. Преглеждам стари дела. Неразкрити.

— В криминалния отдел ли служеше?

— Ъхъ… ъхъ… — кимна той и двамата продължихме вечерята си.

През този ден не научих нищо повече, но след това често обядвахме заедно или просто пийвахме по чаша бира.

3

По онова време водех съвсем редовен живот. Пет дни седмично киснех в кантората си. Изпълнявах поръчки на една застрахователна компания и работата, която извършвах за нея, ми осигуряваше достатъчно средства, за да мога да държа главата си над водата, поне докато дъното бе плитко. Три-четири пъти седмично се отбивах в заведението и там най-често седях на приказки с Ялмар Нюмарк. През останалите дни си устройвах кросове на дълги разстояния през пресечени местности или по асфалт, в дъжд и лапавица.

Към чашите бира, които изпивах в заведението, аз прибавях у дома и по няколко глътки от шишето с водка, но тежките кросове поддържаха равновесието в организма ми, та ако наистина се износвах, това ставаше все пак твърде бавно.

През почивните дни на всяка втора седмица ми гостуваше Томас — вече десетгодишен, — гледаше ме с умни и сериозни очи и ми разказваше за футболни мачове, които бях пропуснал, за книги, които не бях прочел. Бракът ми с Беате бавно се превръщаше в далечен спомен, подобно на спомените за местата, където бях прекарал детството си. Преди да срещна Ялмар Нюмарк, най-голямото събитие за мен бе новата помощничка на зъболекаря, чийто кабинет се намираше до кантората ми. Само подир няколко седмици тя започна да ми се усмихва, когато се разминавахме по коридора.

Лятото настъпи внезапно в началото на май. Жегата притисна града. Хората бършеха потта от зачервените си лица и отново копнееха за студените дни. Мечтата им се сбъдна. Лятото свърши към седемнайсети май и небето пак се навъси. Не минаха и няколко дни, когато на всички ни се струваше, че слънце сякаш никога не е имало и вече никога не ще има.

През един от тези дни, когато небето бе надвиснало над града като мокро вълнено одеяло, в кантората ми позвъни мъж, който не пожела да каже името си.

— Всякакъв род поръчки ли приемате, Веум? — попита той.

— Зависи — отвърнах.

— А какви не приемате?

Бях доста уморен и отсякох!

— Кажете, с какво бих могъл да ви бъда полезен?

— Струва ми се… Моята жена ми изневерява.

Не му отговорих. На другата страна на залива личаха очертанията на старата шхуна „Министър Лемкул“, начоголена от туристи. Напомняше препариран лебед, пълен с насекоми.

— Необходимо ми е… Искам непременно да бъда сигурен в… — нижеше гласът в телефонната слушалка.

— В какво?… — попитах разсеяно.

— В това, че тя ми изневерява! Моята жена.

— Това е от тези работи, с които не се занимавам.

За миг настъпи тишина. След това гласът му прозвуча заплашително:

— Защо, по дяволите, не ми казахте това веднага! — Овладя се все пак и попита по-спокойно. — Имате си принципи, така ли?

Бях принуден да се усмихна.

— Да, имам си.

— Тогава ще позвъня на другото детективско бюро.

— Направете го. Там сигурно не страдат от такива неща.

— От какви?

— От принципи.

— Хъ… — Той прекрати разговора и затвори. Продължавах да седя, стиснал слушалката в ръката си. Чак след като я поставих на вилката, ме прониза мисълта, че това обаждане бе един вид заплаха, каквато дотогава никой не ми бе отправял.

Този ден затворих рано и отидох направо в заведението. Ялмар Нюмарк бе вече вътре и веднага щом влязох, ми направи знак да ида на неговата маса. Беше сам.

Тези три-четири седмици, откакто се бяхме запознали, изминаха много бързо, а вече ни се струваше, че сме приятели от години.

Обсъждахме какви ли не неща и без да бяхме станали съвсем откровени един с друг, разговорът ни вървеше леко.

Често разговаряхме и за стари криминални случаи, разкрити и неразкрити, но най-вече засягахме въпроси, каквито могат да вълнуват двама мъже с трийсет години разлика във възрастта си.

На няколко пъти той ставаше напълно сериозен. Веднъж ме попита:

— Кога всъщност си роден, Веум?

— През четирийсет и втора.

— В такъв случай не помниш нищо от войната?

— Не много.

Той дълго не помръдна, мълчаливо впил мрачен поглед пред себе си.

— Слушай, Веум, наименованието „Пофугл“ говори ли ти нещо?

Поклатих отрицателно глава.

Той поде:

— Фабриката за бои на акционерното дружество „Пофугл“ се намираше на булевард Фьосангервайен. През 1953-а там избухна голям пожар, предизвикан от експлозия. Изгоря цялата фабрика и много хора загинаха.

— Нещастен случай?

— Така твърдяха. Участвах в разследването. Беше изключително трудна работа.

Същата вечер, малко по-късно, Нюмарк внезапно каза:

— Има случаи в нашата следователска практика, които така те поглъщат, че мисълта за тях никога не те оставя. — Той удари с вестника си по ръба на масата: — Никога!

Интуитивно почувствах връзката между онова събитие и отношението му към него. Той сякаш искаше да ми довери една кръстословица, която още не бе решил.

Много често, когато разговаряхме, в очите му блестяха доброжелателни пламъчета, а гласът му бе наситен с лек хумор.

— Веум — казваше той, — истина е, че престъпленията, за които говорим тук, са доста трагични, но, по дяволите, Веум, това все пак е история, само история.

Сега обаче пламъчетата в очите му угаснаха, той стана извънредно сериозен и аз разбрах, че има предвид нещо съвсем друго.

Нещо, което още не се бе превърнало в история, което продължаваше да живее ако не за другите, то във всеки случай за него.

И като че искаше да го сподели с мен, макар да не бе решил окончателно дали да го стори.

— Знаеш ли какво е Ротеифтен, Веум?

Поклатих отрицателно глава.

— Ротеифтен?

— Така го наричаха. През войната.

— Слушай… Това има ли нещо общо с „Пофугл“?

Не ми отговори. Само ми хвърли мрачен, непроницаем поглед. След известна пауза вече разказваше за друго.

В този майски ден той бе доста нервен. Пиеше по-бързо от обикновено, много повече от мен. Говореше трескаво за някакъв пожар и въпреки че през сезона наистина не липсваха причини за безпокойство от такава опасност, в думите му долових някакво предзнаменование.

— О, чувствам се стар, Веум! — избухна внезапно.

— Е, е… Имаме още доста живот пред нас.

— Слабея, не ми остава много.

— Престани! Разбира се, че още дълго ще живееш. Здрав си, силен си и…

— Годините минават, Веум, а вълкът ни дебне.

— Вълкът?

— Времето, Веум. Времето обикаля безшумно из улиците и точи зъби подире ти. Един ден те захапва, а не след дълго скача към гръкляна ти. И тогава си свършен. Задраскан от списъка на живите.

Казах внимателно:

— Може би ще ни запишат на друго място?

Той остави вестника и удари с двата си пестника така тежко по масата, че бирената халба подскочи между тях.

— Не вярвам в това — процеди мрачно.

Огледах се. Ситният дъжд отвън навяваше в заведението мрачно есенно настроение. Осветлението вътре никога не бе особено силно и лицата на хората около нас зееха като отворени рани. Потъмнелите им от болезнена самота очи излъчваха отчужденост, устата, оставящи слюнки по чашите, ломотеха безсмислени слова, а времето течеше — коварно и безпощадно. Порази ме пресъздадената от него вярна, почти художествена картина, сякаш оживяла пред мен: космат вълк с остри зъби, свиреп хищник единак, спътник на смъртта. Кръвожаден звяр, чийто лов не секва. В града той се чувства у дома си, бродейки по очакващите ни навън улици. Отдавна бяха изтребили вълците в горите и долините. Но звярът продължава да дебне жертвите си в града, покрай асфалтираните улици, притулен до проблясващите основи на мостовете и до зеещите отвори на отходните канали — там ловува той, вълкът, времето. И дали не е все едно дали сме вътре или навън?

Погледнах Ялмар Нюмарк. Едро изсеченото му лице бе сурово и затворено. Помътнелите му очи гледаха някъде надалеч, надалеч. Той седеше изправен до ръба на масата, с леко наклонена назад глава и с поглед, зареян над главата ми. В едната си ръка стискаше навития вестник, другата бе отпуснал до бирената халба.

— Защо не ми разкажеш за „Пофугл“? — подканих го аз.

Въпросът ми го върна отново към действителността.

— Това пък защо? — попита недоверчиво.

Направих неопределено движение:

— Интересно ми е.

Той ме погледна мрачно. После лицето му сякаш изведнъж се проясни.

— Прощавай, днес не съм на себе си. — Огледа се. — Обстановката тук ми действа на нервите. Я да идем у дома при мен. Там съм скътал и една бутилчица. Ще ти разкажа всичко.

Допихме чашите си и станахме. Дъждът навън нахлуваше като че на приливи откъм морето и струите му шибаха лицата ни: дълги, лепкави струи, които сякаш се забиваха в косата, в кожата на главата и в дрехите, внушавайки чувство за прогизналост и печал. Горе по планинските склонове дърветата се олюляваха раззеленени и бременни. В градините покрай пътя към планината първите бледи люлякови цветове се бяха вкопчили здраво в клоните на храстите подобно на задрямали синьо-бели прилепи. Но тежкият им наситен лъх не стигаше до нас, тъй като бяхме застанали под дъжда, на обветрения тротоар до пустинния кей. Не издържах и се огледах — за вълка.

Никъде не го зърнах, но прокарах ли ръка по лицето си, усещах белезите, които ми бе оставил с ноктите си.

За пръв път аз и Ялмар Нюмарк излязохме заедно от заведението.

4

Ялмар Нюмарк живееше на четвъртия етаж в неизмазана тухлена къща в долната част на улица Скотегатен. Жилището се състоеше от две малки стаи, кухня и тясна, примитивна тоалетна с вход от вътрешния двор. Малка врата водеше от кухнята към аварийната стълба. През сиво-белите пердета се виждаха къщите надолу по Ньостегатен и отсреща — Пуддефиорд, където корабчета на Ашкьойската фериботна линия сновяха насам-натам в дъжда.

Преди да влезем в холчето, ние си взехме по една чашка от кухнята. Когато вече се настанихме там, Ялмар Нюмарк измъкна неотворена бутилка ракия от кафяв лакиран шкаф. В тази стая прозорците бяха позатулени от слънцето и гледаха към Клостерейт.

Ялмар напълни чашите.

— Наздраве!

— Наздраве!

Ракията разпали гърлото ми и бавно се стече по тялото ми, сгрявайки го, а в стомаха ми сякаш разцъфна кехлибарена роза.

Ялмар Нюмарк се бе настанил в дълбоко кресло, с подлакътници от светло лакирано дърво, а аз — в тапицирано, със сиво-зелена дамаска. До стената, встрани от шкафа, имаше стар стол, а между нас — масичка, застлана с доста износена покривка. Горе на шкафа се виждаха няколко пожълтели семейни снимки, а на една от полиците му видях евтини книги с подгъвани при прочита страници. До черната кахлена печка, край едно празно дървено сандъче, бяха натрупани вестници. Към следващата стая водеше светлозелена врата, до която се мъдреше телевизорът, а на пода до него — портативно черно радио.

— Оглеждаш? — попита Ялмар Нюмарк.

— Стар навик.

— Познат ми е — кимна той.

Обиталищата на хората разкриват за тях много повече, отколкото може да се предположи. Добрият следовател винаги извършва подробен оглед на местопроизшествието не само за да открие евентуални улики, но и за да си изгради определена представа за жертвата.

Отпи от чашата и продължи:

— Виждаш, че съм ерген. Тук няма нито цветя, нито кошнички с клъбца прежда. Не ще видиш и подноси с плодове или портрети на деца по стените. Тези снимки там са на отдавна починалите ми родители. Това не е дом, а място, където нощувам, намирам подслон от дъжда или пийвам чашка. Наздраве, Веум!

Вдигнах чашата си и отпих разумно.

След леко двоумение той ме попита:

— Бил ли си женен някога?

Мълчаливо му кимнах утвърдително.

— Деца имаш ли?

— Едно. Момче.

— Тъкмо това може би най-много ми липсва.

Той все още не бе запалил лампата и в полумрака лицето му изглеждаше още по-мургаво. То контрастираше със сиво-бялата му коса и придаваше на Ялмар вид на южноевропеец. Погледнато отпред, лицето му изглеждаше ъглесто със солидната си челюст и широки скули. Кожата, обвила масивния му череп, се изпъна и той наведе тъмните си очи към мен. После пак се поизправи и каза с овладян глас:

— От време на време се разхождам в парка на Нурднес и когато сядам на някоя пейка да си почина, при мен понякога идва ей такъв ситен малчуган, излязъл в градината с майка си. Пристъпва несигурно и протяга ръчички към седналия на пейката стар мъж. Аз го вдигам и слагам на колената си, а малчуганът ме дърпа за носа и се смее. След това иска да слезе и бързо, бързо да се притисне до майка си, защото близостта на непознатия стар мъж изведнъж започва да го тревожи. А майките важно-важно се усмихват, обзети от гордост, че рожбите им са толкова общителни. После ги отвеждат, а аз разбирам какво съм пропуснал в живота си… На колко години е синът ти?

— На десет.

— Разведен ли си?

Отново кимнах с глава.

— От време на време се чудя кое е по-лошо. Да си женен щастливо и после да се разведеш, или да си живял сам цял живот, без нито веднъж, истински, да си разделил нещо с друг?

— Това има две страни — отбелязах аз. — Да се озовеш изведнъж отново сам, може да подейства едновременно и като шок, и като облекчение. А след като първоначалната уплаха или първоначалното чувство на облекчение се уталожат, то… остава само самотата. Но аз мисля, че поне засега съм си намерил някакъв изход.

— Ала това е горчиво съществуване, Веум. Когато си станал на седемдесет години и не ти остава още много да живееш, тогава изпитваш горчивина, че си прекарал цял живот… сам. Изминаха вече… деветнайсет години, откакто за последен път бях с жена. — Погледът му се зарея нейде далеч. — Бяхме в студена хотелска стая. Тя бе на възраст към петдесетте, с рокля от груб плат и с ужасно шумолящ комбинезон, който така и не разбрах кога се свлече на пода. Бях по работа в Хаугесюнд и я срещнах в ресторанта, където пихме по бира. После тя дойде горе в стаята ми да си допием и… — Той разпери ръце и добави лаконично: — Разбира се, можех да имам и други. Можех да си купувам жени, както правят някои. Но… не исках да става така. Исках да е нещо, което човек прави, защото… защото е събрал в себе си топлина и за друго същество, защото има какво да сподели. В противен случай не би си струвало да го правя, а сега, сега вече е късно. Хиляда деветстотин шейсет и втора година — деветнайсет години оттогава, Веум! За същото време е израснало цяло ново поколение момчурляци, вече оставили зад себе си първите любовни приключения.

Мислите ми отлетяха назад. През хиляда деветстотин шейсет и втора година съм бил на двайсет години и вече наистина оставил първите си любовни преживявания зад гърба си. Значи един човек току-що е привършил пътя си в професията, а друг едва го е започвал. Ето как животът вдява конците си в нас и шие своите модели с невидима, но безжалостна ръка.

— Колко време е изминало, откакто ти… — Той не довърши въпроса си.

Глътнах малко ракия и процедих с крива усмивка над кафявата течност:

— Половин година, беше в Ставангер.

Той сведе очи към чашата си и после изведнъж ме погледна, както винаги с присмехулен блясък в тях:

— Оказва се, че и двамата сме изживели последни любовни приключения в Рогаланд — след което философски добави: — Да, Берген е студен град.

— Не смятам, че е по-студен от други градове — казах. — Само дето доста често става така, че се чувстваш много самотен именно в родния си град, и то, защото тъкмо там не би трябвало да се чувстваш така. Естествено е да те обземе самота в други градове. Но те пък ти предлагат същевременно и нови полета за действие, една внезапна свобода, каквато никога не получаваш в родния си град.

Ялмар Нюмарк стана и запали един от аплиците на стената. Стаята се обля с жълтеникава прашна светлина. Отвън сумракът прииждаше на гъсти вълни към стъклата на прозорците, а вътре двамина мъже, единият на седемдесет, а другият на почти четирийсет години пиеха ракия и говореха за самотата.

Известно време не продумахме. После аз се обадих:

— Извика ме, за да ми разкажеш за „Пофугл“, нали?

Погледът му сякаш беше зареян нейде надалеч. Гласът му прозвуча глухо:

— Не си ли спомняш обявите им във вестниците от онова време? На рекламните страници се мъдреше паун с разперена пъстра опашка. Много по-едър екземпляр бе изрисуван върху стената, обърната на север, и блестеше на светлината на автомобилните фарове, когато колите ни се носеха по Фьосангервайен.

Поклатих отрицателно глава.

— Трябва да съм бил твърде малък. Единственото, което си спомням от рекламите, са усмивките и ослепителните зъби на оня здравеняк, който като че направо ни повеляваше да използваме пастата за зъби „Фенол“.

Ялмар стана и влезе в стаята зад светлозелената врата. Върна се с голяма продълговата кутия от картон под мишница, обвързана с канап. Пусна я на пода и тя глухо изкънтя.

— Тук е целият материал, който съм събрал за „Пофугл“ — каза той, отново седна край масата и напълни вече изпразнените чаши.

— Изглежда тежичък — казах аз. — Какво съдържа кутията?

Той разтвори джобното си ножче и сряза връвчицата, опасала кутията. Бръкна вътре и извади куп хартия. Подаде ми го.

— Голяма част от това, което виждаш, са изрезки от вестници. Освен тях тук има копия от протоколите на всички разпити и технически експертизи, направени след пожара.

Най-отгоре в купчината имаше пожълтяла изрезка от брой на вестник, излязъл в началото на петдесетте години, когато босовете на агенциите за покупко-продажби на имоти още не бяха превзели редакциите и страниците на вестниците. Богата на заглавия бе първа страница и на нея с най-дебели букви се открояваше следното: „15 УБИТИ ПРИ ПОЖАР, ПРИЧИНЕН ОТ ЕКСПЛОЗИЯ“. Отдолу бе написано с по-ситен шрифт: „Пофугл Малинг на Фьосангервайен изгоря до основи“. В текста се съобщаваше, че хората от околността чули силна експлозия около 14:25 часа. Веднага след това станало ясно, че зданието е обхванато от пламъци, а когато в 14:35 часа пристигнала пожарната команда, цялата сграда горяла. Най-тежко било положението в производствения цех и всичките петнайсет души, които по време на злополуката били на работните си места, загинали.

Най-незначителни били щетите в крилото на администрацията. Извършени били светкавични спасителни операции, за да се измъкнат от пламъците евентуално оцелели работници, а на една драматична снимка личеше запечатан момент, в който пожарникарите изнасят пострадалите от горящата сграда сред порой от водни струи.

По-нататък следваше указание да се обърне на осма страница, където намерих поредната изрезка. Пред огромен и черен терен, опустошен от огъня, бяха снети две жени: едната — млада брюнетка с разрошени коси; другата — по-възрастна, с очила в рогови рамки, уста с нос, напомнящ клюна на бухал. Текстът под снимката гласеше:

„Чиновничката Елисе Блум и секретарката Алвилде Педершен, и двете оцелели от злополуката, пред изгорялата до основи сграда на фабриката на Фьосангервайен“.

Под снимката бяха поместени интервюта с различни очевидци, единни по „въпроса“ че експлозията е станала съвсем неочаквано и „била като шок“ (според госпожица Педершен). Собственикът на фабриката, директорът Хагбарт Хелебюст, се намирал по същото време в Осло и по телефона не могъл да каже нищо друго пред журналистите, освен че е дълбоко потресен от случилото се нещастие и изказва най-искрено съчувствие на скърбящите семейства на загиналите. От информацията във вестника ставаше ясно, че много от работниците са извършили истински геройски подвизи, още преди да пристигне пожарната команда, и че без тяхната себеотрицателна и бърза намеса броят на загиналите сигурно е щял да бъде още по-голям. Началникът на пожарната команда поясняваше, че все още е невъзможно да бъдат открити причините за експлозията.

Прелистих по-нататък. В доста изрезки от други вестници се разказваше за произшествието приблизително по същия начин. Мненията на разни експерти бяха толкова много и все изпълнени с професионални термини, че направо не ми бе възможно да си създам свое собствено само с едно тяхно изчитане.

Вдигнах очи към Ялмар Нюмарк, който ме наблюдаваше с израза на колекционер, показващ уникалната си сбирка от стари фотографии.

— Откриха ли причината за пожара? — попитах аз.

— Имало е пробойна на един от промишлените резервоари. Оттам е изтичал силно избухлив газ и дори една искра от електрическата мрежа е била достатъчна, за да предизвика експлозия. Така впрочем е и станало.

— Добре, но?…

Той ме погледна, сякаш преценяваше до каква степен би могъл да ми се довери.

Продължих:

— Да, убеден съм, че трябва да има някакво „но“, щом си натрупал целия този материал.

— Имаше основание, Веум. Започнах работа в криминалния отдел през хиляда деветстотин четирийсет и пета и не знам колко престъпления съм разследвал до пенсионирането си. Какво ли не — от обикновените кражби с взлом до убийства, изнасилвания, малтретиране на деца… — Лицето му стана затворено, сурово. — Господи, какви ли не човешки съдби! Животът на един полицай е незавиден, живот в сянка. Когато половината от деня плюс допълнителната работа вечер отива, за да се ровиш в човешкото нещастие, ти неусетно започваш да претръпваш. Жени, пребивани всеки ден в продължение на десетилетия; бебета на по три-четири месеца, захвърлени от майките си; покварени жени, изневерявали на кротките си и търпеливи съпрузи години наред, но един ден най-внезапно прободени с нож, защото търпението на мъжете им неочаквано се изчерпало. Пияни хулигани, нападнали камиона на пивоварната, и дебели проститутки, отмъкнали без остатък заплатата на някой наивен „сламен“ вдовец… Знаеш, Веум, колко безкрайно богат е този репертоар. Изнасилени момичета на шестнайсет години, изплакали очите си, които сигурно никога вече няма да погледнат с обич някой мъж. Четиринайсетгодишен крадец на автомобили, който се врязал с открадната от него кола в телеграфен стълб и ще остане сакат за цял живот… Много, много съм видял. Но сред всички случаи, с които съм се занимавал, само няколко са ме преследвали така, както пожарът в „Пофугл“.

— Но защо?

— Защото… Защото знам, че никой никога няма да се добере до истината за причините му. А нима нещо може да ядоса повече полицая от безсилието, че не е в състояние да разкрие едно престъпление.

— Но…

— И защото — прекъсна ме той, — защото виновникът за него беше тук, между нас. Бедният пияница, откраднал бутилка бира, получи половин година затвор в Йерен. А Хагбарт Хелебюст се измъкна безнаказано.

— Собственикът на фирмата?

— Именно.

— Но нали е бил в Осло, когато е станала експлозията?

— Да, така е. Ала ако някой носи отговорност за случилото се, това е само той. Никой друг!

— Откъде знаеш?

В погледа му се четеше умора:

— Ако наистина го знаех, нямаше да държа до ден-днешен тук, у дома, тази картонена кутия, а Хагбарт Хелебюст не би бил там, където е сега. Тъкмо в това се състои работата. Не се намериха никакви доказателства.

— А къде е сега Хагбарт Хелебюст?

— Името не ти ли подсказва нещо?

— Като че да, но съвсем смътно.

— А може би името Хагбарт Хеле ти звучи по-познато?

— Разбира се!

Ялмар Нюмарк отново напълни чашите, но не постави бутилката на масата, а продължи, държейки я в ръка!

— Какво знаеш за него? — попита.

— Немного. Напуснал Норвегия в началото на петдесетте години и се установил по бреговете на Карибско море или някъде около този регион. Собственик е на непрестанно увеличаваща се търговска флотилия, чиито кораби неизменно плуват под най-удобния за момента флаг. Той е от онези корабопритежатели, у които няма и капка патриотично чувство, но за сметка на това пък съблюдават изискванията на данъчната система, плащат според тях и имат самочувствието, че са строители на една истинска държава на благоденствието. Ала не мога да си го представя физически, за мен е някак си… неопределен.

— Неопределен, именно това е думата! — Ялмар Нюмарк размаха възбудено бутилката, ракията в нея се разклати и аз изпитах опасението, че ще удари с нея по ръба на масата тъй, както в такива моменти удряше с вестник. — Не се е снимал от хиляда деветстотин петдесет и четвърта година насам. Когато е в Норвегия, се пази като от чума от каквато и да било гласност около персоната му.

— Явно мъж, който високо цени неприкосновеността на личния си живот. Женен ли е?

— О, да. Вече е над седемдесетте, а жена му още не е навършила четирийсет. Доколкото ми е известно, тя е англичанка. Срещнал я на Барбадос. Там живее сега.

Вдигнах чаша:

— Ето местенце за нас, приятелю.

— Ами! По дяволите! — Той се наведе през масата. — Не понасям силното слънце. Доколкото ми бе възможно, не съм напускал Вестланд[21]. — Той погледна през прозореца. — Едно дълго и дъждовно вестландско лято, ето това е за мен щастието.

— Значи сигурно си много щастлив човек, Нюмарк. Не на всекиго желанията се сбъдват така добре.

Усетих, че кръвта пулсира в слепоочията ми. Бях на път да се напия.

— Да, Хагбарт Хеле натрупа състояние от пожара в „Пофугл“, Веум — продължи неочаквано той.

Облегнах се назад в креслото с чаша в ръка:

— Да чуем.

— Можеш спокойно да се изразиш и така. Това наистина прилича на сага, само че със сюжет за неочаквано преуспяване в бизнеса.

Той леко заваляше думите със „с“. Ракията бе започнала да оказва въздействие и върху него.

— Хагбарт Хелебюст е роден в Берген през 1908 година. Баща му дошъл тук някъде от крайбрежието долу, изглежда, от Бюланд. Бил бояджия. Синът започнал да упражнява същия занаят, но го развил по-нататък в цял бранш, ако мога така да се изразя. Както повечето процъфтели предприятия, „Пофугл“ отначало е било магазинче за бои с един-единствен работник и в тази връзка за Хагбарт Хеле може със сигурност да се твърди, че владее умението да прави от нищо нещо. Той на два пъти впрочем го демонстрира. „Пофугл“ много бързо добива известност и се разраства: от дървена барачка на Шьогате в голяма фабрика на Фьосангервайен, а Хелебюст сменя бедната си мансарда на Ледегордгате с разкошна вила. С подобно умение впрочем се отличавало цялото му семейство. Известно време заедно с него работил по-малкият му брат Ингвар, който след това се прехвърлил в трикотажа, основал предприятие, което също много скоро процъфтяло. Той все още живее в Берген.

— А Хеле? Съвсем ли е изчезнал от норвежкия хоризонт?

— Мисля, че да. Идва в Берген само веднъж в годината и остава тук за един ден: на първи септември, когато брат му има рожден ден и цялото семейство се събира.

— А в останалото време предпочита да се припича на слънчице?

— Точно тъй. Погледнато на практика, пожарът в „Пофугл“ е можел да има за него катастрофални последици. А е успял да превърне бедствието в капитал. Получил е пълната застраховка. Каква точно сума, така и не се съобщи, но мога да ти гарантирам, че е била солидна, разбира се, ако я пресмятаме по стойността на норвежката крона от 1953-та.

— Иначе казано, днес тази сума не би му стигнала дори да си покрие разходите за електроенергията…

— Прав си. Тогава обаче с тези пари закупил немалка част от акциите на един кораб.

— Тук, у нас?

— Тук, разбира се. И то в пълно съответствие с нашите закони. Направи го тъй, сякаш просто сменя коня си. За един-два дни от фабрикант стана корабопритежател. После, подир година или малко повече, изплува изведнъж, като че изпод земята, в Карибия. Бе продал тук своята част от акциите на параходната компания, която и без това фалира само след няколко години, и се установи на остров Барбадос с тъй леко спечелените пари в джоба си. Така световните морета и океани за пръв път понесоха на водите си кораби с изписани по тях инициали на станалата по-късно голяма и всеизвестна компания: две бели букви „Х“ върху син фон. Оттогава двойното „Х“ го съпътства непрекъснато. Бе показал умение да изплува в най-удобния момент — година и половина преди Суецката криза, на която и заложи печалбите си. Както при много други корабопритежатели, диаграмата на постъпленията на доходите му може да се очертае въз основа на близкоизточните кризи: най-големите печалби съответно датират от 1956, 1968 и 1983 година.

— А кога си е съкратил фамилното име?

— Когато се установил в чужбина, констатирал, че Хеле се произнася там много по-лесно от Хелебюст.

Ялмар млъкна. Известно време седяхме, без да продумаме. Отпивахме, заслушани в дъжда, потропващ по стъклата на прозорците. В друго жилище на дома някой намали звука на телевизора си. Навън от време на време фучаха коли, макар това да бе, общо взето, тиха улица.

Когато Ялмар Нюмарк отново наруши тишината, очите му бяха потъмнели и в тях се четеше горчивина:

— Казах ти, нито един случай в моята практика не ми е направил такова силно впечатление, както пожарът в „Пофугл“. Ще ти кажа защо. Вече бях видял немалко трупове на хора, затворени цели седмици в автомобилите си, потънали на дъното на фиорда; овъглени тела в изгорели къщи; стари хора, разложени в леглата им, додето ужасната воня се усети у съседите… Но зловещата гледка в „Пофугл“… Петнайсет почернели трупа, Веум! В кошмарите си продължавам да преживявам това, което видях тогава. Да кажеш, че съм бил млад зелен, не бях. Четирийсет и две годишен мъж, преминал през доста неща и през войната. Но онова… — Той се огледа в стаята, сякаш виждаше пред себе си още по-страшна гледка. — Производственият цех бе изцяло изгорял. Тези, които са стояли най-близко до евентуалното място на експлозията, били разкъсани на парчета и овъглените им останки се бяха пръснали по пода, стените и остатъците от скелята на покрива. Много от тези, чиито трупове бяха останали цели, побягнали от мястото на взрива към изхода. Един дори успял да излезе от самия цех и да стигне до стълбището, но то също вече било обхванато от пламъците и той намерил смъртта си там. От осемнайсетте души, работили вътре, само трима успели да се спасят, като един от тях остана сляп за цял живот. Другите имаха тежки обгаряния.

— Но са оживели.

— Да, оживяха, ала не бяха за завиждане. Двамата впрочем са вече покойници, а обезобразената фигура на третия можеш да видиш около пристанището. Той принадлежи към „постоянната клиентела“ на бездомниците там и изглежда ужасно, Веум.

— Как се казва?

— Улай Усвулд. Но е известен преди всичко с прозвището Изгорелия.

Неприятното чувство, което ме обзе, почти разкриви лицето ми. Как им идеше наум да лепят такива идиотски прякори на хората.

— Но нима на мястото на пожара не намерихте следи?

— Както вече ти казах, причината за избухването му е била експлозия на един от промишлените резервоари. Там бяха открили нещо като пробойна и тя можеше да се дължи на грешка в самата му конструкция. Предположиха, че евентуалното изтичане на газ е станало оттам. На газ с огромна експлозивна сила. Заключението на експертите бе изпратено на застрахователната компания, която го прие, без да протестира. Добре знаеш, че оттам инак не дават пари, ако съществува и най-нищожен шанс да си ги спестят. Но в случая не ставаше дума само за сумата, за която бе застрахована фабриката. А и за застрахователни полици за живота на много хора.

Това обстоятелство не ме изненада. Случвало ми се е да работя за някои застрахователни компании и парите, които получавах от тях за работата си, съвсем не бяха лесно спечелени.

Той продължи:

— Изводите от експертизите бяха представени и на съдебните власти. Те имаха възможност да повдигнат въпроса за елементарно нарушаване на правилата за безопасността на труда или нещо подобно. Но предоставеният от нас материал не им се стори достатъчен, за да се решат на подобен ход. Този, който е носел отговорност за спазването на тези правила, за техническата проверка на машините и за незабавното сигнализиране пред ръководството на фабриката, че има евентуално изтичане на газ, бил цеховият майстор. Един мъж на име Холгер Карлсен, също загинал в пожара.

— Тъй значи…

— Да. И затова не последва нищо. Делото бе приключено и всякакви по-нататъшни опити да бъде възобновено претърпяха неуспех.

— Значи все пак е имало опити за възобновяването му? От кого?

— От мен. По молба на вдовицата на Холгер Карлсен. Сполетялото я нещастие било тежък удар за нея. Бе останала сама-самичка с четиригодишното си момиченце. Жената дори не бе съвсем на себе си и говореше несвързано, но ми каза, че тогава, сутринта, когато отивал на работа, мъжът й споделил с нея, че вече получил пълно потвърждение на своите съмнения за изтичане на газ и че имал намерение отново да занимае с този въпрос ръководството на фабриката.

— Отново?

— Да, отново. Жена му разбрала, че той бил поставил този въпрос още предния ден, но тъй като не говорили повече за това, на нея й беше трудно да даде по-точна информация. Хагбарт Хелебюст категорично отрече, че Карлсен е бил при него, и показанията му бяха потвърдени от всички служители в администрацията. Никой не бе чул за такъв разговор.

— Лесно ли се установява изтичането на газ от резервоар?

— Не се забелязва веднага, ако пукнатината е малка. Но тя непрекъснато се разширява и ако човек има късмет, в определен момент ще усети характерната миризма. Съществуват уреди за измерване на концентрацията на газовете във въздуха, но онези, с които си служели там по време на пожара, били далеч по-несъвършени от днешните. Те са регистрирали концентрацията на газовете при ниво, което вече било достатъчно за предизвикване на експлозия. Опитен в специалността си, с 10-15-годишен стаж, Холгер Карлсен знаел много добре защо поставя въпроса пред ръководството. Ала какво е мислел или направил той, никога няма да разберем, тъй като се е избавил от необходимостта да бъде кремиран един ден като всички простосмъртни.

— Вдовицата е могла да разкаже…

— Вдовицата! Кого интересува бръщолевенето на една замаяна, ужасена жена. Единствената й цел бе да снеме подозренията от мъжа си, за да запази светла паметта му. Ако се бе установило, че пожарът е избухнал поради пропуск в работата му, имаше опасност да изгори и застрахователната му полица. Така й бяха заявили.

— Но това е било невъзможно!

— Така й бяха заявили! После, след като се беше поуспокоила, разговарях с нея неведнъж. Опитах се да възобновя делото, но напразно. Пък имаше и още нещо…

— Какво?

— Според закона всичките петнайсет трупа трябваше да бъдат идентифицирани. Първо отделихме тези, които бяха разкъсани на парчета. Опознавахме ги по зъбите, а после и по други белези, по пръстени, часовници, катарами на колани и тем подобни. Вече ти казах, че намерихме един от тях вън, на стълбището. Това беше Холгер Карлсен.

— Виж ти!

— При аутопсията се установи, че дробовете му са напълно чисти, тоест не се бил задушил. Открихме обаче следи от много силен удар по тила.

— И как си обяснихте всичко това?

— Обяснихме си го — той ме погледна кисело — със срутването на скелето на покрива. Нещо паднало отгоре му, когато е бягал, цапардосало го по главата и той умрял на място. Пожарът е бил причинен от силната експлозия, развил се за минути и подобно нещо съвсем не е било изключено. Но ми се стори странно, че е сполетяло именно Колгер Карлсен.

— Странно е, наистина. Но почти никой не сподели твоите подозрения, нали?

— Не, никой.

— Ти ли водеше следствието?

— Един по-възрастен колега, който вече също не е между живите. Най-трудното в случая е, че повечето от тези, които са запознати с подробностите около него, са или мъртви, или толкова стари, че почти нищо не помнят. Освен това ние от полицията вършехме само черната работа, тъй като бе назначена официална комисия за разследване на произшествието.

— Комисия? Защо?

— Защото смъртта на петнайсет работници и парламентарните избори съвпадаха в онази есен.

Оставих празната си чаша на масата. Навън съвсем се бе мръкнало.

— И това ли е всичко?

Той ме погледна навъсен:

— С това разполагам: показанията на вдовицата и резултатите от аутопсията на трупа на Холгер Карлсен. Останалото е толкова несигурно, че… Заложено е на предположения, които си останаха непотвърдени. Хипотезата, изградена върху предположения, не може да бъде нищо друго, освен предположение, нали?

— Би ли желал да се опитам да направя нещо за теб?

— Не, не. Извини мен, стария човек, че разбутва работи, които всички отдавна са забравили. Разказаното сега е само една история, Веум, една малка история за „лека нощ“.

— Моля те, кажи ми предположенията си.

Той погледна часовника си. Допря циферблата до лицето си, за да види стрелките. Беше много уморен, а и аз не се чувствах особено бодър. Приятното опиянение бе преминало. Сега питието сякаш се бе втвърдило в киселееща буца под диафрагмата ми.

— Тогава ще трябва да ти разкажа за войната и за Ротеифтен, което също е дълга история. Но тази вечер едва ли ще ми стигнат силите за всичко. Едва ли.

Погледът му се отмести от картонената кутия към вратата на спалнята. Бутилката се мъдреше празна с няколко капки на дъното.

— Да се срещнем утре в заведението, а? Там ще довърша разказа си.

Надигнах се с доста голямо усилие. Подът играеше под краката ми:

— Както обикновено?

— Малко по-късно. В шест устройва ли те?

— Да.

Ялмар заобиколи масата, протегна ми ръка и здраво стисна моята:

— Благодаря ти, че все пак ме изслуша. Не мисли повече за това. Безсмислено е… Аз съм… един… старец…

Говорът му ставаше все по-неясен. Олюлявайки се, той ме изпрати до вратата.

Спуснах се като в дълбока шахта по стълбата и щом излязох през скърцащата входна врата, дъждът плисна в лицето ми черните си остри струи.

Тъмната витрина на магазина от другата страна на улицата ме гледаше като празно око от състарено лице. Вдигнах високо яката си, наведох глава срещу атаките на дъжда и закрачих.

5

Кафето на следващия ден ми нагорчаваше с привкуса на югозападен вятър. Навън слънцето проблясваше зад надвисналите дъждовни облаци, а главата ми се цепеше от болка.

Ялмар Нюмарк пристигна в заведението в шест часа, точно според уговорката. Влезе бързо и хвърли поглед назад, сякаш някой го преследваше. Спря се и огледа внимателно всички, лице по лице. Поздрави ме отсечено.

Изведнъж почувствах, че е смутен и нервен — за пръв път, откакто го познавах. Оглеждаше се и изучаваше с остър поглед всеки новодошъл. Вестникът нервно потрепваше в ръката му. Изпи първата халба бира за по-малко от пет минути и си поръча нова. Попитах го предпазливо:

— Случило ли се е нещо?

Погледна ме под око и прехапа долната си устна.

— Вчера цялото шише ли изпихме?

— Да, цялото.

— Чувствам по тялото си. Не се напивам като другите. Нямам махмурлук, но ставам по-нервен. Започвам да се страхувам. Мисля, че ме преследват.

— Теб?

— Да — той се взря в дъното на чашата си. — Може би щеше да е по-добре… Щеше да е по-добре, ако оставим на мира заспалите вълци.

— Какво имаш предвид?

Погледът му помътня.

— Струва ли си да изравяме трупове с двайсет и осем, че и с повече години давност? На моята възраст човек се уморява по-лесно. Какво ли не съм видял. Толкова много нищета и така малко щастие. Не мислиш ли, че на обикновения човек е предопределено точно колко да поема от видяното и преживяното?

Играех си с пръст по чашата, бележейки влажна следа от горния ръб до дъното й.

— Вчера обеща да ми разкажеш за… Ротеифтен.

Той се огледа. До нас долитаха откъслечни фрази от разговор. Слаб мъж с резлив глас разказваше на друг слаб мъж за преживяванията си на ферибота между Кинсарвик и Квандал. После започна да удря с юмруци по масата така силно, че чашите заподскачаха. Компаньонът му имаше вид на човек, който ще се разплаче всеки момент.

Ялмар Нюмарк отново ме погледна:

— Наистина ли те интересува?

— Абсолютно!

— Добре тогава.

Той се поизправи като зад трибуна. Но публиката му не бе многобройна и сниженият му, тих глас не стигаше дори до съседната маса.

— Веум, ти на колко години беше, когато свърши войната?

— На две или три. Не помня нищо.

— Какво прави баща ти през войната?

— Баща ми? Принадлежеше към огромното мнозинство на тези, които нищо не правеха. Продаваше билети в трамвая и по време на войната тъй, както преди нея, а и след това. В свободното си време четеше древноскандинавска митология, но идеите на нашите местни нацисти му бяха далечни. Мисля, че си беше просто един порядъчен социалдемократ. Почина, когато бях на четиринайсет години, и…

— Добре. Не искам да възхвалявам собствения си принос, но аз бях между активните борци срещу фашизма. Още спорят кой пръв е подел съпротивителното движение, но тук, във Вестланд, то бе започнато от членовете на Работническата партия[22] и от комунистите начело с Педер Фюрюботен, когото познавах още отпреди войната. Баща ми бе майстор-дърводелец и аз отрано бях започнал да работя. Фюрюботен бе установил главния център на борбата във Валдреш, а аз се върнах отново в Берген, като загубих до голяма степен контактите си с тази група. Междувременно Съпротивата срещу хитлеристите бе организирана и аз взех участие в доста драматични събития. Веднъж край Евангер… Отегчавам ли те?

— Не, не, в никакъв случай. Продължавай!

— Ръководител на нелегалната група, където членувах от 1942 до 1945 година, бе Конрад Фанебюст, който в последствие стана кмет на Берген — един от най-големите герои на Съпротивата от нашия край. Извършил е неоценими подвизи. Но тогава, край Евангер, попаднахме на германски скиорски патрул. Бяхме Фанебюст, аз, един на име Якоб Улсен и двама от Вос. Якоб го убиха на място, а Фанебюст получи куршум в рамото, загуби равновесие, падна и си счупи крака. Момчетата от Вос му нагласиха временна шина и го положиха на шейна от ски, а ние прикривахме отстъплението. После побягнахме. Студът беше пъклен, лудееше виелица, а беше късна пролет. Реката прииждаше и имаше опасност да излезе от коритото си. Все пак успяхме да се доберем до отсрещния бряг, а после — нагоре в планината. Имахме малка землянка на Хамлагрьо, където нагласихме прилично счупения крак на Фанебюст и превързахме раненото му рамо. Щастие беше, че оцеля, а животът му беше за нас и от злато по-скъп.

После го пренесохме отново в района около Берген и в продължение на четири месеца той ръководеше нелегалната съпротива от легло въпреки тежките усложнения, които получи вследствие на счупването на крака си. Всъщност той никога не се оправи напълно.

Бях нещо като шеф на безопасността на бойната група. Предприемах разузнавателни акции. Имах опит в тази област от работата си в полицията малко преди войната, но през войната работех извън службите и. Именно по време на тези акции попаднах на следите на Ротеифтен.

— Кой или какво е Ротеифтен?

Видях го, че отново се е пренесъл някъде надалеч. Вестникът висеше вяло в ръката му.

— Представи си за миг Берген през войната. Затъмнен град. От време на време — грохот от експлозия, шум от преминаващ германски автомобил или чаткане на ботушите на патрул. Внезапно започваше да вие сирената. „Въздушна тревога.“ Всички се втурваха към най-близкото скривалище, облечени тъй, както бяха успели в бързината. Жени и деца, старци и болни…

Бомбите започваха да падат. Най-напред се разнасяше характерното свистене. После настъпваше тишина. Мъртвешка тишина. Тогава идваше експлозията. Земята под теб можеше да се срути, или избухването бе толкова далеч, че се чуваше само грохотът. Но и той не бе по-малко страшен. Въздушното нападение преминаваше, сирената свиреше „отбой“ и всички се прибираха отново по домовете си. А долу, край кея, често бушуваха невероятни пламъци: кораб в огнени стълбове, изгарящи къщи в Нурднес, отчаяно щуращи се хора, които се опитваха да спасят нещо от покъщнината си, плач и ругатни, псувни на немски или на норвежки, викове на умиращи и ранени… — Лицето му изразяваше дълбоко страдание; нервността бе отстъпила на болката, предизвикана у него от спомените отпреди четирийсет години. — Но улиците най-често бяха тъмни, а къщите — със спуснати пердета и заключени. Срещахме се скришом, чертаехме нови планове, печатахме нелегални вестници и позиви, стояхме пред ръчно скалъпени радиоапарати и слушахме Лондон. А по тъмните улици, тихо търкаляйки колела, идеше автомобил, спираше досами тротоара. Бърз знак и мъже с бледи лица, облечени в тъмни палта, изскачаха от автомобила и хукваха с пистолети в ръце към някоя къща, изтрополяваха нагоре по стълбите и заемаха позиция за стрелба пред вратата. Следваше отривиста команда, вратата биваше избита, чуваше се вик, някой вече си събираше дрехите, друг посягаше към оръжието, изстрел, но всичко свършваше бързо. На пода лежеше убит или ранен норвежец, други стояха, вдигнали ръце, с лице към стената, после ги откарваха в ареста. Гестапо! — Ялмар почти изплю думата: — Гестапо! Има ли по-гадно и по-съскащо понятие, съскащо като змийските изчадия, каквито бяха те, тези черни мекотели на сатаната… Дори на нормални немци не приличаха, бяха малки и сгърчени като сакати дяволи. И днес ме е страх! — само като си помисля за тях. Не спяхме нито минута спокойни, Веум, а най-тревожен беше сънят ни на разсъмване. Защото те дебнеха в предутринния полумрак. В часа на вълците, нали знаеш кога е?

— Да.

— Последният час преди зазоряване, когато умират най-много хора. Тогава пристигаха те, пратениците на смъртта. Гестапо. — Той спря за миг, отпи глътка бира и продума с мъка: — Най-лошото от всичко бе, че врагът се намираше и между нас. Гестапо имаше свои наемници и през тези военни години ставахме свидетели на най-голямата гнусотия: норвежци предаваха норвежци. Норвежци сочеха с пръст други норвежци и казваха: „Той и тя. Тук и там.“ Без предателствата им гестапо никога не би успяло да работи така успешно. — В погледа му се четеше дълбока скръб. — Из тъмните улици на Берген се въдеха особена порода клоакни зверчета, по-гадни и от най-краставите плъхове: съмнителни типове, за които войната носеше изгода. Извличаха от страданието пари, използваха ситуацията за собствено облагодетелстване. Убийци, мародери и спекуланти. Най-голямата свиня между тях беше този, когото познавахме под прякора Ротеифтен[23].

— Що за тип беше това?

— Ротеифтен бе сянка, привидение. Така и не го открихме. Една от най-големите трагедии след войната бе, че тъй и не разбрахме кой е бил Ротеифтен.

— Означава ли това, че…

— Като мисля за Ротеифтен, виждам пред себе си някаква измислена фигура, подобна на мерзавците, които изобразяваха на първите страници на детективските списания преди войната: шапка, нахлупена над очите, палто с вдигната яка и ревери, тайнствен поглед от лице с демонски черти. — Той преглътна и продължи: — Не се знае кога е започнал престъпните си деяния. За пръв път попаднах по дирите му във връзка с разследването на няколко големи предателства през есента на 1942 година. Но най-големите си гадости е извършвал от 1943-та до 1945-та.

— Дири от него?

— Беше обикновена следователска работа, но я вършех нелегално, което създаваше трудности, а и ефективността бе по-малка. Сведенията получавах от очевидци и от хора, които са били близо до местопрестъпленията му. А Ротеифтен не се задоволяваше само с предателства. Той сам отнемаше живота на хората, и то в стила на изключително опасен убиец, бих казал на природно надарен убиец. Никога не оставяше следи. Но в някои от показанията на свидетелите… Залавянето на Ротеифтен стана жизненоважен въпрос, ала не успяхме да го хванем нито тогава, нито по-късно, въпреки че заложихме всичко, за да успеем. Целта ни бе да откриваме предателите и да ги ликвидираме, ако това бе наложително.

— Да ги ликвидирате?

— Да. Беше война, Веум. Не играехме момчешка игра. Стараех се да вложа всичко от себе си, за да събирам сериозни доказателства, преди да предприемем подобна разправа.

— Спомена, че си попаднал на дирите му. На какви именно?

— Бързо стана ясно, че Ротеифтен притежава характерен отличителен белег: куца, вероятно с левия крак. Често е търсил убежище в местностите югоизточно от Берген, в посока към Ос — Юлвен. И нищо повече. Най-важното бе накуцването, забелязано още през 1942 година. При почти всички случаи имаше някой свидетел, забелязал куцащ човек около мястото на произшествието, но нерядко никой не бе видял нищо повече, злодеят често действаше като невидим.

— Виж ти!

— Да. Методът му бе да симулира нещастен случай. От всички, за които смятахме, че са погубени от Ротеифтен, девет на десет души бяха умрели от това, което наричаме естествена смърт. Разбира се, ако смяташ, че прегазване с автомобил, падане по стълбата, при което си счупваш врата, удавяне и т.н. могат да бъдат класифицирани като естествена смърт… Тези случаи така зачестиха, че започнаха да бият на очи.

През 1943-та по подобен начин загинаха осем души — все на ръководни места в съпротивителното движение. Само един от тях беше застрелян в упор. През 1944-та дадохме още дванайсет жертви, загинали по разни начини, плюс един застрелян, а петдесетгодишна жена, наш куриер, беше намерена удушена. Преди освобождението през 1945 година злодеят отне живота на още трима: две явни убийства и един „нещастен случай“. Пресметнахме, че носи отговорност за смъртта на двайсет и шест души от нелегалната съпротива, а като прибавим и извършените от него предателства, жертвите му възлизат на не по-малко от петдесет.

— И какво стана след войната?

— Работехме денонощно за разкриването му. След освобождението на страната обезвредихме редица банди и предатели. Разпитахме всички. Оказа се, че и във вражеския лагер нямаха представа кой е бил Ротеифтен. Немски офицер призна, че служел за връзка между Гестапо и предател норвежец, който куцал и криел лицето си под нахлузен на главата му чорап. Бил висок около метър и седемдесет и със силно развито телосложение. Приел от него голяма сума пари на пътя край Черния дол. На срещата дошъл от срещуположната посока. Имали и други срещи: край Сюднесхауген, Драгефиел, Нурднеа, Сандбреквайен и Фана. Винаги на тъмно, винаги с чорап на главата. Стигнахме до извода, че дори и в Гестапо не са знаели истинската му самоличност. Ползвали са помощта му и това ги е задоволявало. Немският офицер му носел само възнагражденията, заплащани за всяко убийство. Да, наистина единак — самотен и свиреп вълк.

— Но…

— Сам разбираш, че трудностите ни се дължаха на две причини. Първо, никой не го бе виждал, освен може би неговите жертви. Второ, нямаше сигурни доказателства, че нещастните случаи са били убийства. Можеха всъщност и да са нещастни случаи, ако бяха единични и не така сходни един с друг.

— Но?…

— Но аз имах подозрение. Много силно подозрение — каза мрачно Ялмар Нюмарк.

— Какво именно?

Той пак претършува заведението с поглед. Оня нажален сух мъж си беше отишъл. Тънкогласият му приятел разказваше забавните си истории на чашата, в която бе забил нос, а по лицето му сегиз-тогиз пробягваше мокра усмивка, язвителна и неестествена.

Ялмар Нюмарк продължи:

— Имаше един тип — Харалд Юллвен. Да, Юллвен[24], само че с две „л“, роден през 1914 г. в едно от малките стопанства в горската, „вълча“ област. Преди войната бил нещо като електротехник. Още през 1934 г. се записал в Нашионал Самлинг[25]. Помня, че беше сред размирниците, които докарахме в полицията след свиването в театъра през 1936 г., когато нацистите освиркаха „А утре!“ от Нурдал Григ[26]. Официално тогава не беше нищо повече от дребен нацист. Осъдихме го за измяна към Родината през 1946 г. и лежа в затвора три години. После го пуснаха на свобода под гаранция. Когато водих следствието по някои от споменатите нещастни случаи, явиха се свидетели, убедени, че са видели Харалд Юллвен близо до местопроизшествието. Бяха хора, които го познаваха от схватките преди войната, но никой не беше стопроцентово сигурен в показанията си. Тези показания впрочем го поставяха в много опасно положение, тъй като той накуцваше.

— Така ли?

— Пострадал на четиринайсетгодишна възраст и започнал да накуцва с левия крак. Разпитахме го подробно през 1945-а. Разпита водихме аз и Конрад Фанебюст — юрист по образование. Нищо. Нито дума. Никакво признание. Държахме като коз и друга следа — три от куршумите от убитите с пистолет. Всички бяха застреляни с „Лугер 505“ — немско оръжие. Арестувахме Юллвен през 1945-а в един жалък пансион в Нурднес, но в стаята му не намерихме нищо. Неговите родители бяха умрели отдавна. Нямаше семейство. Стопанството на Юллвенови принадлежеше вече на други, но въпреки това го претърсихме основно, метър по метър и дъска по дъска. Пистолет не намерихме. Кой знае къде го е хвърлил — на дъното на Воген или другаде. Така не открихме и Ротеифтен.

— И това беше краят?

— Зарекох се, че няма да се дам. Водех подробни бележки за всичко чуто относно Ротеифтен. Следствието беше приключило отдавна, но аз го продължавах на собствена глава, с по няколкогодишни прекъсвания чак до 71-ва година.

— Какво се случи тогава?

— През януари на 1971 година намериха мъжки труп с жестоко обезобразено лице в най-отдалечената част на Нурднес. Въпреки това го идентифицираха. Беше Харалд Юллвен.

— Ти видя ли го лично?

— Не видях нищо определено. Същата структура на тялото, но вече остаряло, същият дефект на крака, ала лицето бе ужасно непознаваемо.

— Кой го идентифицира?

— Жената, с която бе живял.

— А този случай изясни ли се?

— Кой да го изясни? Нещо повече — мисля, че не се постараха особено да разкрият това убийство. Два месеца по-късно излязох в пенсия, а разследването още се протакаше. На практика това означава, че ако не изникнат нови, заслужаващи внимание обстоятелства и улики, следствието ще потъне в забрава. Доста хора тогава отсъдиха, че някогашни борци от Съпротивата са го екзекутирали и тези, които приеха една подобна версия, не бяха малко.

— Значи Ротеифтен е получил в края на краищата наказанието си, ако той действително е бил убитият.

Лицето на Ялмар Нюмарк беше почервеняло. Очите му продължаваха да претърсват заведението, сякаш и сега той преследваше човека, когото са наричали Ротеифтен, или неговия призрак.

— Слушай — подех отново. — Каква е връзката между всичко това и пожара в „Пофугл“?

Той се наведе към мен:

— През 1953 година Харалд Юллвен бил назначен в „Пофугл“ като куриер.

— Като куриер?

— Да. Не му е било лесно да си намери работа в първите следвоенни години, след като излязъл от затвора. Устроили са го чрез службата за настаняване на безработни.

— Ти смяташ ли, че… Възможно ли е да е имал нещо общо с пожара?

— Ще се съгласиш, че има поразяващо съвпадение. Пожарът окачествиха като нещастен случай. Ако е бил дело на Харалд Юллвен и ако Харалд Юллвен наистина е бил Ротеифтен, то той е постигнал своя „връх“: петнайсет овъглени трупа.

— Но какво е щял да спечели от това?

— Може да е бил обзет от неистова страст за кръвно отмъщение — срещу обществото, срещу хората, които се бяха борили за свобода… Или просто е свършил някому работа.

— Смяташ ли, че някой би могъл да му заплати за такова злодеяние?

Ялмар Нюмарк ме погледна, стиснал зъби.

— По време на пожара Харалд Юллвен бил един от героите. От онези, които се върнали обратно в морето от пламъци, за да спасят други. Получил няколко малки обгаряния, но го споменали в почетния списък на проявилите храброст. С това някак не напомня ли за хлъзгавата риба, която аз и Фанебюст разпитвахме през 1945-а?

— Разбирам. Значи тези свои подозрения искаше да споделиш с мен вчера?

— Подозренията ми са следните: първо, че Харалд Юллвен и Ротеифтен са едно и също лице. Ако това е вярно, не е изключена възможността той да е имал пръст в пожара. Все недоказуеми подозрения, въз основа на които никой съд в света, не само в Норвегия, не би могъл да произнесе присъда. Разпитахме Юллвен отново, но ситуацията през 1953 година бе доста по-различна от тази през 1945-а. Принудени бяхме да се държим по-внимателно, а Юллвен този път беше и агресивен. Оплакваше се, че го преследваме. Признаваше, че някога е сгрешил, но че в името на справедливостта не би трябвало да го тормозим до края на живота му, след като вече бил изтърпял наказанието си.

— А Хагбарт Хеле? Къде е бил той през войната?

— Остана незасегнат, както повечето от това съсловие. Властите подхождаха внимателно към индустриалците. И през войната имаше нужда от работни места. Народът трябваше да живее от нещо. А в тежките следвоенни години страната се нуждаеше от солидна и надеждна икономика. Изводът е, че Хагбарт Хеле не е загубил нищо от войната, а напротив, състоянието му бе през 1945-а по-голямо, отколкото през 1939-а.

— Значи не е имало видими връзки между Харалд Юллвен и Хагбарт Хелебюст?

— Никакви, които можеха да бъдат доказани. Щяхме да действаме при наличието и на най-незначителни следи. Общинският комитет за разследване се ръководеше от Конрад Фанебюст, който през същата година беше и заместник-кмет. А и никой не бе по-заинтересован от нас в залавянето на Ротеифтен. Помня, че по цели нощи разглеждахме и преразглеждахме всички материали в тази връзка: протоколите от разпитите през 1945–46 г. и следствието около пожара. Но нищо не намерихме… Именно това…

— Да?

— Именно фактът, че не са останали никакви следи, ме накара да бъда сигурен…

Изведнъж ме осени какво има предвид Ялмар Нюмарк.

— Деянията на Ротеифтен са се отличавали…

— Да. Отличаваха се с липсата на каквито и да било доказателства. Пак беше нанесъл удар — осем години след края на войната. И се уверих поне в едно нещо…

— И то бе?

— Че Харалд Юллвен и Ротеифтен са едно и също лице. Ето защо пожарът в „Пофугл“ не престава да ме гнети.

— Какво е правил той след пожара?

— Намери си работа в една печатница. После смени няколко други. От 1959 г. заживя с някаква жена, с която се запознал в „Пофугл“. Така и не се ожениха, но до смъртта му живяха заедно. Вчера ти видя снимката й на една от изрезките. Елисе Блум — най-младата чиновничка. Тя единствена се подписа под некролога му. След пожара я назначиха в общината. Там работи и сега. Именно тя го идентифицира през 1971 година.

— Имаш ли негова снимка?

— На Харалд Юллвен?

Ялмар извади бележника от вътрешния си джоб. От онези изтъркани, стари бележници с кафяви кожени корици, с които хората не се разделят цял живот, като че в тях са заключени душите им. Продължи да тършува из безбройните си джобове и най-сетне извади пожълтяла изрезка от вестник. Подаде ми я внимателно, като че се страхуваше да не се изпари във въздуха помежду ни.

Върху парчето вестник беше запечатан момент от следвоенен процес срещу петима души, влизащи в съдебната зала. От текста ставаше ясно, че тримата по средата са подсъдимите, а другите двама — цивилни полицаи. Последният от тримата бе Харалд Юллвен, полускрил лицето си зад гърба на мъжа пред него, та чертите му се различаваха доста трудно. Имаше дълго и тясно, почти конско лице, подчертан нос, изпъкнали вежди и големи уши. Над дясното му слепоочие кичур тъмна коса. Другите от снимката ми бяха непознати. Преди да върна изрезката на Нюмарк, разгледах внимателно Харалд Юллвен.

— Добре.

— Точно така, Веум… Добре. Доста важни истории свършват само с едно добре… а не със справедлив завършек. Изглежда, просто няма справедливост. Има само старци, упорити като мен, които не могат да се избавят от мисълта, че са имали и имат право както тогава, така и сега! — Впил свиреп поглед в празната си чаша, той я вдигна и разклати над устата си, за да се увери, че в нея наистина няма нищо. Изтече само малко пяна и Ялмар я постави отново на масата, след което решително стана. — Веум, сега знаеш всичко, което знам и аз, поне в основни линии. Отивам си вкъщи. Още не съм във форма. Довиждане!

И аз понечих да стана, но той посочи към моята все още полупълна чаша и каза:

— Стой си тук. Със здраве!

Усмихна се горчиво, облече палтото си и излезе с вестника в ръка. Зад него вратата се затвори.

След няколко секунди чух това, което стана на пресечката зад полуотворените прозорци със сиво-жълтите пердета: рев от мотора на автомобил, от изскърцване на спирачки, свистене на гуми по сапуненохлъзгав паваж, удар на твърд метал в нещо или в някого и страшния звук на смачкано човешко тяло, рухнало с все сила, след като е било метнато нагоре.

Моторът на автомобила изрева отново и се чу как колата завива зад следващия ъгъл.

Скачайки, аз обърнах масата. Всички посетители се бяха обърнали към прозорците. По лицата им се четеше изумление в различна степен — според алкохола, който бяха погълнали. Почти повалих портиера и излетях навън. Голям тъмносин автомобил — комби завиваше към края на Страндкайен зад Мюхорнет. Втурнах се натам.

Пресечката беше пуста. На кръстопътя срещу Страндгате зърнах двама души с изплашени лица.

Будката за вестници зад ъгъла беше преобърната на тротоара, но почти не й обърнах внимание.

Само едно нещо имаше значение за мен в този миг. По средата на улицата, с лице към паважа, лежеше Ялмар Нюмарк. В канавката се търкаляше полуразгънат вестникът му, острият вятър надигаше страниците и те помръдваха като криле на умираща птица. Това бе единственото нещо, което се движеше.

6

Коленичих до Ялмар Нюмарк. Не се осмелих да го докосна, понеже съществуваше опасност да си е счупил врата. Прилепих лице почти до паважа, за да се уверя, че в устата му няма нищо, което би могло да затрудни дишането му. Леко прокарах пръсти по шията му. Пулсът се усещаше, но биеше неравномерно. От едното му ухо се стичаше струйка кръв, а носът му, изглежда, се бе счупил при удара в земята. Имаше нещо патетично в силното неподвижно тяло на стария мъж, който бе тъй жизнен само допреди няколко минути, тъй жизнен и… обзет от страх.

Над нас ръмеше тихо, ситните капки на дъжда се отцеждаха по нас и в канавката, където вестникът на Ялмар бавно ги поемаше, натежавайки от влагата, и вече не мърдаше под полъха на вятъра.

Пристигна портиерът от заведението.

— Позвъних на бърза помощ — каза той. — Но вече…

— Още не. — Аз задържах ръката си отстрани на шията му, сега пулсът беше по-слаб.

Огледах се отчаяно. Тази част на улицата беше поразително безлюдна. Двамата горе на ъгъла до светофара бяха останали на местата си, за да подчертаят, че нямат нищо общо със случилото се.

Пристигна линейката. Двама санитари носачи бързо и опитно изскочиха от нея. Един бърз поглед им бе достатъчен, за да се ориентират в обстановката. Придържаха врата на Ялмар, докато го слагаха на носилката и в линейката. Последвах ги.

— Искаш да дойдеш с нас? — попита единият.

— Познавам го.

Той ми направи знак, че мога да се кача отзад в колата. После пое окачения над нас кислороден апарат.

Наведох се към седалката на шофьора:

— Имаш ли радиотелефон?

Шофьорът запали мотора и кимна утвърдително.

— Съобщи на полицията, че трябва да търсят голям тъмносин товарен автомобил, който потегли нагоре към Нурднес — добавих аз.

— Нещо друго?

Поколебах се.

— Предай поздрави от Веум и кажи, че ще остана в болницата, докато… — Не знаех какво ще чакам там. — Докато всичко стане ясно.

Той предаде съобщението по радиотелефона без повече въпроси, пусна сирените и увеличи скоростта с леко натискане на газ педала. При първия кръстопът минахме на червено и стените на къщите полетяха насреща ни като на кино. Въпреки това виждах всичко, край което летим, с натрапваща се яснота: хората изпъваха шии и гледаха, автомобилите свиваха веднага встрани, а шофьорите обръщаха лица към нас в момента, в който ги задминавахме.

Другият санитар, юноша със светла и късо подстригана коса, с мъх над горната устна и с румени бузи, държеше кислородната маска близо до лицето на Ялмар Нюмарк, чийто широк гръден кош се движеше учестено, а от време на време от тялото му излизаха хриптящи звуци. Всички мълчахме.

Колата летеше направо към Хаукеланд. На върха на Калфарет Ялмар Нюмарк изведнъж вдигна глава и се огледа. В очите му се четеше недоумение. Постепенно ме позна и се обади със слаб и несигурен глас:

— Ве… Веум?

Кимнах му и се усмихнах — замръзнала, насилена усмивка.

Той искаше да каже още нещо. Търсеше думите. Наведох се ниско над него. Младият санитар ме следеше внимателно. Шофьорът ни наблюдаваше в огледалото.

Ялмар Нюмарк отрони:

— Веум… Ако умра…

Поклатих глава, за да му покажа, че го разбирам, а после отрицателно я завъртях, за да разбере, че няма да умре.

— Изясни… какво наистина се е случило с Шауер-Юхан… седемдесет и първа… той затвори очи и се унесе.

В момента, в който влизахме през портала на болницата, той пак отвори очи и задъхано повтори:

— 1971-ва. Шауер-Юхан… — След това се унесе отново.

Двамата носачи тичешком влязоха в сградата с носилката на Ялмар Нюмарк. Там други санитари и поеха, а аз ги последвах в асансьора и нагоре, без някой да ми каже нещо.

Ялмар Нюмарк бе закаран направо в операционната. Една мила жена, тъмнокоса, с маслинен оттенък на кожата и кафяви очи, ме въведе в малка приемна, обзаведена с мебели, сякаш купени на разпродажба, и украсена с няколко растения в саксии, които изглеждаха като да са от преди Първата световна война.

На една от масичките имаше вестници от предишния ден, като че нарочно. Обзе ме чувството, че самият аз съм някаква новост от вчера.

7

Не ме обезпокояваха. Стаичката бе отделена от коридора с тънка стена, остъклена в горната си половина. Зад стъклата виждах припрени хора в бяло да сноват насам-натам. Никой не ми засвидетелстваше повече внимание от бегъл поглед. Докато сам не потърсех някого, можех спокойно да си седя. Дали беше така и с пациентите? Стоиш си там, където са те тикнали, и ако сам не потърсиш някого, никой не те безпокои. После идва денят, в който забелязват, че мухите вече са се налепили по теб.

Старши полицейският инспектор Якоб Е. Хамре надзърна през остъклената половина на вратата, почука и влезе.

— Така си и мислех — каза той. — Да не би да имаш нова кантора, Веум?

— По-спокойна от тази не бих могъл и да намеря. Сядай. Искаш ли нещо? Чаша етилов етер? Една доза валериан? Или нещо за сърцето?

Той ме огледа и се настани полуусмихнат на един свободен стол.

— Същият стар Веум? Нищо не те променя.

— Как не, променя ме, но само вътрешно.

Якоб Е. Хамре беше безупречно елегантен: светъл двуреден шлифер върху сив костюм; черни обувки; светлосиня риза и тъмносиня вратовръзка. Беше по-млад от мен само с няколко години, а изглеждаше да е с най-малко десет, че и с повече, при това красавец. Якоб Е. Хамре принадлежеше към онези полицаи, които напомнят наивни бойскаути, но могат да бъдат хитри и коварни като дърти сутеньори. Бе симпатичен с привидната си безличност, с една дума, мъж, мечта за всички тъщи, но съвсем не дотам и за дъщерите им.

— Получих съобщението ти — каза той — и дойдох лично. В течение ли си на случилото се? — Той погледна почти смутено бомбетата на обувките си, после вдигна поглед и го прикова, твърд и остър, в лицето ми.

— Намерихте ли автомобила? — попитах аз.

— Да. В края на улица Сюндсгате. По всяка вероятност е бил откраднат.

— Хм. Да. Ялмар Нюмарк и аз бяхме само приятели, това мога да кажа. Или по-скоро познати. При това отскоро, но си имахме приказката. А и общи интереси.

— Какво имаш предвид?

— Като следователи. Той разказваше доста неща за стари случаи.

— Искаш да кажеш, че Нюмарк използваше годините си на пенсионер, за да се рови в стари углавни дела.

— Не знам колко надълбоко рови в тях, но във всеки случай тези занимания го увличат. Какво му е положението? Казаха ли ти нещо?

— Да чакам. В момента е на операционната маса. За какви случаи говорихте с него, Веум?

— За Ротеифтен, един тип, когото наричали Ротеифтен, това говори ли ти нещо?

— Не.

— А пожарът в „Пофугл“?

Нещо просветна в светлите му очи:

— Та това са толкова стари истории!

— Те са стари и за мен. Ротеифтен бил прословут предател, а по всичко личи — и убиец от годините на войната. Така и не го разкрили. „Пофугл“ била фабрика за бои на Фьосангервайен, изгоряла през 1953 г. Петнайсет души загинали, а един мъж, който Ялмар Нюмарк подозира, че е бил Ротеифтен, работел там като куриер по времето на произшествието.

— Как се е казвал?

— Харалд Юллвен.

Хамре извади бележник и си записа името.

Аз добавих:

— Но е мъртъв.

— Аха? — Той спря да пише и впери поглед пред себе си. — Разкажи ми за какво си говорехте днес?

— За този човек, за Ротеифтен. Той… той беше нервен, сякаш някой го преследваше. Но това се дължеше може би на ракията. Вчера изпихме заедно цяло шише.

— Така ли?

— После си тръгна… Седях точно до прозорците, обърнати към пресечката, където се случи това. Чух всичко: мотора на автомобила, изсвистяването на спирачките и падането на тялото му.

Той пак се наведе към мен:

— С други думи, не мислиш, че е просто нещастен случай?

— Не, по дяволите! Някой го блъсна, Хамре, нарочно.

— Защо?

Вдигнах рамене и разперих ръце.

Хамре отбеляза:

— Един криминален следовател неминуемо си създава врагове. Може би точно някой такъв е чакал Ялмар Нюмарк вън на пресечката…

— В линейката, по пътя насам, той спомена нещо — поколебах се. — „Ако умра“ каза той…

— Да?

— В такъв случай аз трябва да разбера какво се е случило с Шауер-Юхан през 1971-ва.

— Шауер-Юхан, 1971-ва? — Той пак извади химикалката си. — И нищо повече?

— Не. Само това.

— Ние трябва…

Една възрастна медицинска сестра, която дойде от коридора, го прекъсна:

— Лекарят ви моли да дойдете, господин старши полицейски инспектор — каза тя със служебен тон, а към мен въобще не погледна.

Мухите все още не ме бяха нападнали.

Хамре ме остави. Седях и наблюдавах коридора. Фигурите се плъзгаха тихо по настилката му, като в куклен театър за глухи. Беше спокойно. Чувах само как меките лапи на дъжда галят стъклата на прозорците: сякаш някое пухкаво, кадифено зверче искаше да се вмъкне вътре.

Хамре се върна обратно след четвърт час. Изглеждаше облекчен.

— Върви добре, Веум. Пострадал е тежко, но ще живее.

— Колко тежко?

Той отвори бележника си и прочете:

— Счупване на черепа. Силно мозъчно сътресение, едното тъпанче спукано. Спукана кост на дясната ръка, малко над китката. Счупено ребро и още четири — пукнати. Наранявания на десния бъбрек. Счупване на лявата бедрена кост и на десния глезен. Вътрешни и външни телесни повреди, между другото и счупен хрущял на носа — той вдигна поглед, — притъпили са му профила.

— В безсъзнание ли е?

— Не. Дали са му приспивателно. Лекарят каза, че му е необходим много сън, имал яко телосложение за годините си и смята, че ще се оправи.

Станах и погледнах към вратата.

— Е?…

Той закопча шлифера си:

— Не си ли спомняш нещо повече, Веум? Не ти ли каза къде отива, когато излизаше от кафенето?

— Само че смята да се прибере вкъщи.

— Често ли се срещахте?

— Два или три пъти седмично.

— Бил ли си при него вкъщи?

— Само веднъж, вчера. Показа ми някои стари изрезки от вестници, за пожара в „Пофугл“.

— И аз ще огледам какво има там. Можеш ли да наминеш утре при мен, да кажем, в 11 часа?

Съгласих се и попитах:

— Ти познаваш ли Ялмар Нюмарк, Хамре?

— Лично не. Той се пенсионира през 1971-ва, а по това време аз работех в друг град.

— В кой?

— В кой? — Той иронично вдигна вежди: — В Ставангер.

— Тогава сигурно познаваш един полицай на име Бертелсен.

В погледа му долових ирония:

— Разбира се, че го познавам. Но не искам да мисля, че ти е бил симпатичен?

— Не, естествено.

Навън, пред зданието, поспряхме за миг. Хамре посочи към един черен фолксваген:

— Да те откарам вкъщи, Веум?

— Благодаря, но имам нужда от малко чист въздух.

— Добре тогава. Ще се видим утре.

— Да, ще се видим.

Той тръгна към автомобила. Изведнъж ми хрумна нещо и аз викнах след него:

— Хамре.

Той се обърна.

— Да?

— 1971 година е годината на смъртта на Харалд Юллвен. Годината, в която нещо се е случило с някого по прякор Шауер-Юхан. Годината, в която Ялмар Нюмарк е излязъл в пенсия.

— А, така ли? — проточи Якоб Е. Хамре разсеяно, седна в колата си и потегли.

— Една година, богата на събития — продумах на себе си.

8

На следващия ден мъглата бродеше като призрак из града. Сиви пипала се протягаха към мен иззад ъглите на къщите, а нагоре по моята улица се носеше смразяващият полъх на вятъра откъм морето, вятър, напомнящ за есента.

Якоб Е. Хамре говореше по телефона. Махна ми да седна в един неудобен стол и продължи разговора си, като нещо си записваше.

— Два литра прясно мляко, един кефир, килограм непресято ръжено брашно и яйца. Ще видя. Да. Както обикновено, надявам се. Прекрасно. Довиждане.

Огледах се. Откога не бях седял тук? Две-три години, а стаята въобще не се бе променила. Беше точно такава, каквато си я спомнях — стая, която се забравяше още преди да си я напуснал: безлични стени в неопределен цвят, полици, отрупани с наказателни кодекси и постановления, същият изглед към същата стара сграда на банката. Бях седял в доста такива канцеларии — помещения, от които на човек му се искаше да излезе по-бързо.

Възелът на вратовръзката му беше поотпуснат, иначе си беше все същият, безукорен Якоб Е. Хамре. Хубавото му лице, спокойно и недостижимо, бе извърнато към мен, тъмната, добре сресана и грижливо пригладена коса падаше връз дясната половина на челото му.

От Якоб Е. Хамре се излъчваше и елегантност, намекваща, че по му прилича да седи в някой от кабинетите в сградата от другата страна на улицата като любезен шеф на служба „Заеми“, който с искрено огорчение отклонява молбата на поредния просител.

— Какво е положението му? — попитах аз.

— Оправя се. Може би ще е възможно да поговорим с него днес — по-късно.

— А те, или той… от автомобила?

— Нищо. Разбира се, ще вземем показанията на очевидците, но засега нищо конкретно. Една възрастна дама предполага, че е видяла синьото комби на паркинга с мъж зад волана, но не го разгледала отблизо и не е в състояние да даде дори най-бегло описание на външния му вид. Резултатите от експертизата за отпечатъци от пръсти досега не доведоха доникъде. Работим повече с автомобила, но…

— Чий е автомобилът?

— На един спортен клуб. Никога не го използвали следобед.

— А какво ще кажеш за онова, за което ти говорих?

Хамре се облегна назад, постави длани на ръба на бюрото и известно време ги оглеждаше, сякаш се чудеше дали ноктите му са достатъчно късо подрязани.

— Поразпитах тук, в нашата сграда, хора, които са познавали Нюмарк. Оказа се… Ялмар Нюмарк е бил превъзходен полицай в много отношения. Но имал един основен недостатък — склонността да се ангажира прекомерно лично с някои от поверените му случаи. И то невинаги успешно. В края на службата си отдавал предпочитание на няколко случая, които непрекъснато разнищвал. Един от тях е и пожарът в „Пофугл“. — Той погледна към мен. — Но кого, дявол го взел, го е еня за пожар в промишлено предприятие отпреди двайсет години, когато капацитетът ни едва стига за решаване на текущите задачи.

— А как стоят нещата с другите въпроси? Кой е Шауер-Юхан?

Той отегчено се прозина:

— Това е бил последният случай на Ялмар Нюмарк, преди да ни напусне, който също му станал фиксидея.

— Но защо?

Хамре погледна през прозореца.

— Представи си само колко подобни случаи има през годината: Някоя от „волните градски птици“ се загубва или просто взема влака за Осло. Или морските вълни изхвърлят трупа му след няколко седмици, че и след година. Или се напива до смърт и лежи временно в някоя жалка стая, докато не се сетят да го потърсят. Четвърти го пребиват до смърт — в тази среда тежко се общува. Случаите са много и те рядко попадат в списъка с предимство. Поне преди да има доказана углавност. Шауер-Юхан е бил такъв случай.

— Ще ми го разкажеш ли?

Той извади една папка от чекмеджето вляво на бюрото и я разлисти.

— Юхан Улсен, роден в Берген през 1916 година. Бивш моряк и докер. Нелегална дейност през войната. Алкохолик. Присъда като празноскитащ елемент през 1960-а, нищо друго в графата за присъди. Изчезнал е през януари 1971-ва, но за това е било съобщено едва през февруари на същата година.

— Кой е съобщил за изчезването му?

— Една жена, Олга Сьоренсен, която на периоди е била негова… да се изразя съвременно, съжителка. Изглежда, е смятала, че просто някъде се е запилял по обичая си.

— А резултатът от следствието?

Той запрелиства по-нататък, мърморейки под нос.

— Изобщо не е бил намерен. Погледнато формално, и сега го търсят. А току-виж, че живее благополучно на Канарските острови, където слънцето и конякът са по-лесно достижими, отколкото на нашите географски ширини.

— Има ли негови снимки? Или описания?

Той пак разтвори папката. Извади една снимка и ми я подаде. Беше от онези, които правят в полицейските участъци, а после те изненадват с тях при следващи поводи: ярко осветена, анфас и в профил, като снимка в паспорт, с единствената разлика, че фактически се намира в „албума“ на престъпниците.

Юхан Улсен, по прякор Шауер-Юхан, имаше издължена конска физиономия, наподобяваща лицето на Харалд Юллвен. Но ушите му бяха по-малки, а очите — доста раздалечени. Беше небръснат, с горчиво, даже презрително изражение около тънките устни.

— Ето описанието му! — каза Хамре и ми подаде напечатан лист.

Юхан Улсен е бил 1,76 висок, със сини очи и тъмноруса коса. Освен старата рана в лявото му коляно, която била причина да накуцва, не е имал други особени отличителни белези.

Прочетох последните изречения два пъти, за да съм напълно сигурен, че съществуват. После погледнах Хамре в очите, в стомаха ми нещо заигра.

— Сега добре разбирам защо Ялмар Нюмарк е бил така погълнат от този случай — казах.

— Защо?

— Нима не прочете? Шауер-Юхан е накуцвал с левия крак като Харалд Юллвен. А Харалд Юллвен е изчезнал — нека така го наречем — едновременно с Шауер-Юхан през януари на 1971 година…

9

— Ето документите за Харалд Юллвен — рече Хамре и отвори друга папка, по-натъпкана от предишната. С показалеца на дясната си ръка той посочи и трета, двойно по-дебела от другите две.

— А ето и за пожара в „Пофугл“. Намерих това-онова.

По ръба на една от папките с документи от „Пофугл“ имаше следи от паяжина. Той побарабани с пръсти по папката и във въздуха се вдигна облаче прах:

— Сам виждаш, че водим сериозно следствие.

— Не се съмнявам.

— Това е добре…

Хамре отвори папката с материалите от делото на Харалд Юллвен и бързо прелисти пожълтелите анкетни бланки от съдебните процеси срещу изменници на родината. Към тях бяха прикрепени копия на протоколите от разпитите.

— Това са стари материали — промърмори той. — Но тук…

Последният период от живота на Харалд Юллвен беше събран в голям класьор. Хамре отвори неголям кафяв плик, извади цял наръч фотографии, погледна ги безразлично и ми ги подаде.

Снимките на Харалд Юллвен не бяха приятни. На една от тях той лежеше гол по гръб и се виждаше цялото му тяло — покрито със синини от кръвоизливи вследствие на страшен побой. Но за да се увери човек в това, нямаше нужда да гледа тялото му. Най-страшно е била обезобразена главата. Лицето му е било раздробено на парчета с жестокост, подобна на която не бях виждал. Някой беше го смазал в неузнаваема маса от кости, хрущяли, накълцано месо и кръв. Гъстата му коса беше сплъстена от кръвта, а едната ръка, по всичко личи, е била счупена. От китката й стърчаха парчета кости, а пръстите се бяха разперили.

Другите снимки, направени отблизо, бяха такива, че ме присви стомахът. Една от тях беше фокусирана в пръстена на левия му безименен пръст. Емблемата на пръстена се виждаше ясно: свастика.

На три-четири фотографии беше фиксирано положението на трупа от различен ъгъл. Той лежеше върху чакъла сред ясно забележими петна мръсен сняг, на една от тях личаха няколко черни, голи дървета.

Оставих снимките на бюрото и казах:

— Не са за ученици от неделното училище. Как са могли да го идентифицират?

Хамре разрови хартиите:

— С него е живяла една жена. Е… е… Елисе Блум.

— Работила е в „Пофугл“ — добавих.

Той вдигна глава от документите.

— Ах, да, разбира се, там е работил и Харалд Юллвен. Като куриер, нали?

— Да.

Той продължи:

— Елисе Блум го е разпознала.

— В този вид?

Той ме погледна малко високомерно.

— Тя е живяла с него… — Той отново сведе поглед към папката. — Дванайсет години. Човек има и други отличителни белези освен тези по лицето, Веум.

— Да, да. Сигурно си прав. Това ще да е било голямо изпитание за нея.

— А пръстенът е бил негов със сигурност.

— Можело е и да е на друг.

— Можело е, но не са съществували основания за съмнение относно свидетелските показания на Елисе Блум. И въпреки това тя е била разпитана подробно по време на следствието.

— Тя самата търсила ли го е?

— Не е имала време. На 13 януари Харалд Юллвен й казва, че отива на кино. Същата нощ не се върнал, но за госпожа или госпожица Блум това не било нещо необикновено. Той си бил въобще такъв, непредсказуем. Нерви от времето на войната според нея. Често не можел да заспи и по цели нощи бродел из улиците. Но не и през онази нощ.

— Значи?

— Намерили го хора, тръгнали на работа в около седем часа сутринта на 14 януари. Има един страничен път към северната страна на Нурднес. В снега наоколо имало следи от борба, но никой от живеещите наблизо не чул нещо необичайно. Знаеш, че това е една от спокойните части на града.

— Знам. Там съм израсъл.

— Във вътрешния си джоб носел удостоверение за самоличност и портфейл със 180 крони. Потърсихме адреса му и така намерихме Елисе Блум.

— Ялмар Нюмарк взел ли е участие в разследването?

— Да.

— А той могъл ли е да идентифицира Юллвен?

— Той не е имал с него сексуални отношения, Веум. Освен това били изминали над 20 години, откак го бил видял за последен път. Правили опити да намерят някой друг, който да потвърди декларацията на Елисе Блум, но се оказало невъзможно. Те живеели много затворено, без приятели, без семейство — като на заточение.

— Слушай, когато Шауер-Юхан изчезнал, някой не се ли е сетил да покаже на неговата приятелка трупа на Харалд Юллвен.

— Не е имало основание за това. Харалд Юллвен бил намерен в средата на януари, а Шауер-Юхан започнали да търсят едва месец по-късно и на това следствие, както вече ти казах, въобще не е давано предимство. А през средата на февруари следствието около убийството на Харалд Юллвен на практика е било прекратено.

— Така бързо?

— Да. — Той запрелиства купчината документи. — Съставили са списък на кръга от хората, които са го познавали, включително и на тези от годините на войната, но не е било лесно. Разбира се, по снега е имало и следи: отпечатъци от обувки, стъпки от още двама души, освен тези на самия Юллвен, от автомобил, паркиран до бараките на стария склад. Следствието обаче не дало никакъв резултат. Пък и…

— Да.

— Това може на едни да е харесало, а на други не. Не съм имал нищо общо с въпросното следствие. Даже и в града не съм бил тогава нито веднъж.

— Какво значи, че на едни е харесало, а на други — не?

— Убийството е имало особен характер, не мислиш ли?

— Може би. Какво имаш предвид — жестокостта?

— Да. Всичко говори за пристъп на ярост или мъст. Харалд Юллвен е бил известен изменник. И от документите се разбира, че е съществувало силно подозрение, че е идентичен с този Ротеифтен, за когото ти ми разправяш.

— Точно така.

— Много близко до мисълта е, че на някогашни борци от съпротивата най-сетне се отдала възможност да изпълнят ролята на Възмездието. Сигурно и много хора от полицията са мислели, че Харалд Юллвен си е получил заслуженото.

— И са снели случая от дневен ред.

— Дали са му всички шансове, но след продължилото повече от месец напрегнато и безрезултатно следствие, подновявано при новите улики в продължение на 5–6 месеца, било решено да го оставят в „активен покой“. Следствие като това никога не се прекратява, Веум. Поне до изтичането на срока за давност.

— Зачислили са го към низа от неразкрити убийства, а?

— Да, но ти рядко ще чуеш да го споменават в такава връзка в ежедневния или седмичния печат. Харалд Юллвен просто не е бил жертва, към която хората изпитват състрадание.

— А останалата сам-самичка Елисе Блум?

— Е да, винаги има някой да скърби. От разпитите пролича, че е знаела за миналото му през войната. Може би не всеки избор на спътник в живота е еднакво безпроблемен.

— Къде е била вечерта, когато са убили Юллвен?

— На бинго[27]. Мога да те уверя, че при тях, вкъщи, е бил направен най-подробен обиск. Не намерили нищо, което да показва, че тя е имала каквото и да било отношение към убийството.

— Добре, добре.

— И така, да завърша, Веум. Съдейки по всичко, което съм издирил досега за Харалд Юллвен, пожара в „Пофугл“ или за Шауер-Юхан, не мога да заключа, че тези неща биха могли да имат каквото и да било общо с прегазването на Ялмар Нюмарк вчера следобед.

— С други думи?

— Тоест ние действаме, изхождайки от хипотезата, че това е обикновен нещастен случай с човек, блъснат от автомобил, както става от време на време. Най-грубото престъпление било извършено, когато водачът не спрял, а избягал. Може да е бил пиян или някой, който много е бързал.

— Но автомобилът е бил откраднат, нали?

— Много вероятно. Ние разпитваме и оглеждаме подробно всички от спортния клуб. — Той преглътна. — Всички тези пътни произшествия са ужасни, а пресечката там, между двата светофара, е много опасен участък. Автомобилистите преминават първия кръстопът и веднага поглеждат към зеления светофар на втория. После натискат докрай газта, затварят очи и се надяват, че всичко ще мине благополучно. Най-често е така. Но от време на време на пътя излиза човек…

— В нашия случай Ялмар Нюмарк.

— Да, а…

— Хубаво — свих рамене. — Това си е ваша работа. Кажи ми само…

— Какво?

— Тук има ли някой, който да се е занимавал с делото „Пофугл“.

— Данкерт Мюс е единственият. По онова време той е бил младо конте.

— Данкерт Мюс — повторих.

— Да. Не се ли познавате отпреди?

Станах. Хамре се зае да прибира книжата пред себе си.

— Добре, Веум. Ако се случи да изплуват още трупове…

— Трупове?

Той се усмихна обезоръжаващо:

— Само шега. Извинявай, ако те засегнах.

Преглътнах.

— Съвсем не. — Излязох и го оставих да седи зад бюрото си, закрил с гърба си дневната светлина.

10

Вратата към канцеларията на Данкерт Мюс беше полуотворена. Той седеше, забил глава в куп бумаги, който, съдейки по височината му, би могъл да бъде партитура към встъпителен марш на бюрокрацията. Но Данкерт Мюс не ми изглеждаше много музикален.

Беше по риза. Кафявото му яке висеше на облегалката на стола, а възелът на вратовръзката му беше разхлабен и неугледен. Всичко по него изглеждаше разпуснато и висящо с изключение на приплеснатото му сиво бомбе, което някой някога бе надянал на главата му и което — в това бях напълно уверен, — той сигурно не сваляше от главата си дори във ваната. Никога не го бях виждал без бомбе.

Беше усетил, че някой го наблюдава, и внезапно срещнах очите му под периферията на бомбето. Погледът му ме прониза:

— Какво, по дяволите, стоиш там и се пулиш?

Отворих широко вратата с намерение да вляза.

— Сметнах, че е минало доста време, откакто…

Той посочи с ръка пода пред мен:

— Нито сантиметър през прага, Веум! Предупреждавам те. Казал съм веднъж завинаги: не желая да те виждам, не желая да те чувам, не желая да говоря с теб. Нито дума! — Изведнъж тонът му стана по-любезен. — Преди да си се разположил от другата страна на бюрото ми, знай, че ще ти изнеса една хубава поучителна лекция със свитки и звезди посред бял ден. Ясно?

— Съобщението прието — отвърнах му аз и леко се облегнах на рамката на вратата.

Данкерт Мюс ме погледна със злост, а аз подех:

— Спомняш ли си нещо за пожара във фабриката „Пофугл“, Мюс?

Видях, че въпросът ми потъна зад бръчките на челото му, и си представих образно как се блъска насам-натам като ехо в кухото пространство в главата му.

— Пофугл[28]? — каза той приглушено, после се опомни. — Ще ти дам аз на тебе един паун, натруфен папагал такъв! И разбери, по дяволите, че не давам отговори на въпроси на третокласни аматьори. Ти чу какво казах!

Той се надигна заплашително зад бюрото и аз бързо се отдръпнах от вратата. Сиво бледото лице с безцветни очи, широката челюст и косата с миши цвят под изкривеното бомбе не ми допадаха, още повече, когато туловището му се раздвижи около масата в посока към мен.

Но той се задоволи с раздразнено изгрухтяване и затръшна с трясък вратата под носа ми.

Останах сам пред табелката на вратата му: „Старши полицейски инспектор Д. Мюс“. Бели букви на синьо-сив фон. И те толкова гостоприемни, колкото той самият.

Следващата врата, също полуотворена. Беше ден на отворени врати в полицейския участък. Може би бяха поканили посетители да го разгледат?

Вегард Вадхайм стоеше пред етажерката в стаята си и прелистваше един голям правен наръчник, подвързан в червено. Бе слаб, тъмнокос и сгърбен, с няколко сиви къдрици зад ушите. Някога участвал в норвежкия национален отбор по лека атлетика в бяганията на дълги разстояния и апогей на международната му спортна дейност бе неговото участие в олимпийското бягане на 10 000 метра в Мелбърн през 1956 г. Една-две години по-късно бе издал няколко стихосбирки. Не бях имал сблъсъци с него и можехме да проведем относително сносен разговор, особено след неприветливото ми посрещане от страна на някои други в сградата.

— Привет! — казах аз и той вдигна глава. Тъмните му очи ме погледнаха замислено. Вегард Вадхайм винаги изглеждаше замислен. Въпреки че бяха изминали двайсет години от издаването на първата му стихосбирка, имах чувството, че той непрекъснато твори и създава стихове, че едва ли не всеки момент търси най-подходящата дума, най-добрата формулировка.

Беше поет по призвание, но опитът ми подсказваше, че е реалист, и то в най-висока степен.

— Ти кога дойде в Берген, Вадхайм? — попитах го аз.

Той ме погледна учудено.

— Кога съм дошъл в Берген? Веум, ти да не си станал журналист?

— Още не. Отнася се за Ялмар Нюмарк.

Той веднага стана сериозен.

— Да, чух за това произшествие. Било е ужасно. Но ще прескочи трапа, нали?

— Да. Слушай…

Той ме погледна с интерес:

— Подушвам опасността, Веум. Ти смяташ, че случаят е предумишлен.

— Не знам, но Нюмарк имаше какво да разкаже, много неща.

Той прокара ръка през косата си.

— Влез, Веум.

После остави книгата, седна на ръба на масата и посочи с ръка един свободен стол, но аз останах да стоя прав и се облегнах на стената.

— Ти познаваше ли Нюмарк? — попитах.

— Разбира се. Работехме заедно, преди да се оттегли, но след това се виждахме сегиз-тогиз. Рядко се случва някой пенсиониран колега да дойде тук да ни види, Веум. Ние винаги сме под пара и те знаят това.

— И все не достигат хора?

— Да — кратко каза той. — Дойдох в Берген в началото на 60-те години. Ялмар Нюмарк бе дълги години един от най-близките ми приятели. Научи ме на много неща.

— С други думи, това ще рече, че ти… Слушай, как смяташ, Ялмар Нюмарк беше ли добър полицай?

Вегард Вадхайм ме погледна тъжно:

— Добър полицай? Зависи какво се разбира под това определение. Може би имаме две различни схващания по този въпрос. Такава е поне ситуацията тук, в тази сграда. Но мога да ти отговоря: да, беше, според мен. Аз свикнах да се доверявам на оценките и заключенията му. Той притежаваше голямото изкуство да познава хората и винаги беше на тяхна страна, разбираш ли? Много от нас се придържат само към параграфите, а изходната точка трябва да бъдат хората, които срещаме, Веум. Никой не е безпогрешен. В това число и служителите от полицията. И не всички параграфи ли са по необходимост вечни истини.

— Ти добре ли опозна Ялмар Нюмарк?

— Дотолкова добре, доколкото човек опознава колегите си, без да става личен приятел с тях. Той живееше сам и в много отношения беше резервиран, имаше малко истински приятели, нямаше семейство. Мисля, че е живял много усамотен живот, но той си искаше да е така. Няколко пъти обядвахме заедно, канихме го на гости вкъщи, но… Ценяхме се един друг в работата. Извън нея се виждахме много рядко.

— Когато се запознахте, той не се ли занимаваше с някои стари случаи?

— Какво имаш предвид?

— С произшествия от годините на войната. С един предател и убиец по прозвище Ротеифтен. С пожар в една фабрика за бои — „Пофугл“ — през 1953-та. Петнайсет загинали. С едно изчезване — да, това е било по-късно, през 1971-ва. И с едно убийство също през 1971 година.

— Мисля, че смесваш картите, Веум. Да започнем с първото, за което попита. Той разказваше за някои неща от времето на войната. Заемал е доста централно място в движението на местната Съпротива. Беше интересно, но ти знаеш как стоят тези неща. Всички имат какво да разкажат от войната. Постепенно детайлите започват да се губят. Но аз си спомням този прякор — Ротеифтен.

— Спомняш ли си някои неща за споменатото от теб убийство през 1971 година? Беше убит мъж, за когото някой смяташе, между другото и Ялмар Нюмарк, че бил идентичен с този Ротеифтен, нали?

— Да. Случаят остана неразкрит.

— Неразкрит, правилно. Това беше брутална история, но в много отношения типична. Екзекуция от онези, каквито нерядко устройват в престъпния свят. Доносникът бива екзекутиран по този начин. Както и търговецът на наркотици, който не може да плати за получената от него пратка. И това, изглежда, може да се случи и на стари нацисти. Това съвсем не е така невероятно.

— А как стои случаят с изчезването?

— Един, на име Шауер-Юхан, е изчезнал почти по това време. Имал почти същото телосложение като този Харалд Юллвен или Ротеифтен. Никога вече не се появил.

— Тая работа не си я спомням.

— Е, да. За такива отрепки никой не държи сметка. По-друго е с корабопритежателите.

Той ме погледна огорчен:

— Съжалявам. Не мога да се сетя за този случай.

— За пожара през 1953 година според Ялмар Нюмарк най-дейно е допринесъл Харалд Юллвен, тъй като е работил там. Ялмар е убеден, че това не е било нещастен случай, а нещо много по-сериозно — престъпление. И бе непрекъснато под влиянието на тези предположения. Даже в деня, преди да го прегазят, говореше за това. Не ги бе забравил, въпреки че са изминали трийсет години от изгарянето на „Пофугл“, а десет от изчезването на Шауер-Юхан и неразкритото убийство. Той… Не съм сигурен, но имам чувството, че продължава да води сам следствието. Ето че го сгазиха, оживя по чудо. Не виждаш ли взаимовръзката?

Вегард Вадхайм дълго ме гледа.

— Не ми се струва много вероятно, но предполагам възможна взаимовръзка. Ала… — Той махна с ръка. — Защо идваш при мен? Случаят е възложен на Хамре и аз мога да те уверя, Веум, че Хамре е прекрасен младеж. Ако има нещо, той ще го разкрие. Аз… — Той протегна ръка към телефона.

— Идвам от него, той не беше особено заинтересуван от случая. Ти би могъл да говориш с него за това и…

Вратата се отвори. Влезе жена с куп преписки в ръка.

— Тук е. Мисля, че го намерих. — Тя се спря пред вратата и ме видя. — О, извинете…

Беше около трийсетгодишна, с дълга руса коса, въздълъг, леко вирнат нос и мила усмивка, която изумително бързо озари лицето й. Очите на жената заблестяха и тя ми подаде малката си ръка:

— Веум, нали?

Поизкашлях се:

— Да. Във всеки случай не доктор Ливингстоун. Но…

Тя се засмя.

— Не, не сме се срещали преди. Но веднъж ви проследих. С една зелена „Мазда“. Казвам се Ева Йенсен.

— Аха, тогава. Да, да…

— Преча ли?

— Не, тъкмо излизах.

Вегард Вадхайм отстъпи от бюрото си и ни наблюдаваше полуусмихнат:

— Ти да не би да тренираш нещо, Веум? — После се обърна към Ева Йенсен: — Веум и аз се състезавахме няколко пъти, тогава той работеше в детското сиропиталище, а аз бях в отбора на Общината.

— Тичам от време на време. Когато лятото е хубаво и на душата леко… Може би ще се срещнем на Бергенския маратон през есента?

— Може би, Веум, може би.

— Е, всичко хубаво — кимнах и на двамата.

Ева Йенсен беше облечена в синьо: синя блуза и синя пола. Усмивката й сякаш ме изпроводи чак до улицата. Преди няколко години можех и да се влюбя. Но не и сега. Бях развалина, изоставена крепост, отдавна запусната нива. Такъв се чувствах от последния ноември насам.

Случваше ми се, когато след срещи от служебен характер, с хора от полицията като Хамре и Вадхайм, да си представям мислено какъв би изглеждал личният им живот.

Якоб Е. Хамре вероятно има подреден семеен живот. Предполагах, че жена му е приятна, че му пече диетичен хляб и че си имат две малки червенобузи дечица. Вероятно излиза с по-малкото на детската площадка, а вечер ходи в училището на голямото на родителска среща. Сигурно обича да обсъжда мачове със съседите си на чашка кафе, да обикаля хълмовете около града, един-два пъти месечно да ходи на кино или на театър с жена си, а от време на време и да я кани на сносен обяд в някой ресторант. Сигурно я люби спорадично, без страст, дори си го представях как след това си сресва косата.

Данкерт Мюс, в противоположност, беше от ония типове, които, връщайки се вкъщи, очакват, че всички ще го посрещнат със стойка „мирно“, със сложена маса и с вестник, грижливо положен на мястото му до дивана, за да може да го чете по време на следобедното кафе. Можех да допусна, че вечер седи пред телевизора с шише бира пред себе си и коментира, ръмжейки, новините от телевизионната програма, прогнозите за времето или постановката на телевизионния театър. С бомбе на главата и набола сива брада, той сигурно преживява най-страстните си мигове, когато на екрана показват футболен мач.

Съдейки по болезнените проблясъци в очите на Вегард Вадхайм, предполагах, че има проблеми в любовта. По една или друга причина си го представях да стои край масата в тъмна кухня, маса, подредена за двама: в чашите червено вино. От другата страна на масата седи жена с дълга руса коса и сантиментално лице. Говорят си за сериозни неща, почти наведени един към друг. От време на време картината се сменя: жената гледа през прозореца в есенния мрак, а той държи нежно китката на ръката й. На следващата картина тя излиза през вратата, а той продължава да седи до масата, изпращайки я с тъжен поглед. Понякога си го представях и как клечи пред леглото и си събира багажа, като подрежда внимателно дрехите си в куфара, а най-отгоре слага последните екземпляри от двете си стихосбирки, медалите от лекоатлетическите състезания. След това отива в детската стая, застава тихо на вратата, стои известно време, след което пристъпва напред и погалва по косата спящите деца. Представих си го как слиза тежко по тясната стълба в една тъмна къща, но русата жена не се вижда на тази картина. Мъжът в трите стадия…

Може нито една от представите ми да не отговаряше на истината, а всички те да бяха само фантазии. Но ето, излизаш от една сграда, а главата ти изведнъж е пълна с подобни фантазии.

Ами Ева Йенсен?

Тя е усмивка, която бавно се стапя в мрака.

11

Какво да предприеме човек, когато е юни, а дните са мрачни, дъждът се стича на мръсни вади по стъклата на прозорците, най-близкият ти приятел лежи в болница, местният футболен отбор е на път да изпадне от първа във втора група, шишето от водка е празно, а в главата ти не се пъква никаква идея?

Седях в кантората си и се опитвах да систематизирам чутото от Ялмар Нюмарк и онова, което бях научил в полицията.

Опитах се да направя нещо като схема по години, като започнах още от 30-те. Записах и това, което знаех за дейността на Харалд Юллвен в периода 1943-1945-а, ако той наистина е бил Ротеифтен. Заградих с кръгче 1953 и отдолу написах всички имена, които бях чул във връзка с пожара в „Пофугл“: Харалд Юллвен (отново), Елисе Блум, подчертано с две дебели линии (тъй като след това тя е живяла заедно с Харалд Юллвен), Хагбарт Хеле (бюст), Холгер Карлсен (починал в 1953-а) и Улай Усвулд (Изгорелия). В полето на листа, малко по диагонал, така че да съвпадне с годините на войната, нанесох още едно име — Конрад Фанебюст. След това прескочих известен брой години и се установих на 1971-ва. Там написах: Харалд Юллвен — мъртъв? Шауер Юхан — изчезнал? И най-отдолу — дебела черта почти до края на листа, където написах: 1981-ва — Ялмар Нюмарк, блъснат от автомобил комби.

Оглеждах листа, който не ми казваше нищо. Нищо повече от това, което вече знаех. Ако съществуваше някаква тайна, то тя бе скрита много добре, а следите към нея бяха най-малко отпреди десет години, ако въобще ги имаше. Все едно да намериш игла в купа сено — готов бях да се обзаложа на остатъка от спестяванията си, че работата по изясняване на тези случаи не е по-лесна.

Издърпах чекмеджето на бюрото и извадих „канцеларското“ си шишенце, за да се уверя, че помня добре. Да, то беше празно.

Нямах какво да правя, поне докато не разговарям отново с Ялмар Нюмарк. А за това трябваше да почакам още известно време.

Измина цяла седмица, преди да ме пуснат при него. Междувременно бях говорил няколко пъти с Хамре по телефона само за да се уверя в това, за което вестниците ме бяха осведомили с липсата на некролог — че нищо лошо не се е случило с него.

В деня, в който отидох на свиждане с Ялмар Нюмарк, купих букетче момини сълзи, една найлонова торбичка грозде и книга за неразкрити криминални случаи, която намерих в антикварната книжарница на Марквайен, за да имам предлог за разговор.

Да се отиде в болницата в определеното време за свиждане, е почти като да си на погребение.

Хората на опашката към входа на болницата носят едно и също: кутии бонбони или букети цветя, та се чувстваш член на голямо и тайнствено братство: братството на здравите. Въпреки това няма човек, който, отивайки в болницата в часовете за свиждане, да не се усеща не дотам добре, да не изпитва някаква лека болка в стомаха, в сърцето или поне в тила. Все има по нещо. Човек никога не е напълно здрав, а и не те напуска тревогата да не дойде някой лекар и да те накара да се опулиш на заключението му, че е открил у теб някакъв всеизвестен симптом на заболяване. Може би ще те положат на легло или веднага ще те закарат в операционната, преди още да си успял да предадеш кутията с бонбони или букета цветя.

Отделението на Ялмар Нюмарк беше на четвъртия етаж. Навън в коридора лежаха в редици пациентите. Тези, които имаха щастие и бяха получили място до прозореца, можеха да си лежат и да гледат към големия централен корпус на болницата, където никой от тях за жалост не можеше да бъде преместен и който беше истински паметник на пресметливите планове за бъдещето, основани върху надеждите за огромни печалби от добива на нефт в нашата страна, една от най-богатите в света според статистиките и прогнозите. В края на коридора се намираше дълга зала за шест души, завършваща с малко и ъгловато, подобно на приемна помещение. Над пациентите там като морска мъгла се стелеше дим от цигари. Те лежаха по гръб, подпрени на полегати кули от възглавници, и гледаха съсредоточено последните минути от детското предаване по телевизията, макар повечето от тях да бяха явно над осемнайсетгодишни.

Ялмар Нюмарк лежеше към средата на левия ред със система на едната ръка и увиснало до главата му шише с безцветна течност. Изглеждаше отслабнал с десет килограма. Кожата и лицето му имаха жълтеникав оттенък и сякаш бяха влажни, а очите му издаваха непозната ми отпреди слабост. Едната половина на лицето му беше покрита със синьо-червени следи от силни вътрешни кръвоизливи. Беше навсякъде бинтован и облепен с марли. Лежеше по гръб, вперил празен поглед пред себе си. Краката му висяха на станок, дясната му ръка беше гипсирана около лакътя, а лявата беше разперила пръсти, подобно на мъртъв морски рак.

Приближих се бавно в полезрението му, за да не го стресна. Той ме погледна, без да реагира.

Това не беше едрият, кипящ от жизнена сила мъж, който удряше с вестника по ръба на масата, за да подчертае това, което казваше, и рипваше от масата като хала. Пред мен сякаш се намираше някакъв далечен негов братовчед, блед роднина, сянка в мрачния ден.

— Здравей, Ялмар! — обадих се аз колкото можех по-тихо.

Ялмар Нюмарк ме погледна, отвори уста и пак я затвори.

Съседът му по легло се изкиска глупаво. Лещите на очилата му бяха дебели едва ли не два метра, а той беше гипсиран от врата до кръста. Но не се присмиваше на мен и явно бе, че въпреки всичко животът му харесва. Такива самоуспокояващи се хора има доста. Горе на небето те ще заемат местата си на партера, а ние ще трябва да се задоволим да висим правостоящи на балконите.

— Не можеш ли да ме познаеш? — тихо го попитах.

Той бавно кимна с глава.

— В… В… В… — каза той.

— Донесох ти…

Беше безсмислено да стоя с уханните момини сълзи в ръка, изпълнени с нов, сочен живот, с тъмнозелени силни листа и мънички жълто-зелени прашници, които напразно щяха да разсипят прашеца си на пода, всяка сутрин измиван с химикали за дезинфекция. Беше обидно да протегна торбичката с гладките гроздове към почти безжизнената му уста. Оставих книгата на нощното шкафче без коментар.

Тази вечер той не можа да ми каже нищо, но на следващия ден ме поздрави с намек за усмивка, а на по-следващия успя да произнесе името ми.

След седмица можехме да водим полезен разговор, но всеки път, когато се опитвах да го насоча към злополуката, лицето му се затваряше, а погледът му се зарейваше надалеч. Опитах пак и в един неочакван миг като че видях да оживява нещо от чертите на познатия ми Нюмарк. Той сви лявата си ръка така силно, че костите му изпукаха, а очите му заблестяха.

— Забрави това, Веум! — отсечено каза Ялмар. — Няма нужда да говорим повече за това! Разбираш ли? Да оставим мъртвите вълци на мира, разбираш ли?

Очите му сега искряха по младежки, потъмнели и пълни с болка като на човек, отритнат от любимата.

— Разбираш ли ме?

Мъжът на съседното легло се разсмя на една забавна сцена от немия филм, който гледаше от вътрешната страна на дебелите лещи на очилата си, а аз сграбчих ръката на Ялмар Нюмарк, здраво я стиснах в моята, като му кимнах, че разбирам. Да, разбрах го и се престорих, че всичко съм забравил.

Повече не разговаряхме на тази тема, а у Ялмар Нюмарк като че настъпи някакъв застой. Състоянието му се нормализираше, без обаче реално да се подобрява. В болницата казваха, че удивително бързо оздравява, но аз не забелязвах голяма промяна.

Юни се стопи като мокра следа по пресен асфалт.

И юли беше сив, дъждовен. Прекарах пет седмици в една вила край Сотра, която наех от мой далечен роднина, убеден, че е по-добре някой да му я пази, докато самият той прекарва отпуската си на юг, под по-слънчево небе.

Преди да замина, аз се притеснявах дали на Ялмар Нюмарк няма да липсват посещенията ми в болницата, но той май се почувства облекчен, когато му казах, че заминавам. Може би моето присъствие му напомняше за неща, които искаше да забрави, и щеше да се поправи по-бързо, ако изчезнех за известно време. Взех бутилка водка, риболовни принадлежности и спортно облекло, за да се установя известно време в най-периферната част на страната, там, където Атлантикът ближе чукарите с езика на сив вълк, а въздухът е изпълнен с мирис на водорасли.

Вилата се намираше на върха на отвесна подводна скала. По стръмен процеп в скалата се отиваше до стар навес за лодки и малък пристан, а отвъд заливчето личаха, сякаш захвърлени от нечия огромна ръка, няколко островчета — последната преграда на сушата срещу морето.

Далеч, далеч навътре водата се сливаше с небето, което невинаги можеше да се забележи в тези сиви летни дни с равномерен дъжд и слънце, всъщност само намек за слънце. Водата и небето се сливаха в едно. Намирах се сякаш в средата на огромно и сиво прогизнало платно, обвило късчето земя, върху което стоях.

Дните се нижеха в успокояващо еднообразен ритъм. Ставах сутрин, когато си исках, закусвах и пиех кафе по няколко часа. Пазарувах в най-близкия магазин, гребях с лодката на далечния си роднина до островчетата, където намирах райски кътчета и хапвах до обяд.

Всяка вечер правех кросове, които ставаха все по-дълги. Същевременно потребността ми от алкохол намаляваше. След като изпих шишето водка, не си купих друго, а с касата бира, която си бях докарал, изкарах четири седмици.

По тези места купуват бирата с каси. Хората си мислят, че така ще пият по-малко. Последната седмица минах само с кафе, мляко, чай и вода. Започнах да чувствам, че силата се възвръща в тялото ми. Бях изкарал дълга и объркана година с постоянно отливане от шишетата, които държах в кантората си.

Прекарах отпуската си сам. Томас замина за САЩ заедно с Беате и новия й съпруг, който бе получил стипендия за двумесечна специализация. Продължавах да го наричам „новия съпруг на Беате“, въпреки че бе живял с нея повече време от мен. Получих от Томас две картички. Едната беше от Дисниленд и съобщаваше, че никога не му е било така весело. Другата беше автентична снимка на труповете на Тим Еванс, Боб Далтън, Грат Далтън и Тексас Джек след легендарната престрелка с револвери в Кофейвил, Канзас, на 5 октомври 1892 година. На гърба й прочетох, че това пътешествие моят син не ще забрави, докато е жив.

Далечният роднина ми изпрати картичка от облените в лятна светлина небеса, за да ми извести, че там конякът е евтин, жените — склонни да се отдават, а слънцето греело през целия ден. Други писма не получих.

Вечер седях до големия прозорец на хола с чаша бира или малко водка (докато имах) и четях книги, които бяха така дебели, че щяха да ми бъдат нужни доста отпуски, за да ги прочета. Друг път само седях, взрян оттатък островчетата, докъдето очите ми позволяваха, в безкрайността на океана, сякаш там се намираха двери към един нов и по-честит свят. От време на време някоя по-голяма лодка прекосяваше малкото заливче, а долу на юг фарът разпращаше известията си: блинк… блинк… блинк…

Съседната вила се обитаваше от семейство с две малки деца. Бащата бе висок, попрегърбен, с очила. Майката бе от онези подвижни, прозрачни блондинки, които стават почти незабележими, щом си сложат бикини. Вечер ги различавах в светлината на свещите им.

Щом децата си легнеха, те седяха плътно един до друг, съзерцаваха океана и тихо си приказваха. Изглеждаха учудващо щастливи. През деня се появяваха в цветни дъждобрани и на разминаване по пътечката към главния път мило ми се усмихваха, а когато след няколко дни скуката налегна децата, те започнаха да идват при мен и да разменят по някоя и друга дума със самотника от скалата.

Три дни грееше слънце. Те оставаха до залез на терасата пред вилата си, а децата получиха право да си лягат по-късно. Отпиваха от пълните си чаши и щом захладнееше, навличаха по-дебели пуловери и още по-силно се притискаха един в друг.

Чувах ясно гласовете им, докато седях на плоските камъни пред вилата с чаша топло кафе в ръка и стар капан за морски раци в краката ми.

Отвсякъде виждахме как слънцето, кръгло и червено като голям балон, бавно се спуска надолу към хоризонта, толкова кръгло, та ни се струваше, че всеки момент ще се пръсне на парчета, но то потъваше в дълбочината и тъмнината прииждаше откъм океана като черна чума.

Във вестниците пишеха, че това било най-дъждовното лято от началото на 20-те години насам, а много хора предполагаха, че светът се намира пред нов ледников период. Оптимистите успокояваха, че ледников период няма да настъпи, но щяло да има влажни лета с по-ниски температури в продължение на две-три десетилетия. Онези от нас, които щяха да успеят да запазят здравето си през този период, можеха да очакват бъдещето с ведрина. Наоколо такива вечери, когато дъждът капеше като разтопена лой по неподвижно застиналата водна повърхност, аз гребях наоколо и вадех морски раци от тъмнеещите капани. После си похапвах, наблюдавайки как гасне денят и убеден, че на подобно спокойствие можеш да се наслаждаваш единствено в усамотение.

Дните започнаха да намаляват. Вечерите ставаха по-тъмни, а сутрин въздухът беше студен. Останах няколко дни в повече и към осми — девети август прибрах всичко, затворих капаците на прозорците и заключих.

Преминах по моста на Сотра от югозапад. На север виждах Аскьой, обвит в мръсносиво платнище, за да не пострада при фрахтуването. Когато наближих града, мъглата бе захапала и ниските планински склонове, сякаш искаше да изгълта последните остатъци от едва споходилото ни лято.

Паркирах колата на Торнплас и влязох в сградата, където бе кантората ми — на Страндкайен. Бе се натрупала поща. Повечето реклами впрочем и нищо друго, освен известието за застраховката „живот“, която отдавна не плащах. Качих се горе. Вътре се бе наслоил прахоляк като ниското атмосферно налягане по норвежкото крайбрежие. Иначе всичко си бе на място. Шишето в чекмеджето на бюрото ми бе празно като предизборно обещание, а единствената промяна в градския пейзаж навън бе новият и по-красив изглед, който придаваше на другия бряг на Воген строящият се хотел.

Когато позвъних в болницата и попитах за Ялмар Нюмарк, получих отговор, че вече е изписан.

12

— Изписан? — казах, може би по-високо от необходимото. — Искате да кажете, преместен в старопиталище или нещо подобно?

— Един момент и вие ще… — каза гласът и прекъсна. Смени го друг глас, по-плътен, и аз си представих някоя от онези едри и силни старши сестри, които дават майчински съвети, дори ако само си заспал, без предварително да си поискал разрешение за това. — На телефона е Педершен, какво обичате?

— Чуйте, Педершен, казвам се Веум, с удоволствие бих посетил стария си приятел Ялмар Нюмарк, който…

— Той е изписан. Изписаха го днес.

— Но той… Наистина ли е изписан. Вкъщи?

— Отиде си вкъщи, ако това имате предвид.

— Но нима може да ходи? Когато го видях последния път…

— Подпираше се на патерици, но инак си бе съвсем подвижен…

— Напълно подвижен? Човекът живее на четвъртия етаж, в една стара къща без асансьор. Как мислите, че…

— Съжалявам, Веем.

— Веум.

— Наистина съжалявам, но положението с персонала тук по време на отпуските е катастрофално. Изпращаме хората направо от операционната вкъщи и с такси, но само ако е много необходимо. — Чух я, че прелиства някакви книжа. — Мога да ви успокоя обаче, че влязохме във връзка със службата за социално осигуряване и оттам му организираха домашна помощ, при това ежедневна, така че… Има хора в много по-тежко положение от него. Ако сте му роднина, то сигурно ще можете…

— Да, ще го посетя още сега.

— Прекрасно, нещо друго, Веем?

— Не, не…

— Тогава дочуване.

— Всичко хубаво.

Поставих внимателно слушалката върху вилката, сякаш се опасявах, че тя може да се обади повторно и да ме наругае.

Тясната тухлена къща, където живееше Ялмар Нюмарк, не изглеждаше много гостоприемна. Поех нагоре по тъмната стълба. Нямаше да бъде никак лесно на един седемдесетгодишен мъж да се изкачва нагоре. А ако случайно избухне пожар, стълбището щеше да има значение не повече от едно трийсетгодишно дело в прашния архив на полицията.

Лампата на третия етаж светеше. Когато се изкачвах към четвъртия, усетих на площадката му присъствието на човек. Спрях на по-горното стъпало.

В очите, които пресрещнаха моите, се четеше агресивност, но и тревога.

Това бе жена. Около четирийсетгодишна, от онези едри, почти четвъртити жени, които се придвижват, измествайки околните с широкия си ханш. С къс бретон на челото и леко издадена долна челюст. Напомняше ми турски борец в свободен стил. А и в израза, с който ме посрещна, нямаше нищо от слабостта на пола й. Обади се със силен глас, на бергенски диалект:

— Вие какво искате?

— Отивам при Ялмар Нюмарк — отговорих и предпазливо продължих нагоре.

— Роднина ли сте му? Да не си мислите, че ми е много весело… Казаха ми, че вратата щяла да бъде отворена, за да мога веднага да вляза. Клиентът бил на легло, едва ходел.

Вече бях горе при нея. Отблизо ми се стори още по-несимпатична. Забелязах, че е с 10–15 сантиметра по-ниска от мен. Устните й бяха тесни и изопнати, миришеше на давилови капки. Беше облечена в сиво-кафяво палто до коленете, с двуредно закопчаване и широки капаци на джобовете. Стойката й бе на футболен вратар от средна класа, който очаква удара на изпълняващия дузпата ас от противниковия отбор. Дамската й чанта с ликьорен цвят висеше на дълъг ремък, който я превръщаше в нелошо оръжие и затова не я изпусках от очи.

Попитах предпазливо:

— Вие сигурно сте домашната помощница?

— Да, но нямам времето на целия свят. Чакат ме още двама клиенти, от които една жена над деветдесетте, сляпа и частично неподвижна, която се нуждае от помощ всеки ден, за да се храни. А в службата ми казаха…

— Каква ви е уговорката?

— Този Ялмар Нюмарк бил току-що изписан от болницата и ми казаха в службата… — Тя ме измери с недоверчив поглед: —… че нямал никакви роднини и че имал нужда от помощ всеки ден, без почивните, разбира се. Тогава не работим.

— И какво правят в почивните дни?

— Нищо. Ако нямат семейство или някой друг…

— А старата сляпа дама?

— О, тогава при нея ходи дъщерята.

— Аха, там значи има дъщеря.

— Да, но тя живее в Стур.

— А старчески домове няма ли?

Тя мълчаливо поклати глава. След това погледът й се измести към вратата, кафяво боядисана и с малко прозорче, през което проблясваше светлината от антрето на Ялмар Нюмарк. По средата на вратата висеше стар звънец от онези, които все още се намират в някои бергенски къщи. Врътваш го и отвътре звъни: твърд, сипкав звук.

Домашната помощница каза:

— Мъжът вътре едва ходел. Хората от болницата трябваше да оставят вратата незаключена, за да вляза направо. — Тя погледна часовника си, а аз — вратата. По-решителен човек би я отворил за десетина секунди.

— Опитахте ли звънеца?

— Разбира се. Дори чуках. Бях и на долните етажи, но никой не си е вкъщи. — Тя ме погледна безпомощно. — Ако бяхте поне роднина, то…

— Тогава какво? Има само един изход. Ще влезем насила…

Тя се ококори:

— Но може би портиерът…

Внимателно я отстраних и направих крачка към вратата. Хвърлих поглед на бравата, вдигнах десния си крак и нанесох плътен удар в областта на ключалката. Касата на вратата изскърца, а от тавана се посипа мазилка. Домашната помощница погледна обезпокоено нагоре и се хвана за перилата на стълбата. Вратата не поддаде.

Ударих още веднъж. От тавана се посипа още повече мазилка. Тя напраши и двама ни със сиво-бял прах и беше мой ред да погледна нагоре. Ако продължавах така, скоро щяхме да се озовем под открито небе.

Вратата не се отваряше.

Тогава извърших кратка операция. С нов удар счупих прозорчето. С тока на обувката си разчистих острите парчета стъкло, проврях ръката си, хванах отвътре ръкохватката на бравата и отворих вратата.

Застанах отстрани и дадох знак на домашната помощница да влезе първа, тъй като в случая бюрокрацията бе на нейна страна.

Тя погледна страхливо през отвора и ме подкани да мина пред нея.

Влязох вътре. Тя ме следваше плътно. Не вървеше първа, но все пак не й се искаше да изпусне нещо.

В жилището бе съвсем тихо, в антрето — безмълвно и мъждиво. Отворих вратата към дневната.

— Ялмар?

Никой не отвърна.

Зад мен тежко дишаше жената.

— Да не би…

Прекосих дневната, тръгнах към светлозелената врата, почуках бързо и я отворих, преди да изчакам отговор отвътре.

Наистина е удивително: когато човек отваря такива врати, почти винаги знае какво ще намери зад тях, знае го още в мига, в който ги отваря. Сякаш смъртта си има свое собствено, силно излъчване.

Ялмар Нюмарк беше на леглото. Завивката се бе смъкнала настрана. Едната му ръка висеше вяло надолу, без да достига пода, в нощното шкафче бяха опрени новите патерици, а върху него имаше чаша вода. Полупразна.

Лицето му не говореше нищо. Бе чуждо и някак по-различно, като частично стопена восъчна маска. В стаята се усещаше сладникав, тежък мирис и бе невъзможно да не се забележи дебелият слой прах по мебелите. Ялмар Нюмарк бе умрял в условия, напълно съответстващи на живота, който бе водил: заобиколен от нищо; без никого наоколо, насаме със себе си.

Обърнах се. Срещнах лицето на домашната помощница. Вече не изглеждаше уплашена. Изведнъж бе обзета от трезва и реалистична мобилизация, действаща й като успокоение. Върнах се обратно в дневната и казах:

— Би трябвало да позвъним някому.

13

Застанах с гръб към светлозелената врата. На шкафа пред мен стояха портретите на родителите на Ялмар Нюмарк — жълто-кафяви фотографии от началото на века — и ме обзе мисълта, че ако Ялмар Нюмарк олицетворяваше три поколения, родителите му са принадлежали към съвсем друго. Родили са се около 1870 година, по времето на Пруско-френската война, Парижката комуна и пробива на парламентаризма. Когато избухнала Първата световна война, те са били по-възрастни от мен днес, а Берген е бил град без автомобили, дърветата на Фльойен едва-едва са покарвали, а на сушата са излизали с лодка през Стуре Лунгегордеван.

Взрях се в портрета на бащата на Ялмар Нюмарк. Чертите на лицето си той бе наследил от него: четириъгълно и масивно, със здрава челюст. Косата беше къдрава, бухнала над челото му. Изразът — тържествен, както на всички хора, застанали пред фотограф по онова време.

Майката изглеждаше по-смирена. Лицето й се стесняваше към брадичката, а над челото й се пилееха руси къдрици, прихванати на кок. Тъмноока, умислена.

В съседната стая лежеше трупът на техния син, присъединил се към непрекъснато увеличаващото се мнозинство, към което отдавна принадлежаха родителите му, а от него сега бе останала само мъртва черупка и безизразна маска на лицето.

Огледах се. Стаята бе пуста и замърсена. Той бе изживял тук средната възраст на един обикновен човек. След известно време в нея ще се настанят нови хора, ще покрият пода с нов мокет, ще боядисат стените в ярки цветове, ще окачат пъстри пердета на прозорците, ще я украсят с цветя и картини, с мебели, сред които човек трябва да е йога, за да се чувства удобно.

Домашната помощница излезе от спалнята, погледна часовника си и каза:

— Изглежда, че нищо повече не можем да направим.

— Да — вяло отроних аз. — Нищо друго, освен да се обадим в полицията.

Широкото й лице стана сякаш още по-широко и плоско. Кожата на скулите й се изопна и аз почувствах как цялото й разписание за деня отива по дяволите.

— Полиция? Но защо? Вие да не би да мислите… — Тя ме погледна изпитателно.

— Самият той беше полицай — казах. — Преди един месец стана жертва на нещастен случай. Прегазване. Мисля, че ще бъде глупаво от наша страна, ако не се обадим в полицията.

Тя се съгласи.

Веднага предложих:

— Ще бъдете ли така любезна да сторите това? Аз ще остана тук.

— Добре. Мислите ли, че ще се наложи да даваме показания?

— Това става много бързо. Когато идвахте насам, не срещнахте ли някого по стълбите?

— По стълбите? Не.

— Никого?

Тя завъртя отрицателно глава и тръгна към вратата, но веднага се спря замислено:

— Тоест…

— Да?

— По стълбите не срещнах никого. Но идвах насам по улицата, от тук излезе един мъж. Да, да… Той обаче тръгна в обратна посока, та не успях добре да го видя.

— Мъж?

— Да. Той… — Жената прехапа устни и се замисли. — У него имаше нещо…

— Да?

Лицето й изведнъж се проясни и тя каза:

— Да. Точно това: леко влачеше единия си крак, като че ли куцаше.

Сякаш тежка и студена длан притисна гърдите ми:

— Сигурна ли сте, че той… че той наистина куцаше?

— Толкова сигурна, колкото че стоя сега тук. Важно ли е?

— Не знам. Но за бога, не забравяйте да го кажете в полицията! Не забравяйте!

— Няма, разбира се! Ще им го кажа.

Тя хвърли неопределен поглед към спалнята, завъртя дръжката на вратата със свободната си ръка, хванала здраво дамската си чанта е другата, и излезе.

Останах сам и отново се огледах. Холът придоби земен ново значение. Имаше ли нещо съмнително? Вратите на шкафа не бяха ли малко открехнати, сякаш някой току-що ги беше отварял и в бързината забравил да ги затвори плътно след себе си? Не беше ли купът вестници до печката по-разхвърлян от последния път, когато го видях? А как ли изглежда спалнята?

Остра мисъл ме прониза неприятно.

Влязох в спалнята. Опитах се да не гледам Ялмар Нюмарк. Коленичих и надзърнах под леглото. Станах отново и отворих гардероба, вдигнах се на пръсти и погледнах към най-горния рафт, прелистих няколко папки. Побутнах настрана двата костюма и четирите ризи, отместих поглед към обувките в дъното. Примъкнах едната табуретка, качих се на нея и погледнах над гардероба. Най-навътре, към стената, видях стара фланела, другото бе дебел слой прах.

Слязох на пода. Огледах цялата стая. Последната ми надежда беше нощното шкафче. Дръпнах чекмеджето. Видях вътре стара Библия и бюлетин с уж актуални криминални репортажи. Отворих долната вратичка. Употребявана носна кърпа, късче стар вестник и празна тубичка от лепило. Нищо повече.

Изправих се и погледнах право в лицето на Ялмар Нюмарк. Очите бяха стъклени, безмълвни.

Излязох отново от спалнята и огледах предметите в хола. Нищо.

Отидох в антрето, прерових там стенния гардероб, етажерките и малкия скрин. Нищо.

Втурнах се към кухнята. Отворих хладилника. Вътре имаше прясно мляко, картон с шест яйца, няколко тубички топено сирене и найлонова опаковка с домати. Това бе всичко. Кухненските шкафове, чекмеджета и малкият килер също не дадоха резултат.

Застанах пред кухненския прозорец, обърнат към Пудефиорд. В залива Лаксевог стоеше на ремонт голям танкер. Яркият му червен цвят рязко контрастираше с постройките покрай Дамсгордския хребет, по чиято растителност есенните цветове още не бяха сложили меланхоличния си отпечатък. Небето над планината беше синьо-сиво и някак преломено.

Бе един от тези августовски дни, които вещаят есен и зима. И гибел.

Върнах се обратно в дневната. Бях абсолютно уверен: картонената кутия, в която Ялмар Нюмарк пазеше изрезките от вестници и другите материали във връзка с пожара в „Пофугл“, вече не бе в жилището му.

14

Домашната помощница се върна. Полицията идеше. Седнахме всеки на стола си, почти на ръбовете на седалките, без да си говорим, като далечни роднини, които се срещат за пръв път и нямат за какво да си приказват.

Чухме ги, че са в антрето и станахме, преди да влязат в дневната. Бяха Хамре, Исаксен и Андершен. Поздравиха тихо, сякаш вече бяха на погребението, и влязоха безшумно в спалнята. Когато излязоха оттам, лицата им бяха скръбни. Хамре се почеса безшумно по брадичката и ме погледна безизразно.

— Винаги е тъжно — каза.

Никой не му възрази.

Домашната помощница изломоти на един път, че й оставало много малко време, чакали я нови клиенти и не би ли могло най-напред да изслушат нейните показания.

— Показания? — каза Хамре и ме погледна въпросително.

Аз отворих уста, но тя ме изпревари.

— Да, не се ли казва така?

Исаксен и Андершен се движеха безшумно из стаята, без да докосват нищо. Бледите пръсти на Исаксен почти се губеха на слабото осветление. Андершен дишаше тежко след изкачването по стълбите. Големият му корем напъваше сакото му отвътре и то сякаш бе пред спукване. Исаксен имаше обикновеното кисело изражение на лицето си и напълно ме пренебрегваше.

Хамре не свеждаше очи от мен.

— Има ли нещо, което да ни кара да мислим, че смъртният случай е подозрителен?

— Ти сам знаеш предисторията. И чуй още: домашната помощница е получила ясно указание, че вратата ще бъде отключена, когато дойде тук, а не беше. Насилихме я, за да влезем.

— Момент, Веум! А ти как се оказваш тук точно днес?

— Върнах се от Сотра сутринта. Позвъних в болницата и разбрах, че са го изписали. Веднага тръгнах насам и срещнах, е…

— Ли. Тура Ли — каза домашната помощница и сякаш беше готова да ми подаде ръка, за да се запознаем.

— Да, да… — измърмори Хамре. Сега и тримата полицейски служители ме слушаха, Исаксен гледаше през прозореца, все едно, че думите ми не го интересуваха, но от напрегнатата му стойка личеше, че внимава с цялото си същество.

— Госпожа Ли каза, че идвайки насам, видяла един мъж да излиза от къщата. Един мъж, който куцал — добавих аз, подчертавайки последната дума.

— Добре де — обади се Хамре нетърпеливо. — Но…

— Ялмар Нюмарк е вътре. Възглавницата лежи на пода, като че ли някой я е използвал, за да… Аз бих разследвал този смъртен случай. Ако има признаци за смърт от задушаване, бих сметнал това за доста подозрително.

Хамре търпеливо затвори очи, сякаш искаше да ми каже, че трябва да престана да поучавам полицията какво да прави.

Продължих припряно:

— Когато бях тук за последен път, Ялмар Нюмарк ми показа картонена кутия, пълна със стари материали относно разследването на пожара в „Пофугл“: изрезки от вестници, документи от делото и протоколи от разпитите, технически рапорти на експертите и т.н. А сега не намирам никъде кутията.

— О, вече всичко си огледал и проверил! — сви устни той. — Оставил си навсякъде в жилището отпечатъци от пръстите си? Така, че да не могат да се намерят други?

— Това няма никакво значение, знаеш го по-добре от мен. Ако има чужди отпечатъци от пръсти, ще ги намериш въпреки всичко. Освен това не е сигурно дали този, който е бил тук, е трябвало да търси дълго. Последния път Ялмар Нюмарк донесе кашончето от спалнята. Било е или под леглото или горе на гардероба, може би в нощното шкафче. Според мен — под леглото. Този, който го е отнесъл…

— Ако някой въобще го е отнесъл — прекъсна ме Хамре.

Бе доста блед. И на него лятото не беше донесло много слънце. Брадата му беше набола и от него въобще се излъчваше нещо сиво и тежко, което не предвещаваше добро. Той се обърна към другите двама:

— Извикайте тези от нашите хора, които са необходими, и направете рутинен оглед на жилището. Вземам Веум с мен, за да запиша показанията му. — Той се обърна учтиво към Тура Ли: — Можете спокойно да отидете на другите си адреси, но бъдете така добра да ми се обадите по-късно днес в полицията.

Домашната помощница му кимна с благодарност. Хамре посочи вратата с главата си и каза сухо:

— Да тръгваме, Веум.

Излязох от вратата след Тура Ли. На прага се обърнах назад. Юн Андершен заинтересовано изучаваше портретите на родителите на Ялмар Нюмарк, а Педер Исаксен гледаше мрачно към перваза на прозореца, сякаш очакваше да намери там липсващите улики. Във вътрешната стая Ялмар Нюмарк лежеше като на лафет, изоставен като ненужна вещ.

Напуснах стаята и антрето със счупеното стъкло на вратата. По стълбите чух Тура Ли да казва нещо на Хамре, а той да й отговаря тихо и приятелски — съвсем в неговия стил. Аз ги последвах, изпълнен с неприятното чувство, че винаги пристигам много късно — съвсем в мой стил.

15

Когато наближихме дежурната стая пред криминалното отделение, Хамре ме помоли да почакам. Седнах на един стол срещу решетката, над която се бе навел застарял полицай, надянал очила и вглъбен в спортните страници на един от всекидневниците. Лицето му имаше тъжен израз, което никак не ме учуди. Местният първодивизионен футболен отбор бе загубил с голяма разлика предишния ден, а сега започваше да губи и футболният отбор от втора група.

Дежурната стая на едно криминално отделение има вид на чакалня в болница. Тези, които чакат там, може да не са смъртно болни, но повечето имат вид на такива. Някои седят и кършат пръсти. Други си мърморят тихо дълги, заучени наизуст речи, подготвени предварително за предстоящия разпит. „Волни птички“ идват и си отиват, някои съвсем проскубани, други с все още запазен блясък на перата. Сякаш гледах „модното ревю“ на сенчестата страна на живота. А на първия ред в партера седеше… Веум, надеждата, която се пере и не избелява.

Все едно, че чаках на зъболекар без предварително записване. Хората до мен биваха въвеждани вътре, а после извеждани. Имаше и моменти, в които седях съвсем сам.

Хамре излезе на няколко пъти при дежурния, без да ми даде знак да го последвам. Движеше се бързо: ефектен и енергичен мъж на върха на кариерата си. А аз размишлявах как би се чувствал човек в такова положение. Никога не съм бил на върха и сигурно не би ми понесло. Щеше да ми се завие свят. Край мен минаваха и други полицейски служители — истинска кавалкада от повече или по-малко успешни карикатури на човешки същества. Ето че изтрополя Данкерт Мюс като слон в любовния период. Елингсен и Бьо отново се бяха събрали, но Елингсен все още влачеше крака си, който бе счупил преди няколко години. Бе станал от леглото по-рано от определеното му от лекарите време, а може би жена му сама го бе изхвърлила оттам. Тя се казваше Вибеке и се познавахме още от училище. Не я бях виждал повече от десет години, но се забавлявах във весели за мен часове, да внушавам на Елингсен впечатлението, че често срещам жена му. Именно затова той не ме поздрави. Бьо обаче пожертва за мен бърз поглед и дискретен поздрав с вдигане на веждите си. Той бе по-дребен от Елингсен, с по-слабо лице и с още по-рядка растителност на главата. Юн Андершен направи по-голяма крачка: дойде при мен да разменим няколко думи.

— Действаме и проверяваме — измърмори той.

— Какво толкова? — попитах.

— Ти знаеш. — Той хвърли боязлив поглед към дежурния и закрета нагоре.

Край мен мина, без да ме забележи, Ева Йенсен. Проследих я с поглед. Походката й бе плавна. Може би играеше хандбал или тренираше лека атлетика. Вадхайм не видях.

Най-сетне Хамре се показа отново. С поглед и свил пръст на кука, той ми даде знак да тръгна с него.

Качих се на четвъртия етаж и влязох в канцеларията му. Той заключи вратата след мен и ме покани да седна. Погледнах часовника си. Бяха минали цели два часа. Надявах се да не ми отнеме много време.

Седна зад бюрото и започна веднага по същество:

— Говорихме с двамата санитари носачи, които са го придружили до дома от болницата. Не бяха много сигурни. Качили го чак догоре. Трябвало е да върви сам, но имал проблеми при изкачването на стълбите.

На гърлото ми заседна буца.

— Представям си. Качили са го горе и са го захвърлили. Като кошче за боклук.

Той ме погледна безпомощно:

— Да не мислиш, че това ми харесва, Веум. Но тези младежи не са могли да направят нищо повече. Получили са определено нареждане. Администрацията на болницата е също така безпомощна — свързана с тарифните договори и със законите за условията на труда, с пресметнат до последен грош бюджет и с недостиг на персонал. Освен това сега е сезон на отпуски. Те дори е трябвало просто да го оставят да си иде.

Казах горчиво:

— Да, трябвало е. Израснали в благоденствие администратори, които седят и раздробяват бюджета, предоставен им от също тъй израснали в благоденствие държавници. Някога да си чул за умрели от глад политици, на които по милост е била отпусната домашна помощ за по няколко часа на седмица, или чиито трупове се разлагат в тесни квартири, защото никой не идва при тях и няма кой да разбере, че са умрели? Чувал ли си такова нещо да се е случило с политици, а?

— Не.

— Това е привилегия на бедните нещастници, които са сторили грешката да остареят в това така наречено „общество на благоденствието“. Бедните нещастници, плащали сума пари от заплатите си за данъци през целия свой живот, но на които нищо не им се полага.

— Знаеш как е, Веум. Всеки иска своето. Тук при нас също сме много малко. Да беше погледнал само в списъците за извънредно работно време.

Казах уморено:

— Знам, знам. Но има още по-слаби социални групи от вас. Хора, излезли в пенсия. Младежи, които чакат на опашка за работа. За старите полагаме грижи да умрат колкото се може по-бързо. Младите стават наркомани или алкохолици, доста от тях. Ние не сме за оплакване, Хамре, такива като теб и мен. Или имаме любовни мъки, или работим извънредно, ето това са ни проблемите. Проблеми — лукс, Хамре, разбираш ли?

Той тежко ме погледна и каза:

— Ти също крадеш от извънработното ми време, Веум. Нека продължим оттам, където ме прекъсна.

— Съжалявам. Аз…

— Моля, моля, всичко е наред.

— Ти разбираш, Ялмар Нюмарк и аз, ние…

— Казах, че всичко е наред, Веум. Може ли да продължа?

Отпуснах безсилно ръце. На хората вече не им остава време да слушат разкази за приятелство. Едва успяват да ти обърнат внимание. Страхуват се, че това ще доведе до няколко минути извънработно стоене в службата.

Той продължи:

— Бяхме стигнали до момента, когато санитарите му помогнали да се качи в квартирата си. Дори го попитали дали желае да му приготвят нещо за ядене. Той отговорил, че има голямо желание да си полегне. Щял да почака домашната помощница да му донесе обед. Те му помогнали да легне. После… после си тръгнали.

— Да, точно така. И оставили вратата отворена, както им е било наредено?

— Именно в това не бяха сигурни. Знаеш как става, когато двама души трябва да свършат обща работа. Единият се надява, че ще я свърши другият, който пък от своя страна смята, че първият вече е свършил работата. Ето защо те не можаха да гарантират нищо определено. Единият предполагаше все пак, че бил пуснал секрета на ключалката и притворил вратата след себе си.

— В такъв случай можем да приемем, че вратата е била оставена отворена. Когато обаче домашната помощница и аз пристигнахме, тя беше затворена.

— Значи домашната помощничка е дошла преди теб?

— Да. Тя беше вече горе, когато аз дойдох, и… Вие какво, да не би да подозирате, че тя…

— Никого не подозираме, Веум.

— Както вече казах, тя ми съобщи, че видяла един мъж да излиза от къщата, малко преди тя да влезе вътре. Мъж, който накуцвал с единия крак.

Лицето на Хамре доби кисело изражение.

— Веум, хайде да не ставаме мелодраматични. Прекрасно разбирам, че си отчаян от смъртта на близкия си приятел, но мога да те уверя, че и на нас не ни харесва да губим пенсионираните си колеги по такъв начин.

— Знам. Но защо тогава не виждаш това, което просто се набива в очи. Най-напред го прегазват с автомобил. След това го намираме мъртъв в леглото още първия ден, след като са го изписали от болницата.

— Отпърво трябва да разберем причината за смъртта му.

— Обзалагам се, че е бил удушен.

Той сви рамене.

Аз продължих:

— Възглавницата. Беше на пода, макар че най-естественото й място е под главата му, нали? Стар, неподвижен мъж в леглото и една възглавница… Всеки би могъл да му отнеме живота — една жена, едно дете дори…

Той набърчи чело.

— Това ще разберем от аутопсията. Междувременно ще извършим най-щателен оглед на жилището му и ще разпитаме подробно домашната помощница, за да ни опише куция мъж и да започнем издирването му. Бъди сигурен, че ще направим всичко, на което сме способни. За това можеш да бъдеш спокоен.

— А кашончето с изрезките от вестниците? Уверен съм, че Ялмар не го е изнасял от квартирата си. Нещастието с прегазването го сполетя така неочаквано… Но съм убеден, че щеше да ми каже, ако бе преместил тези документи на друго място. За мен изчезването на кутията е мотив.

— Само че, Веум, слушай. Искам да ти кажа нещо съвсем честно. Ти си единственият, който е виждал тази картонена кутия и…

— Сигурен съм, че и други са я видели. Разбери!

— Вече казах, че ще сторим всичко възможно. Ти обаче сам знаеш, че никакво твърдение не си струва и хартията, на която е написано, ако не е подкрепено с веществени доказателства или в подобаващи свидетелски показания.

Кимнах мрачно с глава. Той беше прав, че в цялата работа нямаше много обещаващи моменти. Защо ли не помислих предварително за всичко? Трябваше да взема ключа от жилището още когато сгазиха Ялмар Нюмарк и да прибера оттам картонената му кутия с документите на по-сигурно и безопасно място. Материалите от кашончето бяха не само изключителни, но и единствени. Имах опасението, че ако вече са изчезнали, истината за аферата с пожара в „Пофугл“ щеше да остане завинаги потулена, а самоличността на Ротеифтен завинаги забулена в тайна. Тоест Ялмар Нюмарк щеше да отнесе със себе си сетния интерес към онези събития там, където никой не се рови в стари архиви и не се занимава с неразкрити случаи.

— Нещо друго да те интересува? — попитах аз Якоб В. Хамре.

— Не.

— Ще ми се обадиш ли, като получиш резултатите от аутопсията?

— Да. В името на старото… приятелство. — Паузата преди последната дума означаваше много повече от всичко, което бе казал досега.

16

Дните с такива внезапни смъртни случаи са дни, които сякаш спират хода си. Останах в кантората си няколко часа след разговора с Хамре. За повечето хора работното време бе свършило и градът скоро щеше да опустее. Някой сякаш с един замах бе очистил небето от сивата пелена. Само две-три, почти разкъсани малки облачета, висяха над Аскьой, огрени от косо падащите лъчи на следобедното слънце. Градът се изпълни със златиста светлина, която се разля между строгите фасади на къщите, изписа различни фигури върху уличното платно и заблестя в стъклата на прозорците. След като излязох от полицейския участък, аз вече не бях в състояние да правя нищо смислено. Обядвах в кафетерията на втория етаж и прочетох следобедните вестници в кантората на четвъртия. Стоях пред отворения прозорец и слушах долитащите до мен отзвуци от умиращия делник. Но не всички имаха почивка. За някои новият работен ден току-що започваше. Долу на площада уличният проповедник бе започнал да се приготвя.

Той се намираше на това място, откакто си го спомням, с все същото слабо лице, все същата развяна от вятъра коса и с все същия възторг в гласа си, когато говореше за Исус. Образ, сякаш отронен от наивните ми детски представи, в които нещата се деляха само на добро и зло. Господ — бог бе мъж с бяла брада, подаващ се горе между пурпурни облаци, а смъртта бе нещо далечно и непонятно, което въобще не ме засягаше и сполетяваше било бандитите и индианците в авантюристичната Америка, било дядовците и бабите, когато достигаха дълбока старост.

Проповедникът беше около петдесетгодишен и сигурно е стоял пак на същото място и когато съм бил момче. Струваше ми се, че винаги е бил там. Другите проповедници идваха и си отиваха. Офицери от Армията на спасението и лицемерни шведи с прически тип „Елвис“, русокоси момичета с плисирани поли до коленете пееха екзалтирано за блаженство и щастие. Но сега там нямаше никой друг освен този проповедник, останал в нашето време на безверие като последния мохикан. Усмихнат, но гънките около устата му таяха горчивина. А възторгът му дали не скриваше разочарованието, което му носеха непрекъснато подиграващите го пийнали младежи и стари бараби?

Той вече бе нагласил високоговорителите и ги включи към електрическия си акордеон. Взе няколко пробни тона и започна:

Той отвори райската врата

и аз мога да вляза вътре, да!

Не — никаква горчивина, никакво разочарование, все същият вибриращ от радост тембър, както винаги. Пееше в радостен унес, който неизменно ме караше да му завиждам и който, честно казано, не можех да разбера.

Той продължаваше да пее и гласът му се превърна в звуков фон на мислите ми.

Представих си как Ялмар Нюмарк се възнася към райската врата, облечен в стария си костюм, с навития на руло вестник, стиснат в юмрук — косата му леко разрешена, а костюмът малко поизмачкан от това прекалено бързо заминаване. Видях пред себе си райската врата такава, каквато винаги съм си я представял в своята детска наивност, и то тъкмо когато слушах да пеят същата тази песен: изградена върху основи от снежнобели облаци, искряща с обсипалите я бисери, сияйно заслепяваща на ярката слънчева светлина. Ялмар Нюмарк чука на тази врата и тя се отваря. Представих си го как стои пред нея и чака, дишайки учестено, как се оглежда подобно на продавач на лотарийни билети, когато клиентът изважда пари да му плати. В това време вътре търсят дали фигурира в картотеката, ако, разбира се, и там вече не са преминали към използването на компютри. После вратата отново се отваря и Ялмар Нюмарк получава разрешение да влезе вътре.

Отидох на прозореца и погледнах надолу. Сега проповедникът говореше, но никой не се спираше да го чуе. Някои толкова бързаха, че дори не поглеждаха встрани. Мина група млади момичета, които се запревиваха от смях. Долу на кея, почти под прозореца ми, бяха спрели японски туристи и фотоапаратите им неспирно щракаха. Фолклор, запечатан на фотолента — последният мохикан, все още жив, на централния площад в Берген.

В такива моменти се чувствах някак кръвно свързан с него. Там долу той говореше възторжено за Исус, а тук горе аз бях неговият единствен истински слушател, макар че не знаеше нищо за мен.

Когато свърши проповедта, той събра нещата си, размени по няколко думи с двама-трима от вечно шляещите се наоколо безделници, натовари автомобила си и потегли към дома. Отново седнах зад бюрото си, а тъмнината бавно изпълваше града, кантората и мен самия, докато всички се превърнахме в един мрак, в една материя, в една мисъл…

Сигурно съм задрямал. Щом отново отворих очи, в мен се бяха вторачили зелени и червени неонови светлини, мъртвата украса на нощта.

17

Когато повечето от жителите на града се завърнаха от отпуск и отново тръгнаха на работа, а учениците — на училище, изведнъж настъпи лято. То нахлу с пълна сила, пламтящо като любов на стари години. Градът бе сякаш залян от горещ прилив, който обаче не след дълго се отдръпна и във въздуха остана студеният лъх на есента, застанала пред прага.

Якоб Е. Хамре ми позвъни още на следващия ден.

— Реших да те изпреваря и пръв да ти се обадя — каза той.

— Я виж ти! — иронизирах аз.

— Получихме резултатите от аутопсията.

— И какво излиза от тях?

Той замълча за миг. После каза:

— Сърдечна слабост.

— Какво?

— Смъртта е настъпила вследствие сърдечна слабост. Съвсем просто и естествено за мъж на неговите години. Пък и ти сам знаеш на какви големи изпитания бе подложен организмът му през последните месеци. Лекарят каза, че всичко това може да се дължи и на нещастието, което му се случи и което до голяма степен разсипа здравето му. Той бе вече доста рухнал. Всъщност аз мисля, че…

— Да?

— … че смъртта бе за него избавление. Мъж като Ялмар Нюмарк трудно би живял като полуинвалид. По-добре, че всичко стана бързо.

— Да, разбира се. И така може да се гледа на случилото се.

— Аз поне така мисля.

— А останалите резултати?

Той бързо каза:

— Огледът продължава — после добави по-бавно, — но все още без особен резултат. Досега нищо не ни е подсказало, че случаят носи криминален характер.

— А мъжът, който е куцал?

— Видяла го е само домашната помощничка, но когато я разпитахме отново, тя вече не бе сигурна, че той наистина е куцал, вероятно така й се е сторило.

— Какво значи „Така й се е сторило?“ Ами картонената кутия, нима и нея не намерихте?

Гласът му прозвуча уморен:

— Не, Веум. Не я намерихме.

— Значи продължавате следствието?

— Да. Просто мислех, че това, което ти казах, може да те интересува и…

— Разбира се, Хамре. Благодаря ти, че се обади. Обаждането ти е вече регистрирано от другата страна на вратата към рая, в сивия шкаф с архивите, върху визитна картичка с твоето име.

— Дано е така, Веум.

Затворих телефона.

След една седмица прочетох във вестника известието за смъртта на Ялмар. По-семпло не можеше да бъде:

„Нашият стар другар

Ялмар Нюмарк

Почина внезапно на седемдесетгодишна възраст.

Приятели и другари“

Погребението щеше да се състои на следващия ден. Изрязах некролога и го оставих на бюрото си редом с другите хартии и документи, натрупани в хода на делата, с които се занимавах.

В деня на погребението на Ялмар Нюмарк лятото пак се върна. Небето си навлече сива риза, а въздухът бе наситен с тъжен аромат на късно лято. Всичко това подхождаше на повода, който ни бе събрал.

Чакълът по алеите между гробовете скърцаше под краката ми. Старите паметници се бяха килнали като възрастни хора, страдащи от болки в кръста. Буквите, издълбани по тях, изпращаха във вселената кратките си послания — едно име и две години — един жизнен път, изразен с няколко знака. Всичко и нищо — няколко букви и осем цифри. Всички унижения и всички радости. Всичката мъка и всичкият смях, които не могат да се издълбаят на камък, а са скрити зад имената и годините, в земята под наклонилите се в различни посоки надгробия, под посърналите цветя и обраслите с трева могилки.

Пред църквата чакаше малка групичка. Там бе и шефът на криминалния отдел, с когото не се познавах лично. Той имаше вид на висш чиновник и носеше очила с доста голям диоптър. Зърнах и Вадхайм, в чийто поглед се четеше много повече тъга, отколкото издаваше с външния си вид. Към нас се присъединиха и други полицейски служители, много от които вече бяха пенсионери. Якоб Е. Хамре пристигна тичешком в последния момент с развети поли на палтото си, с разрошена от резкия полъх на вятъра коса. Вътре в църквата, в бяло боядисания ковчег, ни чакаше Ялмар Нюмарк.

Влязохме в определеното време. Преброих единайсет души и нито една жена, а с изключение на Хамре и мен всички останали бяха на възраст над петдесетте.

Самият некролог показваше колко самотно бе живял Ялмар Нюмарк. В него не фигурираха нито семейство, нито едно конкретно име — само анонимният подпис „приятели и колеги“. Ковчегът беше украсен с венец от сдружението на полицаите и с два букета цветя. Единият бе от мен.

Свещеникът също прехвърляше петдесетте. Речта, която произнесе, бе шаблонна и безпристрастна. И ако на някого бе заседнала буца в гърлото, това в никакъв случай не се дължеше на неговото слово.

В заключение той хвърли върху ковчега няколко бучки пръст.

— От пръст си и пръст ще станеш…

Гробарите дръпнаха въжетата и ковчегът на Ялмар Нюмарк потъна към подземието, където щяха да го кремират, а прахта да оставят в урната, която след това щеше да заеме полагаемото й се място в гробищата. Той щеше да почива, докато мястото около него не отеснее и един ден не преместят гроба му другаде и името му в друг списък. Скалистите чукари щяха да бдят над съня му поне четвърт век, сняг и дъжд щяха да покриват земята над него, други хора щяха да умират и да се събират наоколо подобно на небесен хор, който се подготвя за пеене. Може би и аз щях да се присъединя към тях преди още да преместят гроба му. Ние не знаем нищо за смъртта, не знаем кога ще дойде, не знаем какво има подир нея. Един автомобил иззад ъгъла, една възглавница на пода… Такава е смъртта, загадъчна и непобедима, обрулваща като есенните хали; безспирна като вечния кръговрат на годишните времена.

Както става винаги, неколцина поспряха пред църквата да си побъбрят. Поздравих някои от старите колеги на Ялмар Нюмарк. Въпреки че не го бяха виждали отдавна, те бяха нажалени, че си е отишъл завинаги.

Отправих се към Хамре, който не пропусна да ми направи знак, че отново много бърза за някъде. Погледна ме недоволно, сякаш бях собствената му гузна съвест.

— А сега? Нещо ново? — попитах го аз.

Той процеди през стиснати, почти побелели устни:

— Не. Нямаме никакви основания да хвърляме тъй ценна работна сила в разследването на този случай, Веум. Досега нищо не ни подсказа, че характерът му е криминален. Просто нещастно съвпадение на обстоятелствата, и толкоз. Смъртта е настъпила вследствие сърдечна слабост. Нямаше признаци за удушване, извършено с възглавницата като средство за убийство. Двамата санитари носачи не могат да потвърдят, че са оставили вратата отворена, напротив, те твърде се колебаят… Онази картонена кутия… е, добре… — Той вдигна неопределено рамене. — Нюмарк може би и сам я е занесъл на друго място, преди да го блъсне колата. Ти нали каза, че е бил особено потиснат в деня, в който сте се видели в заведението. Много хора, изпаднали в депресия, се опитват да се отърват от миналото, захвърляйки го в кофата за боклук или в бумтящата печка…

— А какво ще кажеш за самото прегазване?

— Е, това е нещо друго. То си е престъпление. Водачът на автомобила бе длъжен да ни се обади за произшествието, дори и да е станало съвсем случайно.

— Значи това дело още не е приключило? — попитах аз и долових сарказма в собствения си глас.

— Не. Не е.

— И вие водите следствието както трябва, нали?

Той ме погледна отегчен:

— Слушай, Веум, честно казано, ти поне много добре знаеш с какви неща трябва да се справяме. Ние…

— Спести си наставническия тон, Хамре! Искам само да знам дали ще го доведете докрай, или не.

В очите му съзрях гневни пламъчета и той нервно прокара ръка през косата си.

— По дяволите, Веум. Ако изникне нещо ново, ще продължим работата. Но не сме в състояние сами да си създадем следи. Пък и доста време мина от това прегазване. В самото начало направихме всичко, което бе по силите ни. Тогава следите бяха пресни, а на свидетелите можеше да се вярва. Чрез печата и телевизията помолихме всички, които са видели нещо, да имат добрината и гражданското съзнание да се обадят в полицията. Никой не се отзова. А автомобилът беше краден. Вътре в него не намерихме никакви отпечатъци от пръсти. Не съществуват дори най-нищожни поводи да се заподозре който и да било. Престъпникът, той или тя, са, буквално казано, невидими.

— Невидими? — повторих аз.

Към нас се приближаваха Вадхайм и шефът на криминалния отдел. Казах замислено и съвсем тихо, така че само Хамре да ме чуе:

— Те сякаш са се завърнали обратно в онова минало, от което са дошли…

Хамре ми хвърли скептичен поглед, Вадхайм и шефът на „криминалния“ се спряха. През дебелите стъкла на очилата си шефът се взираше в мен. Тъмната му коса бе заресана назад и откриваше високо изпъкнало чело. Той ми протегна ръка и се представи. Направих същото.

— Слушал съм за вас, Веум — каза.

Но от израза на лицето му не съдех, че това, което бе слушал за мен, е било приятно, така че не се впуснахме в разговор на тази тема.

— Бях близък приятел на Ялмар Нюмарк — продумах.

— О, били сте негов приятел? — този път шефът на „криминалния“ ме погледна по-топло.

— Разбрах, че сте прекратили следствието.

— Прекратили, та прекратили! Вие сам знаете, че следствие, свързано със смъртен случай, никога не се прекратява, Веум. Ако на повърхността изплува нещо ново, то…

— Нещо ново? Какво по-точно? Още нечий труп?

— Е, е… — Зад стъклата на очилата му проблеснаха насмешливи пламъчета. — Това е вече прекалено.

„Приятелите и колегите“ на Ялмар Нюмарк, както бе подписан некрологът, вече напускаха тясното площадче пред църквата. Присъствието на тримата полицейски следователи ме изнервяше, имах чувството, че съм хлапак, захванал се да води теологически диспут с трима епископи. Тръгнахме към изхода. Успоредно с Улрикен се издигаха стълбовете на новата въжена линия, която най-сетне отново бе пусната в действие след нещастния случай от 1974 година. За съжаление обаче никой не желаеше да ползва този лифт, тъй като билетите бяха скъпи и струваха колкото тези за цирка, та компанията, която го притежаваше, бе застрашена от фалит.

Пред портала навън Вадхайм ме попита дали не искам да ме закара до града. Благодарих и отказах под предлог, че предпочитам да подишам чист въздух.

Вадхайм и шефът на криминалния отдел ми кимнаха дружески за довиждане, докато Хамре измърмори нещо неразбираемо за раздяла и подкара автомобила, в който се настаниха и те.

Поех нагоре през Ощаволен, после се спуснах по Калфарет. Задуха вятър и във въздуха се носеше влажният дъх на предстоящ дъждец. В районите, край които минавах, хората живееха в големи, уединени вили, толкова големи и непрактични, че сигурно се чувстваха в тях като в хамбари. А Ялмар Нюмарк бе живял другаде, в тясна стаичка с безцветни тапети, на най-горния етаж в неизмазана стара кооперация. И там беше умрял.

Но от естествена смърт или?…

Докато крачех по тротоара на Калведалсвайен срещу пивоварната „Ханса“ и съзерцавах прехласващия изглед към Стуре Люнгегорсван и още по-нататък — към планините, заобикалящи града откъм другата му страна, аз се зарекох, че каквото и да стане, ще разкрия истината за смъртта на Ялмар Нюмарк.

Че ще разбуля мистерията.

Заклех се да разбера дали Ялмар Нюмарк е бил сполетян от естествена смърт, пък ако ще и да се върна с двайсет или трийсет години в миналото, за да намеря неговия убиец.

Дъждът ме застигна долу, до някогашната градска порта, и ме намокри тъй, сякаш някоя ядосана перачка ме бе заляла с мръсна вода нейде отгоре, от някакво корито над облаците.

18

Изпих чаша кафе и изядох половин поничка в кафенето на гарата. Хората седяха, разхвърляли куфари и раници по пода наоколо. Беше август, но късното лято в планината не плашеше последните за сезона туристи. Може би мечтаеха за огрени от слънцето поляни, високо горе, над облачния покров. Или просто се бяха устремили натам с инстинкт, подобен на този на животните, почувствали опасност от наводнение. Дъждът чертаеше дълги, прозрачни линии по стъклата на прозорците и замъгляваше града навън, обвит сякаш в сивкава ципа.

Гарата и градската библиотека на Берген са в две сгради близнаци, построени от големи и тъмни гранитни блокове. Може би ги бяха изградили тъй солидно, за да останат и след второто пришествие — като символ на две големи човешки достойнства; неспокойствието и стремежа към изкуство. Тези две сгради просто очакваха неутронната бомба, та когато всички хора загинат след избухването й, те да пребъдат на своето място. Гарата — с вечното течение, пронизващо те от всички страни, хладна и неуютна дори през горещите летни дни. Библиотеката — с натежали от знание рафтове, което с нищо никому не е било в състояние да помогне. От гарата, по изпотрошените релси, редовно ще потеглят невидими влакове по невидими разписания, а в опустялата библиотека тихо ще обикалят от рафт на рафт призраците на вечните й длъжници, на които приживе никога не е достигало определеното време за прочит на заетите книги. Само че вече нямаше да могат да посягат към томовете, да ги разгръщат с интерес и благоговение.

В помещенията на библиотеката не те пронизва течение. Там цари постоянен полумрак, сякаш епохите, съхранени в книгите, са излезли от тях, запълвайки пространството наоколо с мъглата на времето или с мъждивата светлина на историята.

Попитах дали мога да прегледам броевете на вестник „Бергенс Тидене“ от април — май на 1953 година. Много любезна служителка, дребна и тъмнокоса, с големи стъкла на очилата и в панталони от зелено кадифе, се впусна към архива и бързо се върна, помъкнала внушителна папка, в която се пазеха подвързани броевете на „Бергенс Тидене“ от второто тримесечие на посочената година. Ако бях предпочел университетската библиотека, щях да ги получа заснети на микрофилм, но това не ми бе по вкуса. Човек губи усещане за истинската атмосфера, докато превърта филма на малкия екран, липсват му досегът с хартията, дъхът на пожълтелите вестникарски страници, на напечатаните върху тях текстове, някога съвсем актуални. Липсват му шрифтовете, набрани от словослагатели, които вече са си отишли от този свят, снимките, направени от фотографи, отдавна пенсионери, репортажите на журналисти, отдавна изхабили и последните си моливи…

Бързо попаднах на заглавията от първите страници, които съобщаваха за пожара в „Пофугл“. Разпознах репортажите, които бях прочел на изрезките от вестници при Ялмар Нюмарк в онази паметна нощ. Записах всички имена, на които се натъкнах, прелистих и броевете, излезли по-късно, около седмица след първите драматични дни на събитието. Видях пълен списък на загиналите, който си преписах.

После се съсредоточих върху некролозите. Записах си имената на близките на загиналите, фигуриращи в известията за гибелта им. Дълго не свалях очи от едно от тях — от това за смъртта на Холгер Карлсен. На човека, който носеше моралната вина за нещастието, на цеховия майстор, който не бе забелязал, че нещо не е било в ред.

„Моят любим съпруг,

моят мил и добър татко,

нашият скъп син

Холгер Карлсен

ни бе изтръгнат безвъзвратно

на 35-годишна възраст

Сигрид

Анита

Юхан-Елсе

Всички близки и роднини“

Сигрид, с фамилно име Карлсен през 1953 година — може би нея трябваше да потърся сега? Дали бе още жива и дали въобще ще иска да разговаря с мен?

Разгледах още веднъж намерения от мен списък. Бях си подчертал имената, които считах, че представляват особен интерес. Бяха почти същите, както и в списъка, който съставих през месец юни. Елисе Блум, работила в „Пофугл“, а по-късно и живяла с Харалд Юллвен; Улай Усвулд (наричан Изгорелия), оцелял от пожара, Сигрид Карлсен, която вероятно ще ми разкаже нещо, още неизвестно за мен. И Конрад Фанебюст, оглавил накрая комисията, разследвала причините за пожара и който може би ще допълни сведенията, получени от Ялмар Нюмарк. Най-долу записах още едно име: Хагбарт Хеле (бюст). Встрани надрасках датата: първи септември. Единственият ден в годината, когато той се намираше в Норвегия.

Сега имах нахвърлен план, но ми бяха нужни още по-подробни данни от миналото и май вече знаех къде ще си ги набавя.

По телефона в гардероба на библиотеката звъннах в редакцията на вестника и попитах дали Уве Хаугланд е там. Там беше и се уговорихме да намина при него.

19

Редакцията на един голям вестник прилича на пчелен кошер: отделните стаички на журналистите са като клетки, в които работливи пчели произвеждат черно-бял мед, за да подсладят следобедните часове на добрите граждани, жадно изчитащи страница по страница, търсейки новини за някой нашумял скандал или просто нещо любопитно.

Намерих Уве Хаугланд в килийката на петия етаж, току над кабинета на главния редактор. Тези стаички са сякаш нарочно тъй тесни — за да те насочват към пишещата машина и към нищо друго, принуждавайки те да се концентрираш, та ако, не дай боже, дойде някой, с когото трябва да поговориш, място за двама просто няма. Толкова по-опасно би станало, ако вътре нахълтат представителки на феминизма, за да протестират срещу поредната статия, издържана в духа на „мъжкия шовинизъм“. Тогава стените на стаичката биха се пропукали и един господ знае какво би могло да се случи.

Когато за последен път видях Уве Хаугланд, той ми приличаше на Монтгомъри Клифт[29] подир автомобилна катастрофа. И сега имаше подобен вид, но бе с още по-хлътнали бузи, в тъмната му коса личаха сребърни нишки, а край пишещата му машина видях очила с дебели стъкла — един поостарял Монтгомъри Клифт.

Навел се бе над машината, забил поглед в написаното последно изречение, същевременно прелиствайки разсеяно някакъв дебел том, който можеше да бъде наръчник с разпоредби за данъчното облагане. Набола брада, тъмни панталони и риза на сиви и бели квадрати, разкопчана на врата. На един стол бяха метнати мъхаво зелена жилетка и кафява вратовръзка. На кука отзад висеше тъмносиньо палто. Прозорецът гледаше към вътрешния двор на сградата, а отсреща, в друга килийка, се виждаше шишкав мъж, който говореше на диктофон, забил празен поглед във въздуха.

Уве Хаугланд се надигна с непохватно движение.

— Здравей!

Влязох вътре и стаичката му се смали още повече. На пода край стола, на който седнах, бяха натрупани стари вестници, сякаш събрани набързо от Хаугланд, малко преди да се появя. На малка маса в ъгъла зърнах мръсносива пластмасова кутия, в която той може би държеше личния си архив. Изпод капака й се подаваха червени и зелени обозначителни фишове и прокъсаните крайчета на изрезки от стари вестници, бюлетини, ксерокопия и тем подобни.

По лавиците над бюрото му бяха подредени дебели книги, търговски каталози, данъчни справочници и прочее, нужни на човека, считан за превъзходен експерт по икономическите въпроси. Преди две години му бях дал информация за нещо, което можеше да се превърне в неговия „най-страхотен“ репортаж, ако главният редактор не го бе забавил толкова дълго, че новината излезе в почти половината от централния печат. Този инцидент може би го е научил на някои неща. Пък и дали затова не се е прошарил?

Спомнях си и жена му. Бях я виждал в града. Със замечтани бледовиолетови очи, такива, в чиито глъбини човек не може да надникне. Така и не бях сигурен дали наистина ме вижда, или просто се чуди откъде ме познава.

У него имаше нещо унило, може би огорчено. Бях решил изобщо да не го питам за жена му. По-добре да си спестя някоя неприятност.

Огледах се и казах:

— Приятно е тук. Още няколко квадратни метра и ще се чувствам като у дома си.

Той се усмихна криво:

— Ти май имаш и по-хубав изглед, Веум?

— Хм, хм. То е единственото, с което мога да се похваля.

Погледнах към отсрещния прозорец. Мъжът с диктофона бе изчезнал.

— Изгледът ми е малко по-разсейващ от твоя.

Той хвърли невиждащ поглед към прозореца.

— Година и нещо, откак не съм гледал навън.

Въздъхнах.

— Добре, да минем към въпроса. Може би ще ти отнема малко време, но…

Той ме погледна любопитно.

— Е?

— Кажи ми… Какво знаеш за Хагбарт Хеле?

Сега той дълбоко въздъхна.

— Хагбарт Хеле… Какво искаш да знаеш за него? — Погледна часовника си.

— Преча ли ти? Задържам ли те?

— Не, не. Само погледнах коя дата сме днес. Ти си чувал за първи септември, нали?

— Да, но все още не сме стигнали до…

Журналистът кимна, но бе някак малко разочарован.

— О, знаеш, така ли? Той пристига тук само за един ден в годината. Защото брат му, който е собственик на трикотажна фабрика, празнува на 1 септември рождения си ден. Дълги години все се опитвах да взема интервю от Хагбарт Хеле, но така и не успях. Категорично отказваше, да говори и изобщо се стреми да отклонява всякакво внимание към себе си. Не обича фоторепортерите например.

Той се завъртя на стола и запрелиства в кутията с изрезките. Намери там една вестникарска снимка и ми я подаде: със ситен растер, неясна и правена сигурно с фотокамера, приспособена да снима на големи разстояния.

На задната седалка на голям черен автомобил седеше мъж със слабо лице и крив нос, с почти бяла коса. Той се бе навел напред, сякаш гледаше през предното стъкло или говореше нещо на шофьора си.

Вдигнах въпросителен поглед.

Уве Хаугланд кимна:

— Да, Хагбарт Хеле. Единствената му фотография от последните години, която притежавам.

Той ми подаде и друга. В обектива гледаше вторачено млад и тъмнокос, сериозен на вид мъж, облечен в костюм от трийсетте години. По физиономия приличаше на смазан охлюв.

— Младежки портрет — поясни Хаугланд.

Поглеждах ту към едната, ту към другата снимка. Между двамата мъже нямаше голяма прилика, но снимките бяха правени с половин век интервал помежду им.

Уве Хаугланд продължи:

— Преди няколко години публикувах поредица от статии за тези наши корабопритежатели зад граница. Някои от тях принадлежат към най-богатите хора в света, въпреки че зависят от конюнктурата и от военните конфликти. А Хагбарт Хеле в никакъв случай не е от „по-бедните“.

— Как мислиш, на колко може да възлиза състоянието му?

Той ме погледна безпомощно:

— Как е възникнала вселената, знаеш ли? Всичко се гради само върху предположения. Милиони, милиарди… невъзможно е да се каже. Нужни са проучвания, които ще отнемат няколко години. Трябва да се проверят всички негови акции в разни компании, фирми и параходни дружества в целия свят, да се пресметне имуществото му в много страни, в повече, отколкото ти си посетил.

— Хайде де!

— Така поне мисля.

— Нали съм служил във флота? Не е чак толкова грандиозна работа.

— Но той притежава плавателни съдове в повече пристанища, отколкото можеш да си представиш, и така нататък, и така нататък…

— Значи, така да се каже, е могъщ?

— Ако парите означават могъщество, то Хагбарт Хеле наистина е могъщ човек, Веум.

— За съжаление парите означават сила, да?

Той пак разпери безпомощно ръце.

— А как е станал толкова богат?

— Как е възникнала вселената, Веум? Как?

— Не ме интересува вселената. Интересува ме…

— Хагбарт Хеле.

— Точно той.

— Ала защо, Веум? — Той поривисто се наведе към мен и ме погледна изпитателно в очите. — Защо те интересува?

Очите ми се отместиха от него към прозореца, към прозореца на отсрещната страна на сградата. Там премина жена с папка под мишница. Може би тя бе нанесла на хартия казаното по диктофона. Оставаше някой да го подпише. Светът чакаше да го научи.

— Ти си имаш твоята работа, Веум — да се изразим така. Аз си имам моята. Първи септември не е толкова далеч. Може би ще ми дадеш възможност да отбележа този ден с едно по-голямо заглавие от обикновено, а?

Кимнах в знак на съгласие.

— Винаги съм готов за сделка. Ти ще ми дадеш твоето, а аз на теб моето.

— Тогава кажи ми, Веум. Защо те интересува Хагбарт Хеле?

— Добре, ще ти кажа. Това е стар случай, в който случайно се разрових. Отнася се до пожара в една фабрика, станал през пролетта на 1953 година. Фабриката се казвала „Пофугл“ и се намирала горе на Фьосангервайен. Тогава загинали петнайсет души, а собственикът получил значителна сума от застрахователното дружество. Той инвестирал разумно тези пари и…

— Тази история ми е позната. Изучил съм основно миналото на Хагбарт Хеле.

— Ах, точно така. По онова време той се казвал Хагбарт Хелебюст.

— Нещо друго?

— Нищо повече. Един мой приятел, следовател в полицията…

— Я какви интересни приятели си имал!

— Пенсионер. Участвал някога в разследването на този случай, между другото заедно с Конрад Фанебюст.

— Хелебюст и Фанебюст. Той да не би да се казва сега Конрад Фане?

— Не. Само не ми говори, че не знаеш кой е Конрад Фанебюст! Бил е кмет на Берген през…

Той вдигна едната си ръка, за да му отстъпя думата.

— Конрад Фанебюст, известен бергенски политик и бизнесмен, кмет на Берген през 1955–1959 година, управлявал е фирмата „Фанебюст Вигер“ заедно със съдружника си Уилям Вигер, загинал около 1972–1973 година при пожар в дома му и оттогава Фанебюст е единствен собственик на фирмата.

— Забравяш, че е герой от войната.

Лицето му се набразди с горчиви гънки.

— Да, забравям това. Конрад Фанебюст, известен бергенски герой от ожесточените боеве край Южния фиорд през април на 1940-а…

— Благодаря, това ми стига.

— Добре, да се върнем към Хеле. Интересува ли те нещо повече за него? Подозираш ли го?

— Дали го подозирам?

— Изхождам от това, че щом се ровиш в този случай, значи си надушил нещо. Ако се отнася до пожара, това произшествие е твърде отдавнашно и намериш ли доказателства, ще трябва да побързаш да ги представиш на съдебните власти преди първи септември, та Хеле да бъде посрещнат на Фресланд с подходящата за целта приветствена група. Аз с най-голямо удоволствие ще дойда там, Веум, с фотограф и с всичко нужно за целта. Обещай ми тази новина и ме имаш завинаги, твой съм.

— Ти непрекъснато се занимаваш с разни гешефти, нали?

По лицето му премина сянка на колебание, преди да отговори с неловка усмивка:

— Да.

— Ще ти кажа съвсем откровено. Не подозирам Хагбарт Хеле в нищо. Наистина в нищо. Интересуваме просто характерът му. Какъв всъщност е той? Емигрант, за да не плаща големите у нас данъци, ловък бизнесмен, наивен идеалист — или нещо друго?

Журналистът ме погледна презрително.

— Идеалисти сме ти и аз, Веум, н-не. Я виж овехтелите ни дрехи, изтритите ни обувки, изтънелите колене на панталоните ни! Бизнесмените от световна класа не са идеалисти. Може би меценати — ако си струва, разбира се. А клиентелата на всяка фирма винаги си оправдава цената. Но те никога не се ръководят от идеализъм. Науката и културата ги интересуват само като обекти за влагане на инвестиции, ала не и поради стремеж към прекрасното или от жажда за художествено-творческа изява. Хора като Хагбарт Хеле са безскрупулни и брутални, негодници и мошеници — иначе не биха постигнали това, което имат. Никой не би могъл да стане финансов магнат от световна величина, без да остави зад себе си няколко трупа. Не се шегувам.

Казах замислено:

— Петнайсет трупа на Фьосангервайен…

— Да, например. Но ако наистина си по следите на подобно престъпление, трябва да го докажеш.

— Знам. Нямаш нищо повече да ми кажеш, така ли?

— Съжалявам, Веум. С удоволствие бих ти дал всичко. Но този човек е сфинкс, една Грета Гарбо на финансовия свят — нали виждаш снимката му. Той не открива с речи музеите, чието изграждане е финансирал, не чупи разпенени бутилки с шампанско в бордовете на новите си супертанкери, не се явява по конгреси. А седи зад бюрото си и брои пари, пари, пари…

Преглътнах.

— Добре. И друго. Не се отнася до твоя отдел, но… Би ли проверил дали във фотоархива тук не се намира снимката на човек, който се е казвал Харалд Юллвен?

Той повтори името.

— Харалд Юллвен? Роднина?

— Ни най-малко. Родоотстъпник, предател, работил като куриер в същата тази фабрика на Хагбарт Хеле, дето е изгоряла.

Той ми метна остър поглед.

— Хванал си някаква следа там, а, Веум?

Добавих:

— Умрял е през 1971 година.

Той не настоя повече.

— Добре, добре, ще видя. Почакай за момент — каза и се надигна.

— Юлвен с две „л“ — казах аз.

— И Харалд с „л“, нали? — подметна с ирония.

Останах сам и погледнах навън. В отсрещните прозорци не се виждаше никой. Сигурно имаше почивка или журналистите вече си бяха отишли.

Уве Хаугланд се върна с две фотографии. Едната от тях бе същата, която ми показа Ялмар Нюмарк, само че в по-голям формат.

На другата Юллвен бе заснет сам — на подсъдимата скамейка по време на процеса. Чертите на лицето му се виждаха малко по-ясно: длъгнесто конско лице, едър месест нос, големи уши и паднал над челото му тъмен кичур — черти уж на човешко същество. И е трябвало май да му викат Харалд Коня, не Вълка.

— Може ли да ги взема?

— Разбира се. Не са нужни никому. Но ми ги върни заедно със сензационната новина, нали, Веум?

Обещах му, благодарих и си тръгнах.

20

Изкачих се с асансьора до кантората си. На излизане от него почти се сблъсках с новата асистентка на зъболекаря. Дългата й коса бе събрана в опашка ниско на тила. Момичето лесно се усмихваше и много бързо се изчервяваше, но не виждах никакво основание за едно от двете, когато случайно се срещахме.

Отворих й вратата на асансьора и казах:

— Защо не наминеш някой ден към кантората ми? Да видиш каква хубава гледка се открива от прозореца.

Тя посочи вратата ми.

— Тази стая ли имаш предвид?

— Да.

— Не вярвам изгледът да е по-различен от този, който имаме от нашата стая.

— От другите кантори винаги се откриват нови перспективи — казах аз с тон на поучение.

Тя се усмихна, поруменя и влезе покрай мен в асансьора. Стрелката, която показваше посоката на движението му по етажите, се завъртя в кръг. Проследих я с поглед, сякаш очаквах, че изведнъж ще спре и ще се завърти в обратната посока, надолу към мен, но такива неща никога не се случват.

Преминах през пустата приемна, сякаш бях своят собствен призрак. Никой не подскочи уплашено от столовете. Не ме посрещнаха блондинки с намокрени от сълзи носни кърпички. Тишината тегнеше в стаята като квачка на полог.

Затворих се вътре, избърсах праха от телефонния указател и се заех да проверявам всички, които бяха записани в него с фамилното име Карлсен. Те изпълваха почти цяла страница. За голяма моя изненада намерих и името Сигрид — едно-единствено. Живееше на Ютре Маркевай. Познавах добре този район от Нурднес, колкото и да не ми допадаше.

Нямах основание да се колебая. Набрах номера и се вслушах в любимия сигнал на телефонната централа. Никой не се обади.

Но телефонният указател беше пред мен и аз отново го прелистих. Конрад Фанебюст бе лесен за намиране — имаше както служебен, така и домашен телефон, фирмата му се помещаваше на улица Улав Кюре, а домът му — на Старефосвайен.

Беше ред да потърся и Елисе Блум. Абонатите с такава фамилия бяха повече от Карлсеновците, но сред тях нямаше Елисе. Впрочем, ако всичко бе така лесно, аз скоро бих останал безработен. Наместо частни детективи хората щяха да си наемат телефонни указатели и не се знае дали биха получавали по-малко за парите си. Потърсих по телефона една своя позната от службата за регистрация на населението, която обикновено не беше в добро настроение. Този път обаче тя веднага се отзова на молбата ми за съдействие. Изглежда, си бе починала добре през отпуската и дори не ме помоли да й дам време за размисъл, както обикновено правеше. Съобщи ми за по-малко от минута адреса на дома, в който Елисе Блум живеела от 1955 година: самостоятелна къща в квартал Веенбергсмауе.

— Нейна ли е къщата? — попитах.

— Така изглежда. Купила я е през април на 1955-а.

— Но няма телефон?

— Мисля, че няма.

— Хм…

— Доволен ли си?

— Ти си просто незаменима! — възкликнах аз, и то съвсем искрено.

Телефонният указател не е достатъчен. Нужно е също да си имаш добра приятелка в службата за регистрация на населението.

— Желая ти да се издигнеш в службата. Предай много поздрави! — възторжено й говорех аз.

— На кого? На…

— На всички от службата за регистрация.

— Е… А аз си помислих…

— Как се чувства сестра ти?

Сякаш видях лицето й да просиява.

— С нея действително всичко е наред, Веум. Наскоро си роди едно сладко бебенце.

— Желая и на бебето дълъг живот в службата за регистрация на населението, която те моля да не напускаш скоро. Остани си със здраве!

— И ти също.

Тя явно бе прекарала чудесен отпуск. А може би се чувстваше много щастлива и от това, че е станала леля.

Отново позвъних на Сигрид Карлсен Този път се обади глас на жена на трудно определима възраст.

— Да, моля?

Поизкашлях се и подех:

— Добър ден. Аз… името ми е Веум и ви звъня, защото… Може би ще ви се стори малко глупаво, но кажете ми, вашият съпруг не се ли е казвал Холгер Карлсен? — изговорих го много ясно, за да не се получи недоразумение.

Отговорът дойде колебливо:

— Даа… Но за какво става дума?

— Вижте, звъня ви във връзка с нещо, което е станало отдавна, с онзи пожар в „Пофугл“. Има някои неща, свързани с мъжа ви, за които бих искал да поговорим.

Гласът й ставаше все по-несигурен:

— Не ви разбирам съвсем. Как ви беше името?

— Веум. Аз съм, е добре… следовател и изяснявам някои неща. Разбирам, че споменът за този случай ви причинява болка, но мисля, че ние, как да кажа, да, че ние имаме взаимен интерес от изясняването му.

— От полицията ли сте?

— Не. Ръководя частна фирма. — Надявах се, че казаното ще предизвика необходимото уважение.

Хвърлих засрамен поглед наоколо. Не бях сигурен, че трябва да я каня тук, във „фирмата“ си.

— Не знам дали си спомняте един полицай на име Нюмарк?

— Аха!

— Той е мъртъв, но малко преди да умре, ми разказа някои неща.

Гласът й стана по-твърд:

— Които полицията е знаела още тогава, нали?

Отговорих бързо:

— Не, не. Това са няколко негови хипотези, които е градил по-късно въз основа на свои догадки.

— А какво имате предвид под взаимен интерес?

— Мисля, че не липсват основания да се смята за възможно, че подозренията не бива повече да петнят паметта на вашия мъж.

— Ако възнамерявате да печелите пари от мен, вие, е… Веум, знайте, че…

— В никакъв случай, госпожо Карлсен. Бъдете спокойна. Интересува ме какво мислите по онзи случай, какво бихте могли да ми разкажете. По-точно необходими са ми вашите свидетелски показания. В това е цялата работа. Ако, разбира се, не смятате, че разравянето на миналото ще ви причини отново голяма мъка?

— Повярвайте ми, Веум, именно това не е от голямо значение. Аз и бездруго никога няма да се освободя от въздействието на онова събитие върху мен. Вече двайсет и осем години то ме притиска и не минава ден да не обръщам миналото наопаки.

— Ще мога ли да намина към вас?

Последва малка пауза.

— Днес няма да ми е съвсем удобно. Но може би утре, по-рано?

— По-рано? Какво имате предвид?

— Около девет или девет и половина сутринта? Ще направя кафе.

— Чудесно! Значи се договорихме.

— Да.

Казахме си „довиждане“ и едновременно сложихме слушалките. После, както обикновено, останах да седя неподвижно, загледан през прозореца. Беше вече следобед. Водата в залива бе сива и гладка. Склонът на планината преливаше в приглушени августовски багри, прихлупен от сиво-бяло и непроницаемо небе.

В този ден Ялмар Нюмарк беше станал на пепел в крематориума, а аз бях уговорил първата си среща във връзка със случая, който приживе не му бе давал покой.

21

Събудих се, за да посрещна един нов, все тъй сив ден. Август се бе спуснал над града като наперена морска птица, раззинала клюн. Облаците надвисваха като тъмни водорасли над Аскьой и отцеждаха първите дъждовни капки.

Сигрид Карлсен живееше в триетажна дървена къща, тясна, като че срязана на височина. Бяла, но не и новобоядисана.

Външната врата беше оставена отворена. Тъмен коридор отвеждаше към квартирата на най-долния етаж, на чиято врата бе написано друго име. Към втория етаж водеше стълба. Там живееше Сигрид Карлсен, зад зелено боядисана врата с тясно стъклено прозорче. Натиснах копчето на звънеца. Чуха се стъпки и вратата отвори дребна жена с любезна усмивка.

— Госпожа Карлсен? Аз съм Веум.

Тя разтвори широко вратата:

— Заповядайте.

Влязох в тясно и малко антре, където едва се побираха скрин и огледало. Скринът беше доста поохлузен, а огледалото — пукнато от горе до долу.

Жената ми подаде ръка:

— Сигрид Карлсен.

— Варг Веум. Радвам се!

— Ще закача палтото ви тук…

— Благодаря.

— Да идем в кухнята. Ето там.

Тръгнах безмълвно след нея. Влязохме в малка, светла кухня, с пердета на сини квадратчета на прозорците, с бяла покривка на масата и ухаеща приятно на сложено на печката кафе. Вратите на кухненските шкафове бяха боядисани в синьо. На стената, над хладилника, висеше календар с картина, изобразяваща малко момче и куче, хукнали по такава цветиста ливада, каквато може да се види само на подобни илюстрации. На кухненската маса имаше радио, от което струеше музика, подходяща за правене на сладкиши, прекъсвана от време на време от задушевен говор.

Кухнята гледаше на север. Над покривите на съседните къщи се издигаше върхът на новата църква. Сигрид Карлсен измъкна още един стол и извади по една чашка, чинийка за подложка и десертна чинийка за всекиго от двама ни. Върху поднос зърнах сладкиш. Тя ме попита дали искам кафето с каймак. Отговорих отрицателно и тя наля кафе в чашите. Докато сядаше от другата страна на масата, каза:

— Вашето обаждане ме изненада.

— Разбирам много добре. Всичко е било толкова отдавна.

— Да…

Тя погледна замислено през прозореца. Очите й бяха сини зад големите и сребристи стъкла на очилата. Косата й бе руса, но вече сивееше. Имаше правилни, почти момичешки черти на лицето и само тънките бръчици около очите и устата издаваха възрастта й, някъде между петдесет и шейсет години. Беше дребна и крехка, в синя памучна рокля, а на раменете си бе наметнала бежова жилетка.

Извърна поглед от прозореца и аз долових, че е притеснена.

— Познавам много добре този район — казах й. — Израснах в Нурднес, само че малко по-нататък…

— Така ли? Ще си говорим на „ти“, нали? Аз живея тук от края на войната. Ние живеехме тук, от… На Холгер му бяха обещали тази квартира малко след като войната свърши. Наемът не бе висок и ние се справяхме добре. Той имаше добра работа, пък и бяхме спестили, каквото можахме. Хубаво си живеехме.

Погледнах през прозореца:

— Ти сигурно си стояла тук, до масата, взряна надолу към улицата, когато аз съм тичал наоколо като хлапе. Спомням си, че понякога пазарувахме насам. Там долу имаше рибен магазин, нали?

— Да. — Тя леко се усмихна. — По онова време при нас имаше доста магазини. Сега са останали съвсем малко.

— Аха.

— Но ти трябва да ми кажеш…

— Да, нека започнем, ако не възразяваш.

— Добре. Какво искаш от мен?

— Да ми разкажеш ясно и сбито всичко онова, което си спомняш за събитията преди и след пожара.

Тя бавно кимна с глава:

— Мисля, че аз… — Стана и допълни чашите с кафе. — Ей сега, само да донеса…

Влезе в другата стая. Вратата след нея остана полуотворена и аз зърнах тапети със старомодни шарки, имитиращи коприна, и вехта мебел, телевизор, чието място едва ли беше там. Тя се върна с фотография в рамка, която ми подаде.

— Ето ни. През 1947-а.

В ръцете си държах тържествена, сватбена снимка. Двамата млади гледаха онемели в обектива с усмивки, които сигурно бяха постигнати с ретуш. Вдигнах отново поглед към нея. Не се беше променила много, макар че бяха минали повече от трийсет години, откак бе правена снимката. Младоженката сияеше от радост. Мъжът до нея бе по-висок, по-тъмнокос. Лицето му имаше ясно изразени черти, слабо и с твърда брадичка. Хубав мъж, но някак схванат в официалния тъмен костюм с широки ревери, с бял карамфил в петлицата, сякаш изкуствен. Работният комбинезон явно му е стоял много по-добре. Косата му бе сресана назад и пригладена зад ушите.

Тя каза:

— Той бе на двайсет и девет, а аз със седем години по-млада.

Нейната рокля бе доста широка, а сватбеният букет — пищен.

— По онова време новата църква още не бе възстановена, та след войната венчавките ставаха в „Свети Маркус“. А самата ни сватба бе горе на Коке. През ноември, в един ясен и слънчев ден.

— Той бе началник-цех в „Пофугл“, така ли?

— Да. Току-що бе получил това назначение. Повишиха му доста заплатата и решихме, че вече можем да се оженим. Дружахме от 1942 година. Запознахме се по Великден. — Тя стискаше чашата с кафе в двете си ръце. — Тези години след войната сякаш принадлежат на друг век. Бяха години на бедност, но така се радвахме, че войната е свършила, бяхме пълни с оптимизъм. Млади и щастливи, ние с Холгер мислехме, че бъдещето е пред нас и за нас. През 1949-а ни се роди Анита. Раждането протече трудно, бях много тясна в таза, но накрая всичко свърши благополучно. О, само като си спомня… Виждам го пред себе си рано сутрин, когато се готвеше да тръгва за работа. Седеше точно там, където ти седиш сега. Според мен бе много красив. Така го обичах… — Тя снижи глас: — И още го обичам…

— Той…

— Обличаше си работния комбинезон, слагаше си кафявите обувки и колана, въздълъг, защото бе така слаб, бедният. Изпиваше си кафето с малко хляб, а когато Анита се събудеше, той я вземаше в скута си, играеше си с нея и се смееше. Беше добър баща и винаги намираше време за момиченцето си. Това не бе обичайно в онези времена и другите мъже от квартала дълго гледаха след него, когато следобед разхождаше Анита в детската количка… — Тя остави чашката. — После тръгваше, тоест вземаше автобуса, линия номер шест, горе от Хаугевайен. Не се връщаше преди пет часа. А като си дойдеше, почти винаги извеждаше детето на разходка, въпреки че беше много уморен. Сам разбираш, че в една фабрика за бои по онова време контролът над отровните вещества бе много по-слаб, отколкото е днес, и често го болеше глава. Но за момиченцето ни винаги имаше време. Той бе добър човек, израсъл във Викен, най-малкият от осем деца, а пък умря толкова млад и с такъв лош спомен за себе си. Имаше хора, които ми се обаждаха години наред след пожара, Веум. Вдовици на тези, които бяха загинали. Те ми се заканваха и крещяха, че Холгер трябва да се пържи на бавен огън в пъкъла, загдето е убил мъжете им. Една от тях ми изпращаше цветя всяка година в деня на пожара, и то в продължение на почти цяло десетилетие. Първия път не разбрах от кого е букетът и отворих привързания към него плик. „Поздравявам те с твоя празник!“ — бе написано там. После направо изхвърлях цветята на боклука. Обадих се в цветарския магазин и помолих повече да не ми ги изпращат, но тя започна да поръчва букетите другаде. Обадих се в полицията, ала оттам ми казаха, че това не било тяхна работа. Най-сетне тя престана да ми изпраща цветя, бедната, сигурно се беше поболяла. О, след пожара настъпиха години, пълни с мъка. Останах сама с Анита и мина много време, преди застрахователната компания да ми изплати полицата. Те настояваха, че… но във всеки случай полицията ми помогна със заключението, че нищо не може да се докаже: нито вината на Холгер, нито невинността му. А щом нямаше улики против него, те бяха длъжни да платят. Един адвокат оправи работата. Но повярвай ми, това страшно ме измъчи. Надявам се, че вече никога няма да се наложи да преживея подобно нещо. И най-страшното бе, че знаех, знам, че той е невинен. Знам какво бе казал, пък и го познавах повече от всеки друг.

— Какво бе казал?

Погледът й се плъзна покрай мен и тя сякаш се върна с трийсет години назад.

— Холгер много рядко се оплакваше. Избираха го няколко пъти в профсъюзното ръководство, но той не принадлежеше към най-борчески настроените. По природа бе затворен, мълчалив.

— Като повечето норвежци.

— Да, може би. Във всеки случай с него хората можеха да работят. Имаше способността да преговаря до намиране на приемливо решение и винаги се опитваше да предотврати конфликтите. Но разбира се, понякога възникваха и по-остри ситуации, например по време на преговорите за увеличаване на заплатите. И тогава проличаваше, че той може да бъде и неотстъпчив, да отстоява докрай своето. И именно в такива моменти никога не се оплакваше. Само дето ставаше някак тъжен. По челото му се вдълбаваха бръчки на тревога, устата му се свиваше сурово, почти зло. А беше толкова хубав. Приличаше на някой млад поет, на Рудолф Нилсен може би. Но не бе поет. Преговаряше за условия на труд, за продължителност на работното време, за надници…

Тя замълча, наля отново кафе в полупразните чаши и се вслуша в музиката от радиото. Акордеонен състав изпълняваше „Мечтая за Елин“.

Продължи:

— В дните преди пожара той бе именно такъв…

— Разтревожен?

— Да. Не се чувстваше добре. Виждах това. Беше блед и нямаше апетит. Една нощ, или по-точно рано сутринта, когато не бе забелязал, че съм будна, аз го чух да отива в тоалетната и да повръща, а не бе ял нищо. Намекнах му, че може би трябва да отиде на лекар да се прегледа, но той само поклати глава. Попитах го дали нещо не го мъчи. Тогава ме погледна с тъжните си очи. Видях как мускулите на челюстите му се движат, но не продума, докато не се върна от работа същия ден. Избухна изведнъж, както си пиеше следобедното кафе.

— „Утре отивам да говоря с управата“ — спомням си тези негови думи, сякаш е било вчера. — „Утре отивам да говоря с управата. Сигурен съм, че става изтичане на газове. И други се оплакват.“ Той ми разказа, че много от работещите в производствения цех в последно време се оплаквали от главоболие, виене на свят и повдигане. Той бил сигурен, че някъде има пробойна, място, от което изтичат газове. — Гласът й леко потрепери и тя добави: — Това създавало опасност и от експлозия.

Кимнах.

— А на следващия ден?

Тя продължи с внезапно овладял я гняв:

— На следващия ден той докладвал за това на началството. — Гласът й се поуспокои. — Беше забележителен ден. Спомням си го… Април и истински априлски ден. Слънцето изгряваше за миг, а в следващия момент рукваше дъжд като из ведро. Бях излязла да напазарувам и тъй като на връщане небето изведнъж се проясни, реших да се поразходя из Нурднес. Не знам дали си спомняш как изглеждаше всичко тук след войната.

— Долу-горе.

— Пожарищата след бомбардировките. Червено-кафявите останки от стените на къщите, покрити с нова зеленина. Спомням си едни малки, топчести и жълти, пухкави гъсенца, които видях тогава. Храстите бяха пълни с тях. Слънцето грееше, полъхът на вятъра рошеше косите ми. Анита гукаше в количката си, а аз си мислех колко е прекрасно, че има пролет и че ще прекарам чудно лято с малката и с моя добър мъж. Чувствах се най-щастливата жена в света. А точно в този ден той не се върна вкъщи за обед.

— Не се върна?

— Да. Това никога не се бе случвало. Никога не беше закъснявал, той винаги… Бях сготвила задушено с картофи, а за десерт имаше крем от нишесте с червен сироп. Обадих се във фабриката, откъдето ми казаха, че си е тръгнал както обикновено. Върна се чак в осем часа вечерта, а аз още не бях сложила Анита да спи. Детето бе неспокойно. Чух го да стъпва тежко по стълбата. Отключи вратата трудно, дълго търсеше къде да пъхне ключа. Седях в стаята на тъмно. Той влезе и аз го видях ясно на светлината, преди да е успял да ме забележи. Той… Долната му устна беше нацупена като на малко, недоволно момче. Косата му бе разчорлена. Вървеше странно, размахвайки ръце. Спря се пред вратата на стаята и се облегна на рамката й. Гледаше гузно. За пръв път го виждах такъв. Разбрах, че е пил. Миришеше на бира. Всичко, което каза, беше: — Не поискаха да ме изслушат.

— Кой? — попитах, развълнувана от уплаха.

— Управата! — почти изръмжа той.

После, когато приспахме Анита, аз му направих силно кафе. Седнахме край масата, за да побъбрим и се успокоим. Тогава ми разказа, че отишъл при ръководството на фабриката и съобщил за подозренията си. А оттам го уверили, че ще направят проверка, но че за спиране на производството и дума не можело да става, особено в този момент.

— Той каза ли ти с кого е говорил?

— Начинът, по който говореше, това, че употреби само думата „управа“, означаваше, че има предвид един-единствен мъж.

— И това е бил?

— Хелебюст. Директорът.

— Който по-късно е отрекъл, че мъжът ти му е казал каквото и да било.

В очите й заблестяха гневни искри.

— Точно така. — Сигрид свиваше и разпускаше малките си юмруци, а вените на слепоочията й набъбнаха. — На следващия ден… — Тя задиша учестено. — На другия ден… — Сълзите избиха в очите й и гласът й стана сподавен. — На следващия ден животът свърши и за мен, Веум.

Кимнах мълчаливо с глава.

— Ах, какъв прелестен пролетен ден беше. Нямаше един дъждовен облак. Слънцето грееше, а мен ме беше страх, когато той тръгна за работа, заради това, което се бе случило предишния ден. У него долових някаква потиснатост и ожесточеност. Когато излезе от къщи, усетих, че ме обзема страх, защото…

— Защото ти…

— Винаги, винаги ме е страх, когато възникнат конфликтни ситуации. А този ден аз бях напълно убедена, че Холгер се е решил на стачка, да вдигне хората на стачка, ако управата не отстъпи.

— А ти знаеш ли…

— Не, не знам какво се е случило, защото тогава Хелебюст беше в Осло и мъжът ми в никакъв случай не е говорил с него, та… Когато ми позвъниха и ми казаха… — Тя преглъщаше нервно. — Стоях и държах телефона в ръка като парализирана. Не можех нито да помръдна, нито да кажа нещо. Само изпуснах телефонната слушалка, която остана да виси и да писука. Не можах дори да извикам. Онемях. Отворих уста, цялото ми тяло крещеше, а около мен бе тихо. Чух Анита да бърбори на една от куклите си, радиото бе включено, нещо кипеше на печката. Но вътре в мен нямаше нищо друго, освен оглушително виеща тишина… — Тя седеше прегърбена над чашата кафе. С единия си показалец гладеше полека ръба й, сякаш я милваше. Отрони тихичко: — От тогава живея сама. — Погледна ме почти упорито. — Не е ли смешно жени, които скоро ще навършат шейсет години, да говорят за любов?

— Не.

— Ти си толкова млад, пък и принадлежиш на друго време. Днес всичко е по-различно. Хората бързат от един брак към друг, изцяло обсебени от мисълта да се събират… Но дали им остава време наистина да се обичат, истински да… Може би аз принадлежа към привилегированите, към онези, които са изживели истинската, голямата любов? Така обичах Холгер, че той просто по един особен начин изпълваше съществуването ми, изпълваше го съвсем, а когато си отиде, остана само празнота. Вакуум, в който не можеше да влезе друг. Ако ме разбираш… Любовта, която бях преживяла, бе изразходвала потребността ми от такова чувство. Остатъкът от живота си прекарах и ще прекарам заради Анита, която ми остана след Холгер. — Тя ме погледна прямо. — От тогава не съм се докосвала до мъж, дори не съм целувала някого. — Лицето й се озари от слаба усмивка. — Дори не съм чувствала, че това ми липсва. Разбираш ли, можеш ли да разбереш това?

Погледнах лицето й. Не беше целувано от 1953 година, оттогава тя не бе имала близост с друг просто защото не бе изпитвала нужда от това. Изглеждаше романтично, но и малко старомодно. Това всъщност я поставяше от другата страна на шейсетгодишната възраст или поне така би трябвало да бъде. Ала по един особен начин аз чувствах, че я разбирам, че има някакво сходство между двамината, седнали край малката кухненска маса: жената на почти шейсет години, която не се беше любила от 1953 година, и мъжът с първи сиви нишки в косата си, с набраздено от самота чело.

— С какво се занимава дъщеря ти? — попитах.

— Анита? Работи в детски дом извън града, към Лодефиорд. Обича децата, но тя самата още си няма. Неомъжена е. Все още живее тук. Горе, в малката таванска квартира, но често обядва при мен. Така че все още имам кой да ме посещава.

— А тя как изживя загубата?

— Трудно ми е да кажа. Беше много малка, когато се случи това. Не можа да разбере съвсем какво точно е станало. Но започна да крещи почти истерично, когато някоя вечер ми се налагаше да я оставям сама вкъщи. Сякаш се страхуваше, че и аз бих могла да изчезна като баща й. Често си мисля обаче, че по-тежко й се отрази това, което стана по-късно — моите проблеми с нервите ми, тъй като мина много време, преди да ми изплатят застраховката. Злословията, обвиненията против Холгер, следствието, което така и не даде никакъв резултат, срещите в застрахователното дружество, адвокатите, полицаите… Този кошмар продължи пет-шест години, преди да се върнем отново към относително нормален живот. Но тя така и не можа да се оправи.

— Какво й е?

— Нищо. Нищо особено. Пък и имам чувството, че днес никой не е съвсем наред. В това число и тя. Мисля впрочем, че всички деца, които в даден период са живели без единия от родителите си, непременно получават някакви психически увреждания независимо дали причината за това е развод или смърт.

— Сигурно.

— А може би аз просто съм старомодна в разбиранията си. — Сигрид замълча. Падащата отвън светлина се отразяваше в големите стъкла на очилата й, което създаваше странно впечатление за някаква отдалеченост: сякаш тя бе навън — от другата страна на прозореца, загледана в мен.

— Кажи ми — подех, — ти говорила ли си поне веднъж с Хелебюст за това, което се е случило между него и Холгер?

Тя поклати отрицателно глава.

— Писах му няколко пъти с молба да каже истината, да признае, че Холгер е бил при него и го е предупредил за опасността. — В гласа й отекна горчивина. — Но така и не ме удостои с отговор.

— Как не! Всички директори си приличат по едно нещо. Те никога не признават грешките си.

— Исках да говоря с него по телефона. Обаждах му се, но не се добрах до него чрез секретарката му.

— Алвилде Педершен?

— Възможно е, не знам как се казваше. Когато бях най-отчаяна, мислех да отида горе при него и да не помръдна оттам, докато не се види принуден да говори с мен. Но това пак нямаше да стане, щяха да ме изгонят с помощта на полицията, а с тях бях говорила вече. Освен това фабриката беше ликвидирана в много кратък срок и Хелебюст замина за чужбина.

— А в полицията… там с кого разговаря?

— О, трудно ми е да си спомня, но само с един човек. Помня добре този, когото ти назова по телефона — Нюмарк, нали? Той бе от онези солидни и надеждни мъже, към който човек автоматично се отнася с доверие. Мисля, че бе на моя страна, така да се каже. Иначе имах чувството, че това, което казваше Хелебюст, натежаваше повече. Тоест ако мненията се сблъскваха, то Хелебюст бе тоя, който все имаше право. Другояче не можеше и да бъде… Но ти каза, че Нюмарк е мъртъв и че изникнали нови неща?

— Да. Мога дори да те уведомя, че Ялмар Нюмарк бе изцяло погълнат от този случай чак до смъртта си. Непрестанно мислеше по него. Смъртта му настъпи съвсем неочаквано и аз се опитвам, така да се каже, да довърша неговото дело. Това, което правя в момента, са опити да разследвам някои обстоятелства около смъртта на Нюмарк, защото полицията не желае да се занимава с тази работа. Към съпътстващите я обстоятелства се отнася и пожарът в „Пофугл“ през 1953 година, както и едно загадъчно убийство от 1971-ва. Аз съм убеден, че отговорът на всички тези въпроси е погребан в пожарищата след изгарянето на „Пофугл“.

— Убийство? На кого?

— Името Харалд Юллвен говори ли ти нещо?

Тя отрицателно поклати глава.

— Той е работил в „Пофугл“. Като куриер.

— Никога не сме имали връзки с хората от администрацията, срещала съм някои от колегите на Холгер — работници. Това бе всичко.

— Добре. Историята е дълга и заплетена. Обещавам да ти я разкажа, ако някой ден се добера до истината. И ако сметнеш за нужно, тогава ще се обърнем към печата и аз ще ти помогна да измием обидното петно от името на мъжа ти. Нищо, че оттогава са изминали цели двайсет и осем години.

Тя се усмихна леко и с печал, сякаш не вярваше на думите ми.

— Но да ти кажа накратко: Харалд Юллвен е бил осъждан като изменник на родината, върху него са падали тежки подозрения, че е извършвал много убийства по време на войната. Нюмарк, а според мен също и Конрад Фанебюст, ръководил официалната следствена комисия, са смятали, или поне предполагали, че пожарът в „Пофугл“ е бил предумишлено причинен.

— Добре помня Конрад Фанебюст. Той бе винаги така приятелски настроен към мен, а и по-късно ми помогна пред застрахователното дружество. Може би той още е в състояние да разкаже нещо…

— Не след дълго това ще бъде единственият жив свидетел освен самия Хагбарт Хелебюст, така че аз наистина разчитам на неговия разказ. Ще го посетя.

— Но какво е станало с този… Юллвен?

— Бил е убит през 1971-ва. Във всеки случай това е официалното заключение.

— Официалното?

— Аз мисля, че може би не него са убили. Може би той е оживял, да се изразя така. И днес не е мъртъв, а се укрива.

Несъзнателно погледнах към прозореца. Против волята си усетих, че собствените ми думи събудиха у мен чувство на страх, че свиха стомаха ми и пресушиха устата ми. Тази мисъл не ми хареса, а градът сякаш изведнъж стана по-тъмен в и без това мрачното време — тъмен и опасен. Ако Харалд Юллвен наистина дебнеше някъде навън, в полумрака, а само бог знаеше колко жертви лежат на съвестта му, то за него не би представлявало особено усилие да отнеме още един или два живота. Дали не бях казал повече от необходимото?

Отново срещнах недоверчивата й, несигурна усмивка:

— Но…

— Ти нали не вярваш в призраци?

— Не-е…

— А ето че близо до мястото, където умря Ялмар Нюмарк, повтарям — при подозрителни обстоятелства, са видели някого с особен белег, напомнящ, и то твърде, за Харалд Юллвен. И тъй като аз също отдавна не вярвам в призраци, остава едно-единствено обяснение на нещата, нали?

— Нима?

Видях, че думите ми й се сториха прекалено категорични и смутена, тя вече не бе стопроцентово сигурна дали да ми вярва. Разбрах това. Стана ми ясно, че ще се натъквам на много скептични реакции, ако продължавам да се разхождам наоколо и да разправям за престъпления отпреди десет, че и трийсет години, да бръщолевя за подозрителни смъртни случаи от годините на Съпротивата и за призраци оттогава.

Аз се наведох, почти прегърбен, над чашата кафе и я стиснах с двете си ръце, сякаш бе някакъв свещен съд.

— Мислиш ли, че това, което ти говоря, звучи невероятно?

Тя ме погледна през дебелите стъкла на очилата си.

— Не знам. Трудно ми е да се преустроя, за да го премисля отново. Може би… Може би ще е по-добре да оставим всичко така, както си е било досега. Кой знае какви още нещастия ще ни сполетят, ако започнем да дълбаем в миналото!

— Разбирам недоверието ти, ала аз се чувствам задължен на Ялмар Нюмарк. Ще продължавам разследването, докато мога. Но ще се опитам да не те измъчвам повече.

— Не ме измъчваш, не разбирай думите ми така. Аз само… На петдесет и осем години съм и останах вдовица на трийсет и една. Животът ми е вече проигран, загубен. Обичам Холгер, да, повтарям — обичам го, до ден-днешен. За мен той винаги ще бъде в настоящето. Но това означава също, че вече двайсет и седем години живея в пустота. Годините, които можех да прекарам с него, аз преживях без любов, без нежност… Отдавам ласките си на цветната леха на гроба му, радостта се заключи в мислите ми — и в Анита. Ти трябва да разбереш, че човек става… че се изморява.

Промълвих:

— Разбира се. Вече няма, аз… — Извърнах глава настрана смутен, недоумявайки защо говорим за това. Попитах: — С какво се занимаваш обикновено? Работиш ли?

Тя свали очилата си и ги постави на масата. Очите й бяха присвити и като че нефокусирани. Тя силно ги разтърка с малките си, гладки юмручета.        — Да, заемам длъжност на половин щат в общината. Работя там три дни седмично.

— Значи работиш долу?

Погледнах към тъмното здание на общината и по гърба ми полазиха тръпки. Сградата с фасада, облицована с кафяви метални плочи, се издигаше като преграда срещу Страндгате и крещящо контрастираше с ниските дървени къщи от другата страна на Ютре Маркевай. Представих си колко негостоприемна и тъмна изглежда тя в пролетните бури и летните дъждове, макар всъщност общината да не бе враждебна на живота и да не заслужаваше да бъде изтикана в такъв отвратителен паметник на модерната архитектура.

Тя проговори, сякаш прочела мислите ми:

— Спомням си… когато се нанесохме там. Отгоре можехме да гледаме направо в залива. Корабите, които идваха и си отиваха — Американската линия[30].

— Да, едно време така й казваха. Ще стане същото, както с приключенските романи. Скоро никой няма да им вярва. — Надигнах се и застанах неловко насред кухнята. — Май стана време да благодаря и да се сбогувам.

Тя също стана.

— Добре. И аз ти благодаря.

Изпрати ме до антрето, където облякох палтото си и отворих външната врата. Преди да изляза, Сигрид каза:

— Ще ми се обадиш ли, ако изникне нещо ново?

— Щом искаш, да.

Тя само ми кимна мълчаливо и не продума повече.

Кимнах и аз, усмихнах се, сякаш исках прошка, и отново поех към дневната светлина.

22

Дневната светлина може да бъде както успокояваща, така и пронизваща и безсърдечна като рентгенова лампа. Не бях склонен да се подлагам на последното и вървях към центъра откъм безлюдните страни на къщите. Бе дошъл моментът да узная дали Конрад Фанебюст ще ме приеме.

В един град, беден откъм герои, Конрад Фанебюст бе един от малкото. Ако живеехме в по-високопарни времена, някой може би щеше да му издигне паметник на площада. За геройските му подвизи по време на боевете от 1940-а и на нелегалната съпротива, а по-късно и през възстановителния период от началото на петдесетте години бяха написани няколко книги. Името му се изговаряше с почит и уважение. След войната той бързо се открои като най-видна фигура. Ако принадлежеше на друга партия, щеше сигурно да получи министерски пост. Сега можеше да бъде благодарен за мандата, който изкара като кмет на Берген, но сигурно беше, че можеше да си запази този пост и за по-дълъг срок, ако сам не бе пожелал да се оттегли от политическия живот. След това, изглежда, потъна повече или по-малко зад кулисите. Ала от вестниците се разбираше, че управлява една солидна и дейна корабостроителна фирма с бъдеще, и то във времена, когато кризата в търговското корабоплаване бушуваше с пълна сила и носеше тежки загуби на много от норвежките корабопритежатели. Независимо от всичко той често биваше изкарван на преден план по повод на един или друг юбилей, свързан с войната, окупацията или освобождението, въпреки че в интервютата, които вземаха от него, той неизменно и клетвено заявяваше, че счита за несправедливо да го величаят за сметка на толкова незнайни борци от Съпротивата, негови бойни другари.

Кантората на Конрад Фанебюст имаше изглед към градския парк и се намираше на третия етаж. Частната му секретарка го пазеше от околния свят от своята стая, подобна на тези в държавните учреждения: тежка кафява гарнитура, килим и в единия ъгъл голяма, тъмнозелена палма.

Секретарката бе колкото вежлива и очарователна, толкова и дистанцирана. Минаваше трийсетте, със златистокафява, гладко вчесана коса, в черен пуловер и сива пола, с много добре поддържани ръце, бели, с късо подрязани лакирани нокти.

Каза със звучен, напевен глас:

— Имате ли предварителна уговорка?

Поклатих тъжно глава:

— Не, за съжаление…

— Тогава се опасявам…

— Не се опасявайте. Само кажете на Фанебюст, че съм тук по повод кончината на един наш общ приятел — на Ялмар Нюмарк. Кажете му, че е важно. Много важно.

Тя ме загледа замислено.

— Добре. Ще имате ли време да почакате?

Дарих я с добросърдечна усмивка.

— Ако времето беше пари, отдавна да съм богат.

— Ей сега. — Тя се усмихна малко язвително, но стана, почука на една врата и почака да чуе отговора, преди да влезе вътре.

Подобни кантори винаги изглеждат тъмни. Прозорците им са тесни и старомодни, стените са тъй дебели, че да заглушават шума на превозните средства отвън, централното отопление осигурява равномерна температура през всичките дванайсет зимни месеца на годината. Навън дори и атомна бомба да падне, вътре това няма да се усети, поне такова е впечатлението.

Тя се върна, но остави вратата след себе си полуотворена, което счетох за добър знак.

— Можете да влезете. Той се оказа свободен за минута-две.

Благодарих и се усмихнах. Разбрах, че тя е добра секретарка и бди над всеки миг от времето на шефа си.

Влязох вътре и затворих вратата зад себе си.

Конрад Фанебюст седеше на бюрото и пишеше. Погледна ме бързо и изучаващо.

Показа ми със свободната си ръка един стол, като с другата продължаваше да пише.

Бе мъж с чувство за систематично подреждане на нещата — първо едното, после другото…

Получих възможност да огледам и него, и кабинета му, преди още да сме разменили по някоя дума.

Кабинетът бе голям, със стени, покрити с остъклени шкафове за книги. Високите прозорци изглеждаха още — по-тесни поради тъмнозелените плюшени пердета. Килимът бе толкова дебел, че прекосих разстоянието до свободния стол като че на котешки лапи. Столът — старомоден, с висока и тясна облегалка, съвсем не бе неудобен.

Бюрото на Фанебюст можеше да бъде и по-голямо, ако върху него трябваше да се танцува полонеза. В момента бе достатъчно за изиграването на едно пламенно танго, но без артистично приплъзване и изхвърляне на партньорката.

Той трябва да беше на около шейсет и пет години. Разпознах го от снимките по вестниците, но косата му в действителност бе по-бяла. Лицето му, с резки, отсечени черти, бе костеливо и издаваше твърд характер. Под рошавите му сиво-бели вежди блестяха сини очи, а кожата на лицето бе червено-кафява и още по-свежа на фона на бялата коса. Беше облечен в дискретен пепелявосив костюм с жилетка, светлосиня риза и носеше светлосива вратовръзка. Пишеше енергично, с автоматична писалка.

Той остави писалката, прочете последните редове с беззвучно движение на устата си, после пъхна изписаните листа в една папка, която положи далеч встрани от себе си. Чак тогава ме погледна. Погледът му беше открит и прям. Скръсти ръце и каза:

— Е?

После се изправи зад бюрото и ми протегна ръката си през него, без обаче да се наведе нито сантиметър напред. Трябваше да стана и да се наведа доста над бюрото, за да стисна ръката му, и аз се почувствах доста неудобно. Това бе добре измислена обработка на посетителя и аз си го отбелязах, за да не се повтори по-късно. Ако искаш веднага да спечелиш преимущество, не помръдвай от своята страна на бюрото.

— Веум.

— Фанебюст.

Поздравихме се кратко, като дуелисти. Фанебюст седна преди мен. Нямаше съмнение, че държи инициативата да е в негови ръце.

— Казали сте на госпожа Ларшен, че посещението ви е свързано със смъртта на моя стар приятел Ялмар Нюмарк?

— Да. Аз също бях приятел с… Вие не бяхте на погребението, нали?

— Уви, не. Бях в Атина и разбрах за смъртта му от вестника, когато се върнах. Жалко, щях с удоволствие да присъствам. Нали знаете: когато стари приятели умират така, човек винаги има чувството, че ги е изпуснал, и това в известен смисъл отговаря на истината. Би трябвало да ги посещаваме по-често, да им обръщаме повече внимание, но изведнъж става излишно и те гнети гузната съвест. Изминаха доста години, откакто Ялмар Нюмарк и аз изпълнявахме общи задачи. Винаги съм се стремял да запазя връзките си с момчетата от онова време. С тези, които са все още живи. — Той ме погледна с изпитателен поглед. — Но стига толкова за това. Кажете ми, защо сте тук?

— Дойдох във връзка с две или три неща. Като първо мога да изтъкна някои особени обстоятелства около смъртта на Ялмар Нюмарк.

Той повдигна вежди, без да коментира.

— Тук съм и във връзка с пожара в „Пофугл“ и с един мъж, когото сте наричали Ротеифтен.

Изговарях думите бавно и отсечено. Веждите му се спуснаха надолу, но лицето му остана неподвижно. Имаше опитното лице на политик и бизнесмен или по-точно на роден покерджия. Единственото нещо, което каза, бе:

— Така…

Изложих му съвсем накратко всичко, което ми бе казал Ялмар Нюмарк за пожара в „Пофугл“, последвалото разследване и подозренията против Харалд Юллвен. Накрая обобщих:

— С други думи… Тук съм най-вече за да чуя потвърждение на разказаното ми от Ялмар Нюмарк, а и за да разбера дали вие можете да ми кажете още нещо, което той е забравил или не е знаел. — С жест предоставих думата нему.

Той ме измери с поглед:

— Вие първо ми кажете кого представлявате и какви са били тези особени обстоятелства около смъртта на Ялмар. Журналист ли сте?

— Не, частен детектив, но съм тук в качеството си на последен приятел на Ялмар Нюмарк, така да се изразя. Той бе самотник в края на живота си.

— Частен детектив?

— Да, но както казах, никой не ме е ангажирал. Тук съм по собствена инициатива, а що се отнася до тайнствените обстоятелства… — Нападнах от фланга: — Вие мислите ли, че Ротеифтен е мъртъв?

Той ме погледна поразен:

— Ротеифтен? Хм… Ние така и не получихме потвърждение на подозренията си и се съмнявам, че някога въобще ще ги получим. Спомням си, прочетох във вестника, че Юллвен е мъртъв, но оттогава мина доста време.

— През 1971 година.

— Добре де. Може пък и да е мъртъв.

— Колко силни бяха подозренията ви против Юллвен?

Той се облегна назад, пъхна палците си в джобчетата на жилетката и се втренчи в някаква точка над главата ми. Погледът му стана замислен.

— Много години минаха от тогава, Веум. Като си помисля за това сега… — Погледът му пак се сведе надолу. — Не успявам така често да се отърся от мислите за онези събития. Продължавам да страдам от получените през войната рани, а нощите стават все по-мъчителни.

Погледът му отново се вдигна нагоре, сякаш бъдещето бе надвиснало над главата ми.

— Още си спомням, и то съвсем точно, тези разследвания — да ги наречем разпити, които предприехме тогава, след пожара през 1953 година. Бяхме си поделили няколкото стаи на старото полицейско управление на Алхелгенсгате. Стояхме до късно вечерта и разглеждахме резултатите от експертизите, свидетелските показания на работещите във фабриката, на хора, случайно озовали се там по време на пожара, и на специалистите в тази област. Тогава, в началото на петдесетте години, вечерите бяха тихи. Уличното движение не бе така голямо, както е днес. Малко автомобили, някой и друг автобус, едно такси… Кантората бе тясна и изглеждаше препълнена, когато в нея седяха трима души. Седях от едната страна на бюрото, Ялмар Нюмарк от другата, а притиснат между масата и стената, седеше този, когото разпитвахме. Точно под единствената картина, която имахме в стаята — портрет на крал Хокон. И един от тези, с които разговаряхме най-често и най-дълго, беше Харалд Юллвен. — Лицето му се изопна. — Той непрекъснато повтаряше, че бил малтретиран. Бяхме го разпитвали и през 1945 година, така че вече ни познаваше. Настояваше, че нямаме право да се отнасяме така с него, защото бил излежал присъдата си за измяна на родината. Ние не се трогвахме много от тези протести. С Ялмар бяхме преживели доста тежки моменти през войната, пък и не бяха минали много години, откак тя беше свършила. Но въпреки това вече бе изгряла звездата на големите защитници — на адвокатите. Днес те се отнасят с най-гадните нацистки изроди като с първи любимци на краля. — Той изкриви уста в нещо като полуусмивка. — Виждам Ялмар пред себе си, голям и добродушен, но същевременно твърд като камък. Такъв беше и през войната. Неуморим! Ставаше в четири часа сутринта, бодър и готов за работа, докато аз все още се чувствах като пребит. Харалд Юллвен едва се държеше на крака, а Ялмар танцуваше около него и непрекъснато го атакуваше — ей така изглеждаше, буквално казано.

— Но той така и не призна нищо, нали?

От погледа му пролича, че се е върнал в действителността.

— Не, нищо не призна. Не отстъпи дори на косъм. И именно това ни накара да сме сигурни в едно нещо. Ако беше се огънал и започнал да търси снизхождение, да ни моли… може би щяхме да се поколебаем. Но той — той не познаваше други чувства, освен раздразнение и ожесточение. И независимо че беше съвсем уморен и смазан, не се предаде. Именно такъв човек можеше да бъде Ротеифтен. Черна котка с девет живота, която винаги пада на крака независимо от височината, от която са я хвърлили. — Лицето му отново стана сурово. — Измежду жертвите му имахме близки приятели от годините на войната. Той ги унищожи безпощадно по своя отровен, невидим способ. Случиха се нещастия с хора, които бяха преживели и най-немислимото. Хора, които са се катерили стотици метри право нагоре в студа, след като ги бяха спуснали на брега от някоя рибарска шхуна, такива хора не падат от стълби и не си чупят вратовете. Подобни неща са невъзможни. Хора, които два часа са плували в полузамръзналия Хардангерфиорд, не могат да паднат и да се удавят в Бергенския залив. Спомням си, че след един нощен разпит Ялмар и аз сериозно разисквахме въпроса дали да не го примъкнем до колата, да го откараме в някоя затулена пресечка и да го ликвидираме. Правехме такива неща през войната, а за нас Харалд Юллвен бе неразделна част от тази война, представител на самия враг, независимо че годината бе вече 1953-та. — Той разтърси рамене, сякаш да отмахне от тях някакъв тежък спомен. — Ала не го направихме. Ялмар се възпротиви. Бе станал премного полицай. Колебанието му бе добре дошло за подследствения. Ако имахме сигурни доказателства, то… но нямахме. И всичко си остана така, незавършено. Накрая трябваше да го освободим. Да го пуснем отново на свобода. Продължавахме обаче да работим, разпитахме още много хора, трескаво търсехме онази слаба точка, която трябваше да съществува някъде, на някое място. Бяхме убедени в това.

— А как стоят нещата със самия пожар? Онзи началник-цех Холгер Карлсен, на когото всъщност е била приписана вината.

— Това беше скандал. Тип като Харалд Юллвен бе освободен, а вината за всичко стовариха върху такъв съвестен и уважаван мъж, какъвто бе Холгер Карлсен. Наистина официално обвинение против него не повдигнаха, но хората останаха с впечатлението, че той е бил отговорен за нещастието. Спомням си, че когато жена му дойде при мен, тя беше изпаднала в отчаяние.

— Знам, разговарях с нея. Разбрах, че вие сте й протегнали приятелска ръка.

— Е, не съм направил кой знае какво.

— Ялмар Нюмарк смяташе, че Холгер Карлсен може да е бил убит.

Той ме погледна втренчено.

— Правилно. Имаше тежки рани по главата си. Заключението на експертизата беше, че по всяка вероятност раните се дължат на удар отгоре, от падналото скеле на покрива… Но също така възможно бе да са резултат и от удар, нанесен с твърд предмет. За нас това беше една от следите, които най-много ни доближаваха до търсената слаба точка. Да бяхме успели да намерим поне предмета, с който бе извършено убийството! Но не го намерихме, пък дори и да го бяхме намерили, щеше да е невъзможно да се открият отпечатъците от пръстите на убиеца и всичко щеше да бъде напразно. Но слушайте, още не сте ми отговорили… Какво точно се е случило с Ялмар?

— През месец юни Ялмар Нюмарк бе прегазен от непознат автомобилист. Миналата седмица е бил изписан от болницата, според мен прекалено рано, но там се оплакват от липса на персонал. Бях тръгнал да го посетя в жилището му, в една къща долу на Скотегатен. Вратата е трябвало да стои отворена, тъй като той очаквал една домашна помощничка, но когато пристигнах там, вратата бе заключена. Домашната помощничка също чакаше отпред. Влязохме със сила и го намерихме в леглото. На пода лежеше възглавницата му. За мен няма съмнение, че някой го е задушил, но аутопсията показа, че смъртта е настъпила поради спиране на сърдечната дейност, прекратена в резултат на голямото напрежение и травмите, които бе получил от автомобила. Полицията заключи, че няма основания да разследва по-нататък случая.

— Но вие считате, че има такива?

— Домашната помощничка видяла един мъж да излиза от къщата, когато отивала натам. Мъжът накуцвал с единия си крак — като Ротеифтен, според свидетелите, и както е куцал във всеки случай Харалд Юллвен.

Той ми хвърли скептичен поглед.

— Така, така…

— И още нещо. Преди да се случи нещастието с него, Ялмар Нюмарк ми показа една картонена кутия, пълна с изрезки от стари вестници, копия от полицейски рапорти и прочее, все от 1953 година. Претърсих жилището му, след като го намерихме мъртъв. Същото направи и полицията. Никъде не намерихме кутията. Някой я бе взел. А кой би могъл да се интересува от съдържанието й?

Той бавно ми кимна.

— Тук наистина има нещо съмнително. Но все пак и Харалд Юллвен действително е умрял през 1971 година, нали?

— Някой друг е умрял вместо него. Съвсем не съм сигурен, че това е бил Харалд Юллвен. Но дори и да е бил наистина той… Нима не може да се допусне, че друг е бил Ротеифтен?

Той ме погледна замислено:

— Разбира се. Всичко е възможно. Ала въпреки всичко следите са вече така изстинали, че е просто безнадеждно да го открием днес, след толкова години.

— Но не тези следи!

— Не, може би не. И все пак. Твърдо съм убеден, че от всички хора в Норвегия, с изключение на самия Ротеифтен, Ялмар Нюмарк и аз сме най-големите експерти по него. И двамата бихме гласували единодушно, че именно Харалд Юллвен е бил Ротеифтен.

— Но в такъв случай — в такъв случай само вие сте този, който е останал…

Между нас се въдвори тишина. Последните ми думи предизвикаха пълно мълчание. Отново почувствах как по гърба ми пълзи коварният страх. Още един път ме завладя усещането за някакво невидимо присъствие, сякаш в стаята се намираше самият Харалд Юллвен и ни смразяваше.

Конрад Фанебюст наруши тишината, поглеждайки часовника си.

— Добре, но за съжаление ми предстои среща, Веум. Така че да свършваме. Ако искате да научите нещо повече, обадете се. Напълно симпатизирам на това, което вършите, и ще ви бъда особено признателен, ако ме държите в течение. Аз ще… нали няма да имате нищо против, ако преценя, че ще ви е нужно възнаграждение, формално казано.

Изправих се пред бюрото му.

— Ще бъде мило от ваша страна, но аз правя това в памет на Ялмар Нюмарк.

Той също стана.

— Тогава нека аз да платя сметката за удоволствието, също като приятелски жест към Ялмар.

Отворих уста, но той ме прекъсна с ръка.

— Ще се върнем към този въпрос по-късно.

Свих рамене и не възразих, само казах:

— Трябва да ви благодаря.

Той бързо кимна с глава.

— Довиждане.

Тръгнах към вратата, стъпвайки безшумно по дебелия килим. Ръката ми вече държеше дръжката на бравата, когато той ме спря:

— Веум!

Обърнах се.

Той бе заобиколил бюрото и стоеше встрани от него.

— Слушай, Веум. Ако оня пак се е измъкнал — Ротеифтен, намери ми го, Веум. Намери го!

Кимнах мълчаливо, отворих вратата и излязох от кабинета му.

23

Обядвах в една от онези норвежки кръчмички, където сякаш поднасят норвежката народна душа на блюдо: варени воднисти картофи и нарязани на парчета зеленчуци, а между тях кренвирш, потънал в нещо като локва от мазнина, който се бори за глътка въздух. Леката следобедна мъгла лежеше ниско, обгърнала със сивотата си червените покриви на къщите по склона на планината, а опашките от автомобили бавно се измъкваха от центъра. Улиците се очистиха от хората, които сякаш бяха изметени от неумолима центробежна сила. Автомобилните газове се смесваха със сивата мъгла и обгръщаха следобедните часове с пушек като от бивачен огън.

Веенбергсмауе се открояваше от построените плътно една до друга сгради на Йоврегате, малко зад пивоварната. Те отдавна имаха нужда от пребоядисване, но повечето домовладелци все още се противопоставяха на тази необходимост и се правеха, че не забелязват разкъртената вече мазилка и разсъхналите се рамки на прозорците. Такъв овехтял вид имаше и къщата на Елисе Блум: двуетажна, някога боядисана в бяло. Изминалите години бяха оставили неумолими отпечатъци върху дървената й част, а зад плътно затворените прозорци висяха сиво-бели пердета и скриваха всичко от външния поглед.

Към кафяво боядисаната входна врата водеха две изкривени стъпала, но едва бях стъпил на първото от тях, и вратата се отвори. Жената, която излезе оттам, ме посрещна с горящ поглед на тъмнокафявите си очи, но в него нямаше нищо гостоприемно. Навремето имах учителка с подобен поглед, която не търпеше проблеми с дисциплината.

— Вие насам ли идвахте? — попита тя, като че ли тротоарът бе нейна собственост и аз се бях провинил в сериозно нарушение на граничната зона.

— Елисе Блум? — попитах аз и неволно се наежих.

Устните и се изпънаха и тя леко издаде брадичката си напред. Имаше волева брадичка, бях запомнил това от снимката й на изрезката от вестника, в който се съобщаваше за пожара в „Пофугл“. Само че тогава косата й бе сресана направо назад и прическата й подчертаваше правилните, почти класически черти на лицето й, които издаваха нейната красота дори на една съвсем лоша фотография. Но бяха изминали почти трийсет години и през това време лицето й бе позагубило очертанията си, беше се като че поразмазало. Брадичката й изпъкваше все така, но останалите черти на лицето й сякаш бяха загубили пропорциите си. Чупката на устата му придаваше агресивния вид на злодеите в каубойските филми, които обикновено редят думите само през единия й крайчец.

Тя бе облечена като за вечерна разходка в града: синьо палто, кафяви обувки и носеше в едната си ръка червена дамска чанта. Бе силно гримирана, устните й бяха намазани с яркочервено червило, което подчертаваше колко са тънки. Сякаш да покаже, че наистина излиза, тя здраво затръшна вратата след себе си, но остана да стои на най-горното стъпало пред прага й.

— Кой сте вие? — попита.

— Казвам се Веум и идвам във връзка с някои разследвания, които водя. Във връзка с пожара в „Пофугл“, ако все още си спомняте за него.

В очите й проблеснаха злобни пламъчета. Толкова студени кафяви очи виждах за пръв път в живота си.

— Какви разследвания, ако смея да попитам?

— Станаха неща, които отново ни заставят да си припомним онова, което се е случило тогава, през 1953-та.

Съзнателно не назовах годината 1971-ва. Тук без съмнение щеше да се напредва не изведнъж, а крачка по крачка.

— И от къде идвате? От полицията?

Без да дочака отговор, тя слезе по стълбата, мина току до мен и пое с тежки крачки надолу към Йоврегатен.

Побързах да я последвам.

— Не, не съм от полицията. Аз съм нещо като човек със свободна професия.

Тя бързо ме погледна, изхриптя презрително и продължи да върви надолу по тротоара. Около нея се носеше облак от парфюм с тежък дъх, като от увехнали рози, дълго лежали захвърлени в някоя канавка. Имаше забележителна походка. Горната част на тялото й се накланяше напред, бедрата й сякаш щръкваха нагоре и тя стъпваше тежко, с цяло стъпало по земята. Ако не бях образован човек, бих казал, че ходи като крава, но майка ми ме бе научила да запазвам подобни наблюдения само за себе си.

— Стана и един смъртен случай — продължих аз и тръгнах от едната й страна, по Йоврегатен излязохме почти зад Вредсгорден, където в едно и също здание съжителстват две тъй различни културни институции: фирмата за продажба на картофи „Асмервик“ и Норвежкият писателски център — Западен филиал.

Елисе Блум не реагира, а продължи да върви в посока към пустеещия двор на Николаевата църква.

— Един полицай е мъртъв — Ялмар Нюмарк. Той е разследвал пожара.

Тя внезапно спря и рязко извърна глава. Косата й беше бухнала, навита около лицето, като че тя вече смяташе за излишно да я сресва нагоре и назад.

— Слушайте, как се казвахте вие?

— Веум.

— И кого представлявате, Веум?

— Застрахователното дружество „Немезида“ с акции във вечността.

— Какво?

Тя излезе от ролята, която разиграваше, и загуби нишките, които я свързваха с нея.

Суфльорът се притече на помощ.

— А може би аз представлявам самия Ялмар Нюмарк. Като един последен поздрав от нас, които все още сме тук долу.

Гласът й прозвуча сипкаво, сякаш току-що бе изваден от хладилник.

— Позволете ми да ви го кажа веднъж завинаги: до гуша ми дойде от хора, които идват да разкопават миналото и да ме разпитват за пожар, станал преди цял век. Няма и половин година, откак този тип — този — да, Нюмарк, или дявол знае как го нарекохте… нямам повече какво да ви кажа. Нито дума, ясно ли е?

Започнах да я убеждавам, че съм от най-тихите и сговорчиви хора, които някога е виждала.

— Значи Ялмар Нюмарк ви е посетил само преди половин година. И какво му разказахте тогава?

Тя вдигна очи нагоре и решително продължи да крачи по тесния тротоар на Йоврегате. Минахме покрай фризьорския салон, където бръснарите Викне — баща и син — ме подстригват от време на време. От кулата на Централната църква една звънка камбана отброи шест удара. Намирахме се по средата на тихите часове между края на работния ден и вечерната почивка, когато градът сякаш спира дъха си, а улиците са почти безлюдни.

Елисе Блум зави решително надолу и аз я последвах, мълчалив и верен като добре дресиран съпруг. Тя се правеше, че не ме забелязва.

При светофара обаче спря, защото имаше червен сигнал. Веднага застанах до нея.

— Ако смъртта на Ялмар Нюмарк има нещо общо с пожара в „Пофугл“, не бихте ли се съгласили да изясним заедно няколко въпроса?

Тя гледаше право пред себе си и ми отговори само с ъгъла на устата си:

— Как е възможно смъртта на едно старо фанте днес да има нещо общо с пожар, станал преди трийсет години?

Светна зелено и ние пресякохме улицата.

— Именно това се опитвам да разбера…

Без да каже нито дума повече, тя изведнъж сви встрани и хлътна в една врата, над която имаше голяма лъскава табела с надпис „БИНГО“, и се заизкачва нагоре по една стръмна стълба, без да променя тромавата си походка. Неуморно я следвах.

Влязохме в блестящо осветен локал с голи луминесцентни тръби по тавана и сиво-бели, мръсни петна по подовата настилка, изпълнен със своеобразния мирис на слабо кафе, цигарен дим и като че с прекалено добре облечени хора. Висок и тънък микрофонен глас нижеше дума след дума, сякаш това бе тайна литургия на масонската ложа или просто вечерна служба на някое мисионерско сдружение. Намерих притежателната на гласа от микрофона, застанала на подиума в средата на залата. Въпреки че можеше да принадлежи на двайсет и пет годишно момиче, този глас се оказа на жена с удивително състарено лице под платиненобелите коси.

Елисе Блум забърза към свободното място на една от наредените в редици маси.

Аз седнах до нея, само че от другата страна на пътеката, разделяща залата на две. Тя тихо процеди през зъби в посока към мен:

— Ако продължавате да ми досаждате, ще ги помоля да позвънят в полицията.

Махнах безпомощно с ръце. Погледите, проследили ни, когато прекосихме локала, се обърнаха настрани. Само един остана да ни наблюдава, този на едра, пълна жена на средна възраст, впит в лицето ми, сякаш очакваше да види на него Супербингото на вечерта, нарисувано с огнени букви.

Между редовете от маси насам се зададоха няколко жени с къси лилави престилки и преметнати през рамо чантички за парите. Една от тях се спря пред мен.

— Колко? — попита тя.

Усмихнах се изненадано и казах:

— Колко мога да взема?

— Колкото искаш — отвърна тя.

Имаше хубаво лице, добре сложено тяло и даде вид, че ме желае.

— Ще взема два — казах.

— Само два?

— Тогава пет.

— Окей. Двайсет крони.

Платих с монети и получих на масата пред мен пет игрални картончета заедно с къс новоподострен молив. Почесах се по брадата и се опитах да изглеждам като член на това общество. Досега бях наблюдавал залите за игра на бинго все със смесено чувство на учудване и любопитство. Минавайки от време на време покрай някой такъв локал в десет часа сутринта, когато хората се тълпят отпред и чакат реда си на опашка, или в девет вечерта, когато оттам излизат многолюдни тълпи, аз неизменно се чудех какво ги прави толкова привлекателни и какви хора ги посещават. Питах се къде ли отиват тези мълчаливи брачни двойки с многото пакетчета кафе под мишниците, след като поредният бингов сеанс е завършил. Къде отиват облечените в сиво дами с ниско нахлупени на главите си шапки, сякаш се страхуват някой да не им ги открадне, или небрежно облечените младежи с доста къси кожени якета, изтъркани на колената джинси и провлачена походка. По лицата на хората, които напускаха някой от локалите за игра на бинго, се четеше самота, сякаш те принадлежаха към отхвърлените от обществото, към несретниците, обзети от неутолен душевен глад, с ръце, несвикнали да дават ласки. Немалко от посетителите там са жени на възрастта на Елисе Блум. Някои от тях имат изпити лица на страдалки, сякаш току-що са преживели двайсетгодишно и нещастно брачно съжителство. Други са пълни и силни, явно излезли победителки в това съжителство. Изобилието на възрастни жени и на все още подрастващи младежи ме накара да се замисля дали не ги свързват някакви общи еротични подтици. Може би тези места са добре дошли за контакти между унилите и тъжните, кръстопът, където си дават среща заблудилите се в годините и живота.

Полагаемото се за размисъл време бе нарушено от един мъж, седнал три реда зад мен, изискано облечен, с едри и редки предни зъби, който внезапно извика: „Бинго“. Смееше се високо и шумно, сякаш бе казал нещо особено забавно. Гласът в микрофона замлъкна и една от облечените в лилаво жени отиде при него, за да провери резултата. По масите задрънкаха чаши с кафе, което се наливаше от големи кафяво-бели термоси, а ако човек бе гладен, можеше да се подкрепи с виенски хлебчета, опаковани под вакуум в найлон. Мъжът, който спечели, си избра за награда плик, пълен с два килограма захар на бучки. Можеше да си сложи по една бучка на всяко празно място между предните си зъби.

От една вътрешна стая излезе висок, як мъж с велурено яке, тъмнокафяви панталони и черни обувки, огледа продължително събралите се хора, размени няколко думи с блондинката до микрофона и изчезна. Блондинката със състареното лице отново включи усилвателите. Започна нова игра. Викаха се нови числа и множеството бе притаило дъх в напрегнато очакване. Около мен скърцаха моливи и химикалки. Елисе Блум следеше внимателно играта и задраскваше онова, което бе излишно. Наблюдавах я. В профила й се забелязваше следа от някогашната красота, въпреки че преходът между брадичката и шията й бе по-неопределен, отколкото трябва да е бил през хиляда деветстотин петдесет и трета. Тя бе разкопчала палтото си и тялото й изглеждаше по младежки изпънато. Имаше тънка талия, а белият пуловер плътно обгръщаше напиращата гръд, което ми напомняше за патетично фалшивите силуети, модни през петдесетте години. Кафявата пола се спускаше свободно над колената до глезените и от краката й не се виждаше почти нищо.

Всъщност на колко ли години можеше да бъде? Бе родена през хиляда деветстотин тридесет и втора година, ако си спомнях правилно. Значи — на четирийсет и девет. През петдесет и трета е била на двайсет и една, а Харалд Юллвен е бил на трийсет и девет.

Какво е накарало една млада и красива чиновничка да хлътне по мъж, осемнайсет години по-възрастен от нея, осъждан за измяна и явно отритнат от обществото? Дали е имал качества, които бе невъзможно да се забележат на фотографиите или за които, никой нищо не ми бе говорил? Чар, еротична притегателност и сила, може би дори нещо демонично?

Това сигурно бе тайната на живота й, вероятно толкова мрачна, че по-добре щеше да е, ако я оставим неразкрита за нейно добро и за доброто на всички други.

А защо бе дошла тук? Така ли живееше днес? Принадлежеше ли към постоянните почитатели на бингото, или сега случайно бе влязла тук? В последното се съмнявах, защото тя опитно боравеше с игралната дъсчица и по шията й избиха червени петна, когато взе да се доближава до съставянето на цяла бингова поредица.

Една жена изписка със слаб глас от първата редица: „Бинго!“ Последва нова пауза между игрите. Станах и отидох при нея. Тя ме погледна враждебно. Казах:

— Наистина не искам да те измъчвам. Няма ли къде да отидем другаде? Ще черпя чаша бира или нещо друго, ако искаш. Това просто е необходимо и належащо! И съвсем не мисля да се предавам.

Тя изпръхтя вместо отговор.

Бързо добавих:

— Можеш да позвъниш в полицията. И там ще те поразпитат. Те също ще проявят голям интерес към теб.

— Не… не искам! — бързо каза тя.

Гласът по микрофона предупреди за началото на нова игра. Тя каза кратко:

— Почакай!

Поредният сеанс започна. Отидох напред и си платих за чаша кафе. Когато се върнах, започнах да наблюдавам играта с отслабнала активност, за най-голямо учудване на седящата зад мен възрастна дама. Тя ме бодеше отзад с химикалката си на равни интервали и ядно мърмореше:

— Трябва да играете! Записвайте! Защо седите, човече?

Навън зад замърсените стъкла на прозорците небето потъмня. Сякаш невидими ръце спуснаха сиви гоблени отгоре и само старите мачти на шхуната „Министър Ишкул“ продължаваха да се очертават в дрезгавината. Всичко друго стана замъглено, неясно и сякаш сляло се със стари, разпадащи се сценични декори.

След като не успя да спечели и петата игра, Елисе Блум стана, закопча си палтото, погледна ме ледено и тръгна към изхода. Бързо я последвах. Едно лилаво облечено момиче прибра с удивен поглед игралните картончета от масата, която оставих. Когато напускахме локала, чух да се обявява началото на нова игра, като че ли платинената блондинка зад микрофона бе някакъв архангел, а играчите се намираха в лишено от смисъл пространство, в покрайнините на битието, където игрите вечно се сменят една с друга.

Докато излизах навън заедно с Елисе Блум, изведнъж ми хрумна, че за случайните минувачи ние може би изглеждаме като типична двойка за игра на бинго. Тя, с безвкусното съчетание от сиво палто и кафяви обувки, с доста гримирано лице и походка, издаваща нарасналото опиянение от хазарта. Аз, в изтъркано палто с вдигната яка, зацапани обувки, провиснали на коленете кадифени панталони и неподстригана коса, която се развяваше под полъха на вечерника и оголваше бръчките, прорязали челото ми.

Две безразлични лица на хора, излезли в късната августовска вечер, когато есента предупреждава за себе си с възбуден полъх на вятъра откъм северозапад, понесъл със себе си празни найлонови торбички покрай канавките, а фасадите на къщите се издигат мълчаливо и застрашително в нощта.

— Значи ще дойдеш с мен? — казах аз.

Тя ме погледна с изопнато лице. Очите й не горяха тъй силно, както в началото, а отговорът й прозвуча безнадеждно:

— Можем да пием бира, щом твърдо си решил да ме измъчваш. — Пое рязко напред, определяйки посоката.

Вдигнах рамене и тръгнах след нея. Тя правеше впечатление, че знае къде отива.

Ресторантът, който бе избрала, се оказа заведение, модернизирано по най-безвкусен начин, и въпреки че вече носеше ново име, едва ли можеше да се похвали с други новости. Представляваше нещо като сборен пункт за хора на средна възраст, повечето около петдесетгодишни.

Настроението по масите се менеше от висока глъчка до безмълвна меланхолия. На дансинга различни представители на силния пол извършваха остарели движения в стила на танцовите училища от петдесетте години, най-вече с любимия си партньор — тоест със себе си, тъй като танцуваха с особено удоволствие и сами. Само блажените им усмивки показваха, че искрено вярват в превъзходството си, а целенасочените им движения с ръце към заоблените задни части на партньорките загатваха за страст, която щеше да изчезне като дим още щом успееха да ги изхитрят. На дансинга те се пъчеха като пламенни донжуани, но бях убеден, че в леглото не свалят червените нощни шапчици с пискюлчета от главите си дори в най-върховните моменти. Да живее вечното преимущество на живота! Винаги късно достигаме целта.

Лицата около нас бяха различно бледи. Понякога по тях пробягваше израз на жизнерадост, която обаче не бе в състояние да скрие отчаянието, прозиращо зад напрегнатите усмивки, или прикритото от грима съзнание за собствената им смъртност. Мъжете криеха своята безпомощност с парадираща елегантност, която никога не им се отдаваше до край, защото вратовръзките висяха накриво, кърпичката в горния джоб на сакото бе сгъната несръчно, а панталоните им имаха хоризонтални гънки на колената. Жените от своя страна се бяха камуфлирали с износени корсажи или се опитваха да пречат някому да се съсредоточи, тикайки пред погледа му деколтета, които можеха да предизвикат оживление на борсата за месо в Чикаго. Като звуков фон, подхождащ на цялата обстановка, един състав от двама музиканти изпълняваше, просташка вариация на „Това се случи на Капри…“ при това тъй механично и с такъв безрадостен ритъм, че музиката предизвикваше странна асоциация за една от най-тъмните църкви в страната.

Но когато Елисе Блум и аз се засуетихме около една маса, внезапно ме обзе чувството, че ние въобще не се различаваме от другите в заведението. Бяхме си като у дома, досущ като на тротоара пред локала за игра на бинго. Ако бяхме в дискотека, щяхме да се отличаваме от другите там тъй, както два динозавъра на изложба за котки. Тук бяхме сред себеподобни.

Оставихме палтата си на гардероба. Тесният пуловер наистина подчертаваше пищността на тялото й, но широкият колан бе така пристегнат, че разваляше първоначалното впечатление, тъй като над него се диплеше част от прелестите й.

Една сервитьорка с розово жакетче прие скромната ни поръчка: за всекиго по бира и сандвич с месо.

Заведението бе полуосветено с цел лицата да смекчат контурите си и посетителите по-лесно да свикнат с обстановката. При Елисе Блум това предизвика обратно въздействие: мекотата на чертите й изчезна, а агресивното изражение на очите придоби непримиримия блясък на раздразнението.

Предпазливо подех:

— Често ли идваш тук?

— Какво те засяга това? — сопна се тя.

— Нищо.

— Ами тъй де!

Преглътнах и погледнах встрани. Съвсем близо до масата ни един паркетен кавалер се бе свил на две и придържаше с чувство партньорката си, която бе отпуснала главата си назад, почти до пода, а неговата мазна физиономия лъщеше. Той може би заимстваше тези сложни фигури от Рудолфо Валентино и подобно на него гледаше втренчено жената в очите, сякаш искаше да види там като в огледало своето изображение. Партньорката му бе почти легнала назад, с голяма чупка в кръста и с израз, от който личеше, че тя самата май се съмнява дали ще може отново да се изправи.

Елисе Блум отпи глътка от бирата си и остави чашата на масата с ожесточено движение. На горната й устна се залепи бирена пяна, подобно на малко топче памук.

Мушнах пръст под яката на ризата си и леко се почесах, преди да реша да започна отново разговора.

— Когато работеше в „Пофугл“… Много хора ли бяхте в администрацията там?

Тя ме погледна студено:

— Защо ме питаш за това?

— За да получа известна представа за ситуацията.

— Коя ситуация?

— Работната обстановка.

Тя ме погледна пак, този път замислено, после бавно каза:

— Там бяха… самият директор, Хагбарт Хелебюст.

— Да, и още?

— Имахме отдел за пласмент. С доста търговци, но повечето от тях непрекъснато пътуваха. Шефът им се казваше Улсен, но и той беше все в командировка.

— Аха — реших за себе си, че все пак успяхме да тръгнем в някаква посока.

— Освен това… там беше и госпожа Бюге, счетоводителката. Тя имаше своя отделна канцелария.

— Да, и още?

— После бяхме ние.

— Кои вие?

— Ние от така наречената външна кантора.

— Ти беше секретарка на Хелебюст, нали?

— Не, представи си, не бях. Госпожица Педершен си беше негова секретарка, частна секретарка, както казваха понякога. — Лицето й изведнъж просветна. — Но Педершен е мъртва! — После продължи триумфиращо: — Изтегли спестяванията си и се засели в Испания, където хвана някаква тайнствена болест от онези, техните, и едва успя да се прибере отново тук, малко преди да умре. Посетих я в болницата.

Тя изведнъж млъкна с удивен израз, сякаш бе ужасно изненадана, че ми е дала такава страхотна информация за не повече от минута.

Сервитьорката донесе хамбургските сандвичи. Кръглите филии бяха пропити с мазнина и почти се разпадаха при разрязването им, но месото се ядваше, докато листата на зелената салата фактически се бяха спекли.

Казах между два залъка:

— Имаше и още един назначен при вас, нали?

Тя ме погледна враждебно.

— Кой?

— Нямахте ли един куриер? Е… е… — Направих се на разсеян: — Харалд Юллвен?

От очите й отново изскочиха зли искри.

— Ах, той ли? Почти го бях забравила. — Сведе поглед и продължи да яде мълчаливо.

Зад гърба й двучленният оркестър остави инструментите и се оттегли в почивка. „Паркетните лъвове“ използваха възможността и се втурнаха към тоалетната. Като че бяха станали жертви на внезапна стомашна епидемия.

Изядох всичко и бутнах чинията настрана.

— Слушай… В един от дните преди пожара… Не стана ли така, че един началник-цех, майстор Холгер Карлсен, дошъл при вас и се оплакал, че се опасява от изтичане на газ в производствените помещения?

Тя изобщо не вдигна очи от чинията и продължи да реже сандвича си на съвсем мънички късчета, сякаш си бе наумила да го яде колкото може по-дълго. Не ми отговори, но завъртя главата си в определено отрицание.

Наведох се напред над масата и се опитах да привлека погледа й.

— Не?

Тя вдигна лице към мен. С върха на езика си обра трохите, полепнали по венците й, и каза, гледайки ме право в очите:

— Точно за това вече ме питаха след пожара, бавно и методично — все за едно и също. И отговорът ми винаги бе все същият. Не! Никой не е идвал да предупреждава за подобно нещо, не е идвал и Холгер Карлсен.

Направих обезоръжаващо движение с ръцете.

— Скоро ще изминат трийсет години от тогава. Никой никога вече не ще се занимава с по-нататъшно разследване на случая… моля те само да ми кажеш истината.

За момент видях, че се колебае как да реагира. За една-две секунди лицето й сякаш се оголи и тя придоби израза на човек, който дълго е бягал, бягал, но накрая е разбрал, че губи състезанието. Ала в следващия миг блъсна стола си назад и бързо стана:

— Винаги съм казвала истината. И разберете, по дяволите, че няма да се оставя да ме третира по такъв начин някакъв… някакъв… — Тя ме обгърна с презрителен поглед, за да подчертае, че дори не намира думи да посочи какъв точно съм.

Аз също скочих от стола си, обзет от бушуваща в гърдите ми ярост. Хората наоколо започнаха да ни заглеждат — един от донжуановците увеличи тона на слуховото си апаратче и лицето му доби видимо съсредоточено изражение. Казах с тих, плътен глас:

— Седни! Още не сме приключили. Не сме. И наистина ще е от полза за теб, ако ми разкажеш за Харалд Юллвен. Или искаш всички да те разберат, докато излизаме от заведението? Я виж оня тип там, с малкото радио, залепено на ухото му.

Тя пребледня и се отпусна тежко на стола си. Бях избухнал доста безсърдечно, а възпитаните мъже не удрят жените под кръста. Но тя не бе проявила желание за общуване с мен, а пред очите ми непрекъснато бе Ялмар Нюмарк: продължавах да го виждам как лежи в полутъмното си жилище, задушен с възглавница, лишен от картонената кутия, пълна с изрезки от стари вестници, изчезнала внезапно и безследно.

Седнах и направих въртеливо движение с показалеца си към подслушвателната станция на съседната маса, знак да бъде намален томът на слуховия апарат.

Тъй като отново бях набрал предимство, аз се облегнах напред, на ръба на масата, и подех:

— Та значи ти си живяла с Харалд Юллвен? До самата му смърт. А може би и това си забравила?

— Не — прошепна тя.

Долната й устна увисна и Елисе затършува из чантата си за носна кърпа. Бързо я намери и закри с нея устните си, сякаш да прикрие издайническата слабост, която я бе обзела. Хвърли ми един немного нежен поглед, мрачен като срутен тунел. Лицето й се смали, а бузите й хлътнаха.

— Колко години живяхте заедно? Петнайсет? Шестнайсет? — попитах.

— От 1959 година.

— И съвсем до края?

Тя кимна мълчаливо.

— Разкажи ми как умря той!

Очите й се разшириха. Каза, запъвайки се:

— Аз… това… не! Ако искаш, върви в полицията. Свършила съм с този въпрос. Не знам нищо. Той просто излезе. И не се върна повече. Дойдоха от полицията. Те ми казаха.

— И никакви предупреждения? Никакви тайнствени разговори?

Тя поклати отрицателно глава.

— Как живеехте? От какво се прехранвахте?

— Както… както повечето хора. Та аз работех. А и той бе продължил да работи като куриер тук и там. Той… той намери своето място.

— Своето място в обществото, което мразеше и презираше?

— Той…

— Запази ли си същите политически убеждения и след войната?

Очите й се разгоряха отново.

— Вие сте някакви проклети идиоти, вие… вие всички… Не можете и след смъртта му да го оставите на мира, защото веднъж е сгрешил. Дори когато е мъртъв, няма право да си отдъхне. Пак идвате, съскате като злобни джуджета и бълвате непрекъснато въпроси за онова време. Той бе изтърпял наказанието си за всичко, което е бил извършил тогава — много преди да го срещна. Това не е ли достатъчно? Не е ли достатъчна една излежана присъда? Трябва ли да мърсите и да оплювате всичко и всекиго?

— Съжалявам. Но аз принадлежа към едно поколение… Първото нещо, което си спомням, а трябва да съм бил на не повече от две години, бе грохотът на бомбите, хвърлени над Берген, и невероятната, ужасно потискаща атмосфера в скривалищата, където се притискахме един в друг, нощ след нощ, утро след утро.

— И аз помня. Това бяха английски бомби, Веум.

— Ала войната започнаха нацистите. И хора като Харалд Юллвен искаха да я спечелят за сметка на сънародниците си.

— Добре, добре… — Тя се сви и утихна. — Това е било в такъв случай неправилно схващане, за което той е заплатил доста след войната. Но това ни най-малко не ми попречи да се влюбя в него.

За такъв внезапен неин изблик нямах подготвен отговор. Замълчах за момент. Оркестърът се бе върнал. Нещо ме парна, като чух, че свири „Както минава времето“. Около нас танцуваха именно те — нашите сънародници — двойка по двойка, плътно притиснати и сантиментални. Повечето от тези, които бяха на дансинга, са били млади в годините на войната. Някои от тях сигурно бяха вземали дейно участие в битките на страната на правдата или на страната на врага. Но сега, подир четирийсет години, не си личеше кой за чии интереси е воювал. Времето укротява всички диви зверове. А накрая всички се озовават в музея — като експонати.

Снижих глас:

— Изхождам от това, че ти знаеш всичко, което може да се знае за Харалд Юллвен. Не смятам да ти разказвам и за другите негови престъпления: за тях той не получи наказание, но за извършването им разполагаме с най-сериозни основания да го подозираме. По време на войната, пък и след нея. Нещастни случаи, така ги наричаха. Но други биха казали убийства.

Тя се ококори.

— За какво пък говориш сега? За какви нещастни случаи? За какви убийства?

— Случайни смъртни случаи, редовно ликвидиране на хора, извършвано през войната от анонимен масов убиец. В полза на фашистките орди. Наричали го Ротеифтен, вещото бил невидим като безименен отровител.

, — И за този, за този човек… се смята, че е бил Харалд? — Елисе ме погледна с недоверие.

— Да. Той не ти ли е разказвал?

Тя стисна устни, но не успя да задържи думите си. Те излязоха от устата й, сподавени и почти беззвучни:

— Не, той не е извършвал това и слушай какво ще ти кажа! Познавах Харалд по-добре от всеки друг и знам, да, сигурна съм, че той никога не е бил в състояние да…

Сълзите й рукнаха изведнъж. Лицето й се изкриви и почервеня, тя стана и бутна с чантата си чашата бира, която се разля на покривката, и гостите от съседната маса наскачаха. Един от музикантите съвсем обърка такта на „Белите люляци“, а двама келнери вече се носеха към нас.

Елисе Блум просъска:

— Не искам повече да чувам за вас, Веум. Ако ме потърсите пак, веднага ще се обадя в полицията и само да посмеете, предупреждавам ви, за вас ще стане много лошо.

Тя погледна презрително келнерите, които вече стояха до масата.

— Съжалявам. Тръгвам си. Господинът плаща.

Без да ме удостои повече с поглед, тя се завъртя на токчетата си и тръгна към гардероба. Сервитьорите раздигаха масата, а управителката донесе сметката. Когато бях платил, от Елисе Блум вече нямаше помен. Посетителите от другите маси ме изпратиха с лукави погледи, а двама от келнерите ме придружиха до самата врата, за да се уверят, че наистина си отивам.

На тротоара пред ресторанта нямаше никой. Елисе Блум си бе тръгнала за вкъщи, не минаваха никакви автомобили, валеше дъжд и небето сякаш се бе разтворило в океана. Потътрих се към дома.

24

Времето в Берген не подлежи на прогнозиране. Годишните времена се появяват и изчезват като карти в ръцете на някой небесен фокусник: неочаквана снежна буря през март, внезапна поледица в майска нощ, слънчев ден с петнайсет градуса над нулата през януари. Сякаш метеорологичните богове играят гигантски мач, използвайки слънцето като футболна топка и го ритат непрестанно извън очертанията на игрището, без да се съобразяват с каквито и да било правила, та всичко да може да се случи.

Тази година лятото се върна точно в прехода между август и септември и продължи две седмици. Но слънцето бързо изчезваше, така че никой не се остави да го заблудят високите температури.

В един от тези последни августовски дни се състоя и първият в историята Бергенски маратон. А на гости в почивните дни на седмицата при мен дойде Томас. Той потропа на вратата ми рано в събота сутринта с перчем, изрусен от слънцето, а под джинсовото му яке се виждаше щампованият на тениската му образ на Мики Маус. Когато отворих, двамата постояхме неподвижно, оглеждайки се един друг. Той изглеждаше малко смутен, но не се възпротиви на прегръдката ми. Бе израсъл през лятото и сега зъбите в устата му не ми изглеждаха така детински едри, както преди.

Не е лесно да се поддържа контактът с детето, което имаш право да виждаш само един път на две седмици. Този път той имаше много да ми разказва и прекарахме заедно една приятна събота. Попитах го дали желае да го закарам вкъщи рано сутринта в неделя, тъй като щях да взема участие в маратона, но за мое учудване Томас пожела да дойде с мен.

— Ще успея после да се върна навреме — каза той.

— Но не е изключено да ти се наложи да ме чакаш дълго — казах, — четири, пет часа, може би.

— Ще си взема книга за четене.

И той наистина извади една книга. Не го попитах каква. Имах чувството, че навикът на сина ми да чете много ще повлияе разстройващо на скритите ми резерви за маратона.

В неделя сутринта небето се очисти от всички летни облаци и когато пристигнахме на стадиона, слънцето заплашваше да се разгори като закъсняло огнено кълбо. О, щеше да бъде доста горещо в Хаугландската долина!

Там на пистата най-запалените бегачи вече бяха готови за загрявка. Други мажеха с вазелин някои стратегически важни места по телата си, лепяха анкерпласт върху зърната на гърдите си и може би за десети път проверяваха как са завързани маратонките им. Пред маратон винаги цари особено настроение. Ако човек не е добре осведомен, би помислил, че всички болници в страната са закрили ортопедичните си отделения и са изпратили пациентите си по домовете им за края на седмицата. Около стартовата линия се говореше само за болки в краката, пищялните мускули, стомаха и други подобни, както и за нервни разстройства, достатъчни да се напълни едно психиатрично отделение, и почти всички участници бяха обладани от дълбок вътрешен песимизъм. Съдейки по това, струваше ми се невъзможно и половината от тези бегачи да са в състояние да пробягат един километър.

Във вътрешния коридор на пистата забелязах Ева Йенсен, обула джинси и навлякла зелена тенис фланелка. Поздравихме се и я попитах дали и тя ще участва. Тя се засмя заразително и завъртя отрицателно глава.

— Ще оказвам само морална поддръжка — каза и хвърли поглед към пистата.

Червената й настилка подканяше, обляна в слънчева светлина, а наоколо хиляди чифтове спортни обувки трамбоваха зелената трева, движейки се напрегнато и кръгообразно. Проследих погледа й и открих по него Вегард Вадхайм, облечен в спортна жълта полицейска фланелка, с черен панталон и тъмносиня защитна фуражка, нахлупена над челото му. Старият национален шампион на дълги разстояния показваше добра форма още при загрявката и сигурно и този път нямаше лесно да се даде.

— Би ли взела с теб синчето ми? — потупах Томас по рамото.

Тя се усмихна.

— Разбира се. Нека дойде с мен в колата. Ще ви вдъхваме бодрост по пътя.

При нас дойде Вегард Вадхайм:

— Е, най-после и ти излезе на бял свят, Веум.

— Струва си да опитам — казах и направих няколко прикляквания, за да потисна обземащата ме нервност. После тихо го попитах: — Как върви следствието?

Той остро ме погледна:

— Всъщност никак.

— Какво означава това?

— Стигнаха до извода, че между събитията от онези години и това, което се случи сега, не може да има нищо общо. Ако се готви нещо ново, то тогава… — Той вдигна рамене — Ако ли пък не…

Изразът на лицето му беше тъжен. Тъмната му коса се бе попрошарила. Скулите му изпъкваха ясно, цялото му тяло бе слабо и костеливо. Това му придаваше неуморим вид, сякаш очакваше старта всеки момент.

Не оставаше много време. Почувствах окуражаващите погледи на Томас и Ева Йенсен и се наредих до Вадхайм на стартовата линия, сякаш той можеше да ме повлече напред със силата си на отличен бегач. Това му се отдаде през първите петстотин метра. След това той бавно взе да се измъква далеч напред, метър след метър, секунда след секунда. Когато бягахме нагоре към църквата във Фана, гърбът му все още се намираше в полезрението ми. После го загубих от очи чак до срещата ни в Хаугландската долина, само че той вече излизаше от нея, докато аз тъкмо навлизах.

Бях се приготвил да измина разстоянието за три часа и половина, тоест около пет минути на километър. Докъм трийсетия километър се държах добре, но след това пътят започна да става все по-стръмен.

След трийсет и шестия километър разбрах, че съм получил добър урок за разликата между маратона и всички останали видове бягания. Последните шест километра бяха по така стръмен път, че се придвижвах на прибежки. При последната ни среща по трасето Томас ме гледаше с тревога, а Ева Йенсен имаше вид на медицинска сестра, обзета от съмнение, че ще се задържа на краката си.

Но аз завърших докрай бягането, и то с удовлетворителното време три часа петдесет минути и десет секунди: всъщност нелошо постижение за един трийсет и девет годишен мъж, който за пръв път в живота си участва в маратон. Вегард Вадхайм доказа отново класата си и стана победител с време два часа петдесет и пет минути и шестнайсет секунди. Или с други думи, той току-що е излизал изпод душа, когато аз съм пресичал финала. Ева Йенсен предложи да ни закара до града, но аз й отговорих, че и ние сме с кола. След час бях вече в състояние да карам.

Дълго гледах подир Ева Йенсен и Вегард Вадхайм, които напускаха стадиона. Томас ме попита как е протекло бягането, но трябваше да мине доста време, преди да му отговоря.

25

Последният понеделник от месец август бе топъл и приятно окъпан в слънчеви лъчи. Жените отиваха на работа по жилетки, широко разкопчани отпред, но мъжете се бяха залепили за чадърите си и поглеждаха скептично нагоре, очаквайки признаци за дъжд. Ала над Аскьой не се рееше нито едно облаче и водата в Бюфиорд се бе изпънала огледално блестяща и съвсем спокойна. Във въздуха всичко бе замряло. Подобно време е обичайно за периода, в който лятото отстъпва място на есента. Вървях към кантората със спокойни крачки. В краката си още усещах последици от маратона, но не така силно, както бях предполагал. Тежките тренировки през отпуската ми бяха дали добри резултати, а и наложеният темп на бягане в никакъв случай не беше съсипващ.

Зад прозореца на канцеларията се простираше градът, разположен в ясни и слънчеви очертания, сякаш нарисуван от добре отпочинал художник, посрещнал утрото в чудесно настроение и решил да разточителства с боите по платното си, създавайки богата на цветове картина.

На пазара надделяваха сергиите за плодове: жълтеникави портокали, червено-гланцирани ябълки, круши, зелени като райската градина. На рибния пазар слънчевите лъчи се отразяваха в белите люспи на рибите и играеха по тях в сребърни отблясъци, а продавачите стояха, пъхнали едри юмруци в големите си джобове, и изпращаха със страстни погледи минаващите покрай тях жени.

Точно под прозореца ми, на пазара за зеленчуци, търговията бе в разгара си. Беше пълно с праз лук, зелките се надуваха самодоволни, а от тебеширенобелите, току-що извадени глави на кромид лука се излъчваше закъсняла лятна радост. Между сергиите гъмжеше от хора. Търговията вървеше успешно. А горе, при мен, бе съвсем тихо. Никой не търси частните детективи в понеделник сутрин. Повечето чакат да стане вторник.

От там, където седях, виждах Берген като на длан: магазините в центъра и площада, увенчан с дюкянчета, а по-нататък, зад пивоварната, се откриваше гледка към големия нов хотел, който все още не бе готов. По планинския склон над Йоврегате и по-нататък зад Сандвикен тъмнееха старите работнически жилища: малки дървени къщички в задънени тесни улички и високи, сиви кооперации покрай запустелите места около Ветрлид и по-нататък зад Свересборг. Във Фелиен и покрай Фиелвайен се издигаха големи и неуютни вили, модел отпреди Първата световна война, които някога са били господарски къщи, а сега се населяваха от пенсионери и наследници. На планинския склон срещу тях, южно от Юлрикен, личаха домовете на новобогаташите от петдесетте години с измазани в бяло фасади, блеснали на слънцето, с изглед над по-голямата част от града и полускрити зад гъсти дървета. Пред някои от тях имаше кокетни тенискортове, на които млади хора в бели костюми практикуваха спорта на богатите. По-горе над тях бяха общинските владения: Фльоен и природният парк с тесни пътечки между дърветата, където можеш да стъпваш по покров от нападали борови иглички, да останеш сам със себе си и да чувстваш как тишината те изпълва и успокоява. Там можеш да откриваш нови изгледи към града или да бродиш с любимата си, ръка за ръка, в топлите златисти есенни вечери. Ако си имаш любима…

А като някакъв естествен контраст на всички домове по склона на планината, долу, в края на градския площад, се бяха събрали вечно треперещите бездомници и първата за деня бутилка бира вече обикаляше в кръг. Именно към тях се бях запътил. От там започваше пътят назад — към хиляда деветстотин седемдесет и първа, може би чак до хиляда деветстотин петдесет и трета година.

Бездомниците на Берген имат свои определени сборища и повечето са привързани към тях почти като към семейство. Там винаги присъстват едни и същи от тях. Подобно място е градският площад, а другото, в ясни дни, е зад църквата „Светият кръст“. Рано сутрин в дъждовни дни можеш да ги намериш и под козирката на покрива на склад номер дванайсет в най-крайната част на кея.

По-късно през деня бездомниците се мотаят из района на Маркен и Кунг Оскарсгате. Повечето живеят във вътрешномисионерския приют на Холендергате, а някои от тях често преспиват в изтрезвителното.

Други техни любими места са зоопаркът и ротондата пред театъра. Някои обитават парка Нюгорд, а една малка групичка — улиците около площад Викен — Данмарк. Но най-голямата част от семейството на бездомниците предпочита плажа на Сандвикен, приюта на Армията на спасението на Бакегате и новия — Синият кръст, открит неотдавна в Ротхауген.

Бездомниците не са красавци и у тях няма нищо романтично. Лицата им са белязани от алкохола, те имат проблеми с нервите, злоупотребяват с лекарства и с насилие. Цветът им е синьо-червен, често са подути от бой или от удар, получен при падане в пияно състояние. С полицията са сключили нещо като мирен договор. По-голяма част от техните побоища и препирни се разразяват заради пари или в спор за някоя бутилка алкохол. Мъжете са небръснати, а жените имат лоши зъби. Косата им е сплъстена и мръсна, дрехите — ужасно вехти, а телата им изглеждат подути и сякаш загнили. През някой слънчев августовски ден, когато те разделят безгрижно бутилка бира помежду си, седнали в някое кътче на градския площад, а ти вървиш към кантората си с чиновническо куфарче в ръка и с риза и вратовръзка, можеш и да не изпиташ съжаление към тях. Ала един стар работник от „Социални грижи“ би ти разказал и по-други неща. Иди и ги виж в някое ледено ноемврийско утро, когато са прекарали нощта на открито при минус десет градуса, под някоя изкарана на пясъка лодка, без никакво утешение освен няколко капки спирт за горене, скрит в малко шишенце от лимонада. Срещни ги на втория великденски ден, когато всичките им запаси са се изчерпали и те обикалят около черноборсаджиите на алкохол и треперят от разяждащия ги алкохолен глад. Погледни в очите им, когато идват при теб и мърморят, молейки те да им дадеш една крона „за чаша кафе“. Помисли си какво виждаш в тези очи: свобода и независимост или страх, угнетеност, унижение. Пътят между обитателите на големите вили край Фиелвайен и хората, рухнали на дъното на обществото, е много къс по въздушна линия, ала между тях зее огромна и дълбока пропаст: те живеят в два различни свята.

Старите пияници около градския площад са бивши моряци, пристанищни работници и контрабандисти на алкохол. Повечето от тях са пропаднали поради пиянство и хронични нервни разстройства. Някои от тях злоупотребяват и с хапчета, но малко са тези, които бихме могли да назовем наркомани. Наркоманите са от по-новите поколения, те се подвизават около площада Оле Бул, в парка Нюгорд и около Лиле Лунгегорсван. Много малко от тях се показват през деня. Наркотиците се купуват по тъмно.

Пияниците, напротив, пазаруват, когато магазините са отворени: бира от бакалниците, ракия от магазините на Винмонополет или понякога от контрабандистите.

Прекосих площада и се отправих лениво към групата бездомни. Те ме гледаха с навлажнени устни. В брадите им блестяха капки от изпитата преди малко бира. Някои от тях ми кимнаха за поздрав. Познавахме се отпреди.

В тази група бяха шестима мъже и една жена. Четиримата от мъжете бяха прехвърлили петдесетте, а петият бе на около трийсет години, с дълга, сресана на път по средата коса, разрошена брада и опустошени черти на лицето. Жената имаше, както повечето жени от тази среда, неопределената възраст между трийсет и шейсет години. Просто е невъзможно да се повярва, че повечето от тези жени изкарват пиенето си с проституция: клиентите им сигурно преспиват с тях в пълен мрак. Тази жена бе висока и с поразяващо слабо лице. Устата й бе хлътнала и отчасти беззъба, кожата й — мъртвешки бледа, а очите — безцветни като корема на изтумбачена риба в отровено горско езеро. Косата й бе сиво-руса, тя носеше неугледно мъжко палто, а под него — дебел вълнен пуловер. Краката й бяха обути във вкоравени, омацани джинси, петдесети размер. Носеше зелени моряшки ботуши.

Единият от мъжете, бог знае защо, наричаха Обръча. На главата си бе нахлупил стара кафява шапка, та напомняше на заразен от малария и преждевременно пенсиониран някъде в южноамериканските джунгли Адолф Хитлер. Косата му бе сива, а на шията му личеше дълбок червен белег. Преди години плувал по морета и океани като корабен механик, но сега едва ли щеше да успее и да се спусне в машинното отделение.

Вдигнах една разгърната десетачка почти под носа на Обръча и забелязах интереса, който моментално се появи в очите на другите.

— Слушайте, приятели, много ми се иска да поговоря с един господин по прякор Изгорелия. Къде мога да го намеря?

Той дълго гледа десетачката.

— А, Изгорелия, да… — измърмори, а после огледа другите.

Един от тях каза:

— Навън е, с Професора. Иди към Сандвикен. Потърси го пред Подофицерската школа.

Други двама кимнаха в съгласие. Младежът с дългата, сресана на път коса бе вторачил влажен поглед в десетачката. Жената ме наблюдаваше като фигура от вкаменена юра, с поглед, мъртъв като асфалт.

Обръча каза, сякаш не бе чул другите:

— Препоръчвам ти да провериш пред Подофицерската школа. Не знам дали си спомняш Професора?

Кимнах утвърдително.

— Те често са заедно.

Мушнах десетачката в горния джоб на грубото му вълнено яке и благодарих за информацията. Той носеше около врата си зелен вълнен шал, а подпухналото му лице се изкриви в нещо като усмивка, когато измъкна десетте крони от горния си джоб и ги мушна дълбоко в десния джоб на панталона си, захлупвайки ги с длан.

— Освен това ме интересува и някоя си Олга — продължих аз. — Тази, която е ходела с Шауер-Юхан, ако все още го помните.

Обръча доби замислен вид.

— А, Юхан, да. Кой не го помни! Та той накрая и във вестниците се появи.

Останалите кимнаха тъжно. Всички си спомняха Шауер-Юхан.

— Тя жива ли е още?

— Олга, да. И тя е там, около Сандвикен. Доста страдаше. Най-вече скита сама, но Изгорелия ще ти каже къде се намира. Тя има там някакво жилище. Не можа да понесе това, което се случи с нейния Юхан. Оттогава не е дошла на себе си.

Опитах се да продължа:

— Ти знаеш ли какво точно се случи тогава с Шауер-Юхан? — Погледнах и другите. — А вие?

Лицата им станаха непроницаеми като на трите маймунки „не виждам“, „не чувам“, „не знам“. Те завъртяха едновременно глави.

— Нищо повече от това, което пишеше във вестниците — каза Обръча. — Той заслужено си го получи, този Юхан.

Напрегнах се:

— Получил си е заслуженото? Какво имаш предвид?

— А? — Той учудено ме погледна. — Ами на, загуби се. Изчезна.

— Да, но къде?

Той се обърна настрана и погледна с присвити очи към залива.

— Морето, ей там, забулва много тайни, Веум. В това мога да ти се закълна.

Попритиснах го още:

— Ти знаеш нещо.

Той тежко поклати глава.

— Но и ние можем да мислим, нали? А когато някой от нас изчезне, той отива най-вече в морето. Това е толкова естествено. Та ние намираме подслон предимно покрай морето. Една малка крачка по-навътре, и вече си в бездната му. А ако си се напоркал, бързо загубваш съзнание и просто потъваш. Това е животът, Веум. Сбогом и довиждане.

— Някои от вас, другите, помнят ли нещо?

Те завъртяха глави едновременно. Извадих нова десетачка.

— Ще платя!

Те дълго гледаха банкнотата. Ухаеше им на бира.

Един от групата заекна:

— Говореше се… Ти знаеш какъв е бил Юхан, какъв е бил в Съпротивата, през войната. Спомням си, че тази де, Олга, един път разказа, че някой ги посетил малко преди Юхан да изчезне, някой, който бил ръководител на групата му, е… на съпротивителната група, през войната. Олга трябвало да излезе, докато те двамата си говорели. Тя мислеше, че са планирали нещо, но после Юхан изчезнал, разбираш ли… и край.

Погледнах моравото лице пред мен. Косата — жълтеникава, очите — светлокафяви, а носът увиснал като уродлив картоф. Казах беззвучно:

— Някой, който е ръководил групата? Ти не знаеш ли кой? Тя не спомена ли име?

Той се напрегна с поглед, забит в десетачката. Разбрах, че банкнотата викаше някакво име, но не исках то да дойде от въздуха. Подадох му десетачката и попитах:

— Да не би да се е казвал Фанебюст? Конрад Фанебюст?

Той поклати глава:

— Не си спомням, честно казано.

Обади се Обръча:

— Можеш да попиташ Олга за това. Тя сигурно знае нещо.

Кимнах бавно в знак на съгласие.

— Може би наистина знае — повторих замислено. Вдигнах ръка за поздрав, после мушнах ръцете си в джобовете на палтото и тръгнах покрай пристанището към Сандвикен.

26

Професора седеше сам на един закръглен парапет пред Подофицерската школа, която продължаваха да наричат така, въпреки че там бяха престанали да обучават нисши военни кадри още преди началото на войната. Пред ниската ограда имаше няколко червено боядисани пейки с изглед към Куенген и към стария строеви плац, който сега бе нещо като заден двор на хотел „Орион“ и фабрика „НЕО“. По-нататък се открояваха заливът към Нурднес и модерните архитектурни сгради откъм тази страна.

Професора бе закопчал старателно всички копчета на зимното си палто въпреки топлото време. Имаше увиснали бузи, крив нос и големи и остри очи зад дебелите стъкла на очилата с рогови рамки. Главата му сякаш висеше надолу от рамената, което го оприличаваше на голям бухал. Но не заради това го наричаха Професора.

Толкова много различни съдби има по света! Професора например вече бил взел писмения изпит по математика за постъпване на работа и му оставал само устният. Четял денонощно през останалите дни до устния изпит и най-накрая някъде в главата му изгорял някакъв бушон. Така и не се явил на устния, но прекарал половин година в психиатрията, три години в санаториум за нервноболни и се върнал от там като робот с дистанционно управление, построен от медицински хапчета и пуснат в движение от опитни механици. Така и не бе оздравял напълно, а сега се движеше из нисшите слоеве на обществото като случайно захвърлена бутилка в застояла вода на солник. Трийсет години след заболяването си той седеше сам пред Подофицерската школа в изтъркани кафяви панталони, провиснали по краката му, с нечисти черни обувки и полуизпразнено шише бира, поставено на земята между обувките му.

Но погледът, с който ме удостои, не бе лишен от интелигентност. Можеше дори да те накара да помислиш, че у Професора има нещо тревожно будно, сякаш той всъщност само се преструва и играе незавидната си роля в продължение на трийсет години като някакъв износен, средновековен Хамлет. Като че бе взел решение да живее така до края на живота си и стриктно се придържаше към него.

Бях достатъчно предвидлив да купя найлонова торба, пълна с бирени бутилки, която криех дискретно зад сутрешните вестници. Тези чудесни бутилки могат да сринат всяка преграда в кръга, сред който бях решил да прекарам деня.

Поздравих Професора, седнах до него и отворих в негова чест първата бутилка. За да му покажа, че също съм от компанията, дръпнах една хубава глътка и му подадох бутилката, без да кажа нищо.

Той я сграбчи мълчаливо, пъхна гърлото й в уста и я изпразни на един дъх. В очите му проблесна нещо от глъбините на Хамлетовия поглед и той ми подаде обратно празната бутилка.

— Как е положението, Професоре? — попитах го аз приятелски.

Гласът му прозвуча хрипливо:

— О, ти знаеш как е, тече и се изтича. — Той говореше образовано, без какъвто и да било диалект. — И при теб ли е така?

Кимнах му и така седяхме известно време в мълчание. Той погледна крадешком найлоновата ми торбичка.

Извадих ново шише бира и го задържах в ръка, без да го отварям:

— Всъщност бях тръгнал да търся Изгорелия…

— Изгорелия? За какво ти е?

— Да си поговоря с него за пожара.

— За тези стари работи? Боже мой, човече!

— Търсех и Олга. Дето е ходела с Шауер-Юхан.

— Искаш да говориш с Изгорелия за нея? — Той сякаш стана любопитен.

— Не, не. Просто търсех и нея по друга работа.

— Хм… хм… — Той се замисли. — Тя минава насам понякога. Но рядко говори с мен. Никога не сме принадлежали към едни и същи среди, така да се каже.

— А тя към кои среди принадлежи?

— Тя… Тя и Шауер-Юхан се държаха настрана от другите. А след като той изчезна, тя съвсем се оттегли. Но Изгорелия…

— Да?

Той тежко поклати глава, като че да свърже някакъв разпоен проводник в нея:

— В такива дни, със слънце и ясно небе, мисля, че би могъл да го намериш към летището. Опитай се да го потърсиш там, е… е…

Разбрах, че мисълта му е раздвоена между името ми, което не можеше да си спомни, и бутилката в ръцете ми.

Отворих бутилката и му я подадох.

— Веум — казах.

Той ме дари с голяма и светла усмивка, но не се обърна към мен по име. Когато се надигнах и тръгнах, бутилката вече изливаше съдържанието си в устата му. Слънцето грееше през кафявото стъкло и го напъстряше със златисти отражения.

Намерих Изгорелия, изтегнат на припек край малкия кей близо до старото морско летище около Сандвикен. Той бе във весела компания: две двойки и четири бутилки, а лежащите до тях найлонови торбички обещаваха още. Склонът бе каменист, покрит с едър чакъл, но всички бяха подложили палтата и пуловерите си под главите, та се чувстваха чудесно под слънчевите лъчи.

Жените бяха вдигнали пуловерите си почти до ушите. Слънцето блестеше по повърхността на камъните. Отляво се намираха пристанищните складове, които се простираха по цялото протежение на крайбрежната улица чак до градския фиорд, където белите чайки лежаха и дремеха върху вълните, а корабче на Ашкьойската фериботна линия внимателно се промъкваше от града към насрещните островчета.

Двете дами имаха същата напреднала възраст като колежката си от градския площад, но господата бяха определено под петдесетте. Единият беше джудже, мургав почти като циганин, с четвъртито лице, което би отивало на някой шегобиец от затънтена парижка улица или на някой сладострастен ласкател от оживен публичен дом. Той се бе съблякъл гол до кръста, но не бе свалил тирантите си. Кожата на гърдите му бе тебеширенобяла и женствена. Изглежда, никак не се срамуваше от гърбицата си.

Изгорелия лежеше по гръб с ръце, скръстени под тила, примижал на слънцето. Беше облечен във фланелка на сини и сиви квадратчета и носеше кафяви панталони. Беше си свалил обувките и мърдаше пръстите на краката през дупките на чорапите си. Лицето му блестеше, както изгряващото слънце блести върху японски изписан порцелан. Кожата бе огненочервена и напукана, очите леко воднисти, а самият той бе стопроцентово плешив, сякаш някой бе опърлил косата по цялото му теме. Той бе единственото видяно от мен доказателство, че известният пожар на Фьосангервайен през хиляда деветстотин петдесет и трета година наистина се е случил. Само един поглед върху лицето му ми бе достатъчен, за да разбера веднага истинската същност на трагедията от пожара в „Пофугл“, както и да осъзная защо някои все още се питаха кой е бил по-щастлив: загиналите тогава или оцелелите.

Спуснах се по склона и срещнах учудените им погледи. Дамите бързо дръпнаха краищата на пуловерите си надолу и аз разбрах, че за момент ме помислиха за полицай, защото джуджето закри с якето си няколко от бутилките.

— Извинете, че ви обезпокоих — казах аз. — Не знам дали ме познавате. Казвам се Веум и съм готов да заплатя за… безпокойството.

Подадох им отворената найлонова торбичка и щом видяха как плащам, те се отпуснаха, а джуджето каза:

— Добре дошъл сред зеленината…

Седнах на слънце. Помълчахме известно време. Неправилно е човек да избързва, когато се намира в подобна компания. Тези хора са изпълнени с безпокойство само когато остават пет минути до затварянето на магазина за спиртни напитки и бързат, за да не закъснеят. Иначе си живеят спокойно, стига да имат наблизо поне една пълна бутилка. А и не пият много, но просто около тях трябва да има нещо за пиене.

За тях, както впрочем и за всички останали, дните са различни. Има добри дни и тогава изкарват с една или две бири. Има тежки дни, когато не им стигат и две бутилки коняк.

През тези дни това място бе тихо. Нямаше голямо движение по пътя, а и вече не бе време за каране на лодка, та брегът се простираше пуст. Зад нас се издигаха склоновете на планината, закръглени и надебелени откъм Фльоен, стръмни и тъмни откъм Сандвикефиелнет. Слънцето се оглеждаше в стъклата на прозорците на къщите по склона и по-горе в една гладка скала, която приличаше на каменносива змейска крепост.

Седях, обгърнал с ръце коленете си. Зареях поглед към морето. Вълните се носеха незабележимо към носа на Нурднес. Казах:

— Аз всъщност исках да говоря с теб, Изгорели.

Той ме стрелна с присвити очи:

— Аха? За какво де?

— За това, което се случи тогава.

— Кога?

— Когато изгоря фабриката, през хиляда деветстотин петдесет и трета.

Той се надигна от земята и седна. Лицето му сухо изпука от направената гримаса.

— За пожара?

— Някои неща изплуваха на повърхността. Говорих със Сигрид Карлсен, вдовицата на Холгер Карлсен. Говорих и с други. — Наведох се напред. — Ти си единственият останал жив. Знаеш това, нали?

Той отвори внезапно очите си и ме стрелна с твърд поглед:

— Да, знам това. Виждам го всяка сутрин в огледалото. Виждам го вече трийсет години, всяка сутрин. Разбираш ли?

Кимнах безпомощно.

— Да.

— То ми отне живота. Тогава бях съзнателен и сръчен работник, а какво остана от мен? Минаха много години, преди да се почувствам така добре, както сега. Първите години бяха изпълнени само с воднисти зинали рани и неуспешни присаждания на кожа. Това унищожи живота ми и аз си спомням всичко, Веум, о, всичко си спомням. — Той взе напосоки една бутилка и отпи голяма глътка. — Само не ме занимавай със стари новини. — След още една солидна глътка той каза по-спокойно: — Какво всъщност искаш да знаеш?

Останалите ни слушаха безмълвни. Ниско над нас летеше чайка и пищеше тънко и хрипливо, навявайки спомен за едно ужасно минало.

— Аз… Аз бих те помолил, ти… просто да ми разкажеш за пожара. Пожара, както си го спомняш. Точно както се случи.

Той тихо повтори:

— Пожарът, точно както се случи… Денят, в който гореше… И сега виждам пред себе си производственото хале, като че ли се намирам вътре в него. Бе високо три етажа, за да се използва височината на падане. Боите се подготвяха в огромни цистерни, разделени на по няколко камери. На всеки етаж се прибавяха нови вещества и се осъществяваха нови процеси. На всеки възлов пункт имаше множество контролни скали, уреди за измерване на налягането и така нататък. — Той сякаш се пренесе в друго време, а ние продължихме да седим притихнали. — Най-отдолу лежаха резервоарите за готовата боя, в които тя биваше разреждана, преди да потегли за опаковъчната станция, където празните кутии се движеха на конвейер, напълваха ги с боя и ги опаковаха в картонени кашони, откарвани в експедицията.

Погледнах подпухналото му лице и се опитах да си представя как е изглеждал през хиляда деветстотин петдесет и трета година. По онова време Улай Усвулд е бил около трийсетгодишен, не така пълен, както сега, но по всичко изглеждаше, че е имал силно тяло. Предполагах, че е бил и добър работник. Плещите му все още внушаваха респект и по всичко личеше, че е бил обещаващ мъж. Но лицето… Било ли е красиво? Добре избръснато? Може би с малки мустачки? А косата му, какъв ли цвят е имала? Светъл? Тъмен? Бе ми невъзможно да си го представя.

— Всеки от нас си имаше определено работно място и определени задачи за изпълнение. Но работата, която вършехме, не беше обикновена, във всеки случай що се отнася до производственото хале. Човек трябваше да бъде през цялото време нащрек, да наблюдава внимателно сместа, евентуално да увеличава някои дозировки или да намалява добавката на едни или други вещества. Тоест никой нито за минута не биваше да седи спокойно, а да следи целия процес, който се извършваше в подопечния му производствен възел. Работата бе и физически тежка, особено когато трябваше да се налива допълнително някакъв разтвор, нещо, което изморяваше тялото, но не това беше основната причина за изтощението ни. Най-много страдахме от въздуха, винаги замърсен. В него винаги имаше остатъци от всички примеси, а по онова време в производството на бои се използваха много силни разредители, отровни вещества, които, както чувам, вече са забранени за употреба. Когато денят се търкаляше и работното време свършеше, ние винаги чувствахме главите си натежали и минаваха няколко часа, преди да са почувстваме отново бодри и свежи. Имахме и главоболие.

— Но не поставяхте ли въпрос за всичко това пред управата на фабриката?

Той ме погледна почти презрително.

— Да, да, поставяхме го. Но трябва да знаеш, че тогава времената бяха други. Управата не се интересуваше много от нашите оплаквания. И именно тук бе и една от слабостите на Холгер Карлсен: той не бе достатъчно твърд, когато това наистина се налагаше. Аз никога не съм обвинявал Холгер за това, което се случи, независимо че много други не се сдържаха. Но ако наистина се е опасявал, че в производственото хале отнякъде изтича газ, той просто трябваше да ни призове да напуснем работните си места, тоест да започнем стачка.

— Но ти каза, че той не бил сигурен?

— Не знам бил ли е, или не. Само казвам, че ако наистина се е опасявал от това, трябваше да ни съобщи и да изведе хората от халето.

— Значи не е говорил с вас, с работниците, за това?

Той завъртя глава.

— Виждах го, че ходи напред-назад и мисли за нещо. Моят работен възел бе на предпоследната тераса, а Холгер, като цехов майстор, бе съвсем долу, на пода. Той имаше малко преградено помещение със стъклени прозорци, близо до вратата, където водеше дневника си за извънредните работни часове и записваше количеството на използваните в производството на боите вещества и други подобни неща. От време на време забелязвах, че просто седи и гледа във въздуха, без да вижда каквото и да било. Няколко пъти, сякаш случайно, ме попита: „Не усещаш ли нещо във въздуха, Улай?“, а аз му отвръщах: „В този въздух винаги има нещо.“ Но в деня, преди да се запалим, отново дойде при мен. „Улай — каза той, — ще изляза съвсем за малко. Ще ми направиш ли тази услуга да постъпиш за момент на моето място?“ Разбира се, че веднага се съгласих. Бях най-добрият в работата след него, а за да се седи на мястото му, бе необходим опит. Когато се върна обратно, той се затвори в малката си клетка и остана дълго така, забил поглед пред себе си. Няколко пъти излизаше навън, поемаше дълбоко въздух и отново се прибираше. По едно време видях, че вдига телефона и набира някакъв номер, но сложи обратно слушалката, преди някой да се обади. Същия ден, когато се връщахме вкъщи, аз го попитах, да не би да се е случило нещо. Той гледаше вторачено пред себе си и тихо ми отговори: „Не съм сигурен, Улай. Може би, а не е изключено просто да ми е лошо.“ Повече не приказвахме за това. А на следващия ден… на следващия ден избухна пожарът.

Той направи кратка пауза. Другарите му по чашка го гледаха с широко отворени очи. Стана ми ясно, че те никога не бяха чували тази история. Страхувах се да не го прекъснем. Беше завладяващо да се слуша този човек, единственият останал жив, макар фактически да се е намирал в производствения цех на „Пофугл“, когато огънят се е разразил…

— Спомням си добре този ден. Беше меко, топло утро — както днес, само че през пролетта. Отидох на работа с велосипеда и излязох от къщи по-рано, защото исках да взема един душ. Нямахме такива удобства вкъщи, но във фабриката ползвахме сносен душ и гардероб, които ни бяха много необходими, за да сваляме от себе си мръсотията след работно време.

— Беше ли женен? — Въпросът ми се изсипа неочаквано и бях готов да си прехапя езика за тази грешка, защото веднага забелязах, че той излезе от равновесие.

— Не-е… Живеех у дома, при родителите си. Имах си и едно момиче, но след нещастието… всичко просто… отиде по дяволите. — Погледът му угасна и лицето му потъмня.

Затаих дъх и повече не се обадих.

Той отново, макар и бавно, се върна към темата:

— Започнахме работа в седем и първата половина на деня мина както обикновено. Нищо необичайно. А когато гръмна… това стана толкова бързо, че го виждам като на диапозитиви. Самата експлозия…

— Експлозията неочаквано ли стана, или бе предшествана от друго?

— Не. Нямаше никакви предзнаменования, с изключение може би на съмненията, които са вълнували Холгер. Спомням си всичко така ясно, сякаш е имало пожар вътре в главата ми. А май че наистина имаше. Всичко стана бяло.

— Бяла боя ли правехте в този момент? — попита джуджето.

— Не, не… светлината. Целият огромен цех побеля ослепително за един миг. Експлозията стана над мен, в един от най-горните резервоари. Видях Холгер, той стоеше полуизправен в остъклената си стаичка, сякаш бе чакал това да се случи. Може и да е успял да види нещо отдолу, някакъв признак, че ще има експлозия, миг преди да стане. Един от мъжете горе бе направо вдигнат във въздуха и просто висеше над нас в този ослепително бял момент, там горе, дванайсет метра над бетонния под. В следващия миг… — Той тежко си пое дъх. — Всичко стана така бързо. В морето го наричат огъня на свети Елм — огън, който внезапно обхваща всички корабни въжета. Така стана и при нас. Боята горе се бе запалила и се сипеше върху нас като огнен дъжд във всички посоки, сякаш целият цех се бе превърнал в смъртоносна стихия. Виковете… господи, как страшно крещяха те, като запрени дяволи, като не знам какво… Холгер бе изскочил от остъклената си клетка, грабнал в ръцете си пожарогасител и се опитваше да пръска с него наоколо, но безнадеждно. Беше все едно да пикаеш във вулкан, горе-долу такава бе ползата от пожарогасителя. Излетях надолу по стълбата. Дрехите ми горяха, а на лицето ми сякаш се бе залепила твърда кора, като че не си бях свалял новогодишната маска и тя се бе вгоряла навътре в кожата ми. Когато вече бях долу, аз се препънах в един от падналите на пода. Той лежеше с лице към земята. Хванах го под мишниците и започнах да го влача към вратата. Погледнах натам. Холгер бе захвърлил пожарогасителя. Видях го много ясно как отвори вратата. Силуетът му се очерта в рамката й, после видях, че той се олюля и се хвана за лицето. През всичкото време около нас гореше, избухваха малки експлозии, цялата сграда се тресеше, като че имаше земетресение или бе експлодирала атомна бомба. Усетих, че се свличам на колене. Нямах повече сили да мъкна с мен другия. Гледах отчаяно към вратата и тогава той влезе вътре, куриерът, Харалд Юллвен. Той ме извади от там, ако не бе той…

— Спомняш ли си добре?

— Не, точно в този момент загубих съзнание — прекъсна ме Изгорелия. — Не си спомням нищо повече, освен че гледах нагоре към лицето на Харалд Юллвен, после стана тъмно. Не си спомням нищо повече до момента, в който се събудих в болницата. Бях опакован в бяло от главата до краката и имах такива болки по цялото тяло, та ми се струваше, че ме пекат жив на шиш. Честно да ти кажа, мислех, че съм се събудил в ада.

— Господи, какъв ужас! — възкликна едната от жените.

— Това е ужасно! — каза другата.

— Трябва да се радваш, че в края на краищата си излязъл жив от там, Улай, татенце — простена джуджето.

Изгорелия го погледна със застинали очи.

— Именно това се чудя от тогава, дали наистина съм имал щастие, или щеше да е по-добре и аз да бях изгорял заедно с повечето от другите.

— Ако бе станало така, никога нямаше да ни срещнеш — каза джуджето.

— Петнайсет души си отидоха. Само аз и още двама оживяхме, а след няколко години и тях закопаха в земята. Холгер, Пидиен, мои другари в работата от много години… защо именно аз трябваше да оживея? Те имаха семейства, жени и деца, щеше да бъде по-добре, ако някой от тях беше оцелял… От време на време дори съвестта ме мъчи…

Едната от жените сложи дебелата си ръка на коляното му…

— Не трябва така, не трябва.

— Не трябва? — Той я погледна съвсем покрусен. Все още не се бе отърсил от мислите за преживяното през хиляда деветстотин петдесет и трета година.

Казах му бавно и внимателно:

— Значи Холгер Карлсен е излязъл през вратата и веднага след това вътре е влязъл Харалд Юллвен?

— Да, да… и ме спаси. Той ме спаси, разбираш ли, а този, когото влачих, бе един от другите, които оцеляха, за известно време…

— Точно така. Той те е спасил.

Това бе най-важното нещо за Изгорелия и не желаех да му противореча. Но защо той не бе спасил Холгер Карлсен? Защо Холгер Карлсен не е успял да се измъкне, когато вече е бил излязъл жив от производствения цех? Ясно е, че е имало по-малки експлозии, вероятно е, че е могло да бъде ударен от някоя падаща желязна греда по главата, но дали това са били съвсем допустими неща? Случайностите изплитат около всички нас мрежата на съдбата, но независимо от това винаги остава място на съмнение.

Отворих с бавни движения бутилка бира и я подадох на Изгорелия.

— Вземи. Сигурно ти е пресъхнала устата.

Той ме погледна с празни очи, взе бутилката, захапа я и отпи.

— От много години насам устата ми е пресъхнала, Веум — каза той.

27

Слънцето ни огряваше отдясно, когато на площада на Сандвикен аз видях в отражението на една витрина всички нас — петимата. Джуджето, когото всички наричаха Великана Улсен, и двете дами водеха колоната. На жените им се ходеше до тоалетна, а Великана Улсен държал някаква приземна стая на Сандвикен. Отзад вървяхме Изгорелия и аз. Той ми бе обещал да ме заведе до жилището на Олга Сьоренсен, ако тя наистина все още живееше там, където е живяла преди две години.

Когато видях отраженията на всички ни във витрината, нещо ме порази: аз не се различавах от тях. За един частен детектив бе до голяма степен важно да запазва анонимността си не като се отнася с пренебрежение, а напротив, като се стреми да се слее с околната среда и да изглежда напълно естествено сред играчите на бинго например или в пияна компания, с тежки найлонови торби, пълни с бутилки, в ръце, но въпреки това гледката във витрината ме порази. Пригладих косата си със свободната си ръка и се опитах да пооправя дрехите си. По възрастната дама, с която се разминахме, ни хвърли остър поглед, в който не забелязах никакво учудване от това, че вижда и мен в тази компания.

— Но Олга няма нищо общо с пожара, нали? — каза Изгорелия.

— Не, не. Трябва ми за друго нещо — отговорих аз приглушено.

— За Шауер-Юхан? — попита внимателно той.

Погледнах го бързо, преди да му кимна.

— Ти познаваше ли го?

— Нее… Не повече, отколкото другите. Знаеш, че щом човек един път е попаднал в нашите среди, повече не му се обръща особено внимание. — Позапъна се и снижи глас: — Преди няколко години се опитах да сваля Олга, но по един или друг начин тя ме отблъсна. Пък и сам виждаш какви са ми шансовете с тази физиономия. Последните трийсет години съм получавал любов само срещу заплащане или с жени в пияно състояние, когато те се търкалят с когото и да било.

Не му отговорих, само кимнах с глава и прехапах устни.

— Ей, спрете за малко! — провикна се Великана Улсен. — Ще съберем пари за бутилка хвойнова водка, а аз ще взема такси до „Котва“ и ще я купя. Хайде!

— Налага се да отидем догоре и вече обещах — натърти многозначително Изгорелия. — Пък и нямам пари.

— А ти? — Той ме погледна, изпълнен с надежда.

Измъкнах пет десетачки от вътрешния си джоб:

— Ето, вземи. Това е от името на Изгорелия.

Лапите му сграбчиха парите, както кофата на багера поглъща станиола на хартийка от шоколад.

— Ти си добре дошъл при нас, стига да искаш. Изгорелия знае къде сме.

Великана Улсен и дамите завиха надясно, а ние продължихме нагоре по стълбите покрай Южната мера. Изгорелия спираше често да си почива, така че вървяхме доста време.

Олга Сьоренсен живееше на втория етаж в сива къща с комини на Киркегате, улица, която започва от Сандвикенската църква и свършва в района на старите къщи около Формансвай: от кръщелния купел до гроба.

Качихме се по стълбата на втория етаж. На кафяво боядисаната врата имаше табелка с надпис „Йенсен“, но според Изгорелия това никак не пречело там да живее Олга Сьоренсен. Не успяхме да се убедим напълно в твърдението му, защото никой не ни отвори.

Погледнах със съмнение табелката на вратата.

— Сигурен ли си, че не се е преместила?

— Разбира се. Щях да чуя за това.

— А името на вратата?

— Същата табелка висеше там още когато бях тук за последен път. Тя просто не я е сменила. Долу върху пощенската кутия сигурно стои нейното име.

Кафявата врата не ни съобщи нищо повече. Зад двете тесни, в разсъхнали се рамки, стъкла на прозорците забелязахме пъстро перде, но лампа вътре не бе запалена.

— Тя сигурно скоро ще се върне — каза Изгорелия. — Във всеки случай вече знаеш къде живее. Можем да отидем долу при Великана Улсен и да изчакаме там.

Когато излизахме, проверих имената върху пощенските кутии. Той имаше право. На една от тях бе написано „О. Сьоренсен“.

Пристигнахме долу при Великана Улсен точно в момента, когато една от дамите слезе от такси със синя найлонова торбичка (с емблемата на „Винмонополет“) в едната си ръка и със саксия в другата.

— Изпратиха ме за пиене. Мисля, че Великана Улсен искаше да си направи кефа, докато чака. Купих и това растение. Реших, че ни трябва украса.

На ясната дневна светлина лицето й изглеждаше открито и малко наивно, с широки пори и пълни устни, само частично камуфлирани под грапав слой червена мазилка и с очертания на полумесец.

Провряхме се надолу по стълбата в тъмно и студено мазе. В мазето изпод пролуките на една врата излизаше светлина и когато я отворихме, попаднахме право в обятията на Великана Улсен и дамата му. Те лежаха на пода леко облечени, сякаш изпробваха плажни съоръжения. Стаята беше малка и щом и тримата влязохме, тя заприлича на стадион по време на големите полуфинални мачове. Великана Улсен оправи панталоните си, а дамата му — полата си. Изгорелия седна в единственото кресло в стаята, останало от времето на Трийсетгодишната война, а дамата със саксията прекоси стаята и отиде в кухнята, състояща се от цинкова мивка и дървено ведро. До ведрото имаше отворена опаковка от прясно мляко и десет празни бирени бутилки.

Тя очевидно познаваше обстановката, защото измъкна една табуретка и я постави до отворената врата.

— Седни — обърна се Великана Улсен учтиво към мен. Имах възможността да избирам между електрическата печка, която Улсен и дамата му бяха бутнали настрани, когато са правели упражненията си, и една катурната бирена каса. Предпочетох касата от бира, а Великана Улсен се настани върху електрическата печка.

— Ще трябва да ни сервираш, Лисбет — каза той на дамата си, която послушно отиде в кухнята и донесе пет мръсни водни чаши.

Хвойновата ракия заискри в чашите и ние се чукнахме за наздраве. По стените нямаше картини с изключение на това, че на една от тях той бе залепил страница от вестник „Бергенс Тидене“. Не знаех с каква цел. И то тъкмо страницата за селскостопанската информация. Стаята тънеше в полумрак, защото слънчевите лъчи изобщо не стигаха до нея. Беше като в края на годината или призори.

— Как ни е уютно тук, а? — каза Великана Улсен и се огледа сияещ.

Дамата му остана по средата на пода, без да има къде да седне, освен връз него самия. Предварително бях забелязал, че тя се колебае дали да го направи, и не ми бе трудно да отгатна защо. В един от ъглите лежаха захвърлени долните й гащи, които Улсен бе успял да смъкне, преди да дойдем.

Лицето й, с трудноопределима възраст, се обърна към мен. Очите й бяха кафяви, косата — тъмна и несресана, с няколко безредно висящи дълги светлокафяви кичура, а в погледа й се четеше пустота. Аз чак сега забелязах, че ми е била позната през цялото време, но едва сега бях разбрал това.

— Кажи, не те ли познавам отнякъде? — попита ме тя с хриплив глас и отново затвори едното си око, сякаш това щеше да й помогне да ме огледа по-добре.

— Често се въртя наоколо — казах аз. — Насам-натам из града.

— Всъщност кой си ти?

Не отговорих направо.

— Някога работех в дом за деца без родители.

— Аха. — Лицето й посърна. — Взеха ми момичето. Дадоха го в детски дом. После получи родители осиновители. Сега дори не знам къде е.

— Не мисля, че съм имал нещо общо с тази работа.

— Не, не знам. Прости, имам чувството, че оттам съм те запомнила.

— Да, може би — отговорих нехайно.

Не посмях да й кажа, че бяхме съученици. Може би нямаше да й хареса, че някой си спомня каква е била преди много години: красиво младо момиче, но твърде лекомислено. Тогава, преди трийсет години, долу-горе по времето, когато е изгоряла фабриката „Пофугл“.

— Ето, седим си тук и се забавляваме! — провикна се Великана Улсен и изпразни чашата си, за да си налее нова.

Изгорелия седеше неподвижно в креслото. Взрян пред себе си, нищо невиждащ и нечуващ. Дамата в кухнята продължаваше да седи със саксията в скута си, като че ли се бе отказала да намери свободно място, където да я постави.

— Жалко за хората — каза дамата на Улсен. Казваше се Лисбет и си я спомнях все по-ясно. Бяхме в седми клас, когато някой бе успял да я обезчести в една от строящите се нови сгради. А ние блещехме очи, когато той ни описваше достойнствата, които притежавала. Тя най-накрая седна на пода и ако бях достатъчно нахален, можех да се убедя поне в някои от описанията му.

Да, жалко за хората. Жалко за момичета като Лисбет, към които бяхме изпитвали изпълнено със страх влечение, ние, които принадлежахме към въздържащите се така рано в живота. Да, жалко за момичета като Лисбет, които бяха имали издължено, непохватно младо тяло, облечено във фланела и памучна пола, и дълбок, почти мъжки смях… Жалко, че сега тя трябваше да седи тук, на пода на едно мазе, трийсет години по-късно и да съжалява хората и самата себе си.

Жалко и за Изгорелия, чието лице и живот бяха обезобразени поради безразличието, проявено от други хора, жалко за Великана Улсен, този неприспособил се към живота Палечко, толкова висок, че едва можеше да захапе края на брадата на някой от другарите си.

Жалко за дамата със саксията, защото я бяха изпратили за алкохол, докато другите се любеха, а не беше ли малко жалко и за мен, тъй както си седях с чаша хвойнова водка в ръката и с цял низ неразкрити престъпления, които ме чакаха на дневен ред.

Погледнах часовника си. Бяха изминали няколко часа, откак посетих къщата, където живееше Олга Сьоренсен. Не бяхме си говорили особено и дори не бяхме пили много. Бяхме седнали в мрака на мазето, наблюдавайки как дневната светлина мести правоъгълните си отпечатъци по пода квадрат по квадрат. Светлината падаше вътре през тесен прозорец, покрит с мрежа за курник, през който се виждаха обувките на хората, минаващи отвън по тротоара.

Лисбет дремеше в ъгъла си. Устата й се отвори, устните станаха по-меки, като на дете: „Пуфф, пуфф…“ — похъркваше тя. Великана Улсен обгърна със свободната си ръка раменете й и я подпря. За миг видях, че в очите му проблесна нежност, но той бързо се съвзе и ме стрелна с ироничен бърз поглед, сякаш искаше да каже: „Скиф ква мадама имам!“

Изгорелия нещо си мърмореше.

Жената, седнала край кухненската врата, галеше листата на растението в саксията с нежни и сладостни милувки.

Станах от касата за бира, оставих на нея празната чаша и се протегнах.

Изгорелия вдигна очи към мен:

— Ще тръгваш ли?

— Ще се опитам пак да намеря Олга.

Той кимна:

— Аз оставам тук.

Намерих лист хартия и надрасках по средата му адреса на кантората и телефонния си номер.

— Ако си спомниш още нещо, моля те, бъди така добър да ми се обадиш.

— Още нещо? За какво?

— За пожара.

— А, за това… Няма какво повече да ти кажа.

— Да, да, но все пак.

Той кимна:

— Поздрави Олга.

— Да, непременно я поздрави — обадиха се и другите.

Лисбет отново бе отворила очи.

Кимнах на всички и ги оставих. Преди да затворя вратата зад себе си, чух гласа на Лисбет:

— Чудя се откъде го познавам. Сигурна съм, че съм го виждала преди.

Преходът от полумрака към светлината беше ослепяващ. Сякаш се бях озовал в един нов свят, измит до бяло и блестящ, току-що изваден от пералнята и закачен за съхнене, за да го видят хората от мазетата. Но само за да го гледат, без да го докосват.

28

И този път никой не отвори вратата с табелка „Йенсен“. Натиснах звънеца с всичка сила, като сантиментален амбулантен търговец, който някога е продал тук чифт дамски чорапи и вече не го е напуснала надеждата, че когато и да е ще го пуснат да влезе вътре. Но накрая бях принуден да се предам.

Слязох бавно по стълбите. Една от вратите на първия етаж се открехна и аз видях две подвижни очи, които ме наблюдаваха над предпазната верижка.

Когато срещнах погледа й, тя започна бавно да затваря вратата.

— Хей, чакай — казах аз. — Не затваряй!

Тя не затвори до край. Над блестящата предпазна верижка стърчеше голям и остър нос, кожата й бе стара и набръчкана. Имаше синьо-черни шавливи очи и аз си помислих:

„Вечната бърза дама от първия етаж, винаги на мястото си, винаги на разположение.“

Минах веднага на въпроса:

— Извинявайте, може би знаете къде се намира госпожица Сьоренсен от горния етаж?

Тя завъртя глава и ме погледна любопитно:

— За какво става дума?

— Трябваше да й предам поздрав от един стар познат…

— Охо… — нямаше вид, че ми повярва.

— Често ли излиза за дълго?

Тя бързо каза:

— Имаше и вчера гости. Може би поздравите вече са й предадени.

— Кой е бил при нея?

— Не знам. Някакъв господин. Видях го само в гръб, когато излизаше.

— Как изглеждаше? Виждали ли сте го преди това?

— Не. Беше тъмно. Облечен бе обикновено — с шапка и палто, но хубаво.

Нещо ме прободе между плещите.

— Някакви особени белези? Не ви ли привлече вниманието нещо по-специално?

— Не знам…

Колебаейки се, казах:

— Не ви ли направи впечатление… начинът… походката му?

Тя сякаш се замисли. Изведнъж лицето й просветна:

— Да, разбира се. Като ми казахте това… всъщност мисля, че той влачеше единия си крак. Да, куцаше!

Изпотих се, обля ме гореща вълна, а в следващия миг изтръпнах, вледенен от студ.

Устните ми бяха съвсем вкоравени, когато казах:

— Може би имате ключ от жилището й?

— Ключ? Не! — Тя ядосано завъртя глава: — А портиерът пък е назначен от общината, така че изобщо не можеш да го намериш. Не, трябва да я чакате, докато се върне. — Тя се приготви да затвори вратата.

— Добре… Ще бъдете ли така добра да дойдете с мен горе? Мисля, че ще трябва да влезем насила. Може би с нея се е случило нещо лошо.

— Да влезем насила? Вие сте луд, човече! Ще се обадя в полицията!

Вратата пред мен се тръшна, но отвътре не дочух стъпки. Тя още стоеше зад вратата и слухтеше.

Казах пред затворената врата:

— Обади се! — и отново се качих нагоре по стълбите.

Животът се движи кръгообразно, описвайки по-големи или по-малки кръгове. На известни интервали се озоваваш в някоя ситуация и си казваш сам на себе си: „Това вече си го изживял.“

Когато стоях пред вратата на Олга Сьоренсен, изживях отново оня миг пред вратата на Ялмар Нюмарк отпреди няколко седмици.

И тази врата не бе трудна за насилване. Възползвах се от същите прийоми: счупих прозорчето на вратата, мушнах ръката си вътре и отворих бравата, превъртайки секрета на ключалката.

Вратата се отвори, а в същия момент се отвори и съседната врата. Мъжът, който се показа оттам, бе висок около два метра и имаше червени тиранти.

— Какво става тук, по дяволите! — изрева той.

— Обади се веднага в полицията, преди аз да съм го направил — казах му аз и погледнах безстрашно нагоре към него.

— Нямам нищо общо с полицията, дявол го взел — отговори оня, и изчезна отново вътре и затвори вратата след себе си със силен трясък.

Вдигнах рамене и влязох в жилището. Антрето беше тъмно и много късо. До едната стена стояха велурени ботинки и чифт моряшки ботуши, а на няколко единични закачалки висяха сиво-кафяво палто и стара престилка.

Предпазливо си поех дъх. Жилището вонеше на бира и на още по-лошо.

Отворих първата врата насреща ми. Беше кухнята. Мивката бе пълна с чинии и чаши, покрити с пяната на препарат за измиване на съдове, а на пода се търкаляха няколко празни бирени бутилки. В средата на масата стоеше неотворена кутия с консервиран грах, като символ на жалка празнична трапеза.

Върнах се обратно в антрето и отворих следващата врата, която водеше към дневната. Нямаше много врати за отваряне в това жилище.

Вътре изглеждаше тъй, сякаш е имало празненство. Навсякъде се въргаляха празни бутилки. Едно кресло бе обърнато, а очуканата холна маса бе килната връз омърляния диван. На пода имаше захвърлен пепелник, сиво-бялата пепел и цигарените угарки рисуваха хаотични криволици по мръснокафявия мокет.

Една жена със сива къдрава коса и хлътнало опустошено лице лежеше полуоблегната на един от столовете. На ръба на стола тъмнееше лепкаво петно, от което висяха няколко дълги, сиви кичура коса. Втвърдените пръсти на дясната ръка се бяха вкопчили в гърлото на една бутилка и жената лежеше всъщност в локва бира, която бе изтекла от бутилката. Гледаше втренчено и студено към тавана, сякаш виждаше право пред себе си райските супермаркети и вече бе на път към щандовете им за бира.

Ако това беше Олга Сьоренсен, то съседката й от първия етаж имаше право: вече й бяха предали поздравите.

29

Слязох отново на първия етаж и позвъних. Никой не ми отвори.

— Ало? — извиках на вратата. — Обадихте ли се в полицията? Ако още не сте, моля да го направите веднага.

Никой не отговори. Вероятно онази стоеше зад вратата и трепереше от страх, изплашена до смърт от това, което бях намерил горе на втория етаж.

Най-близкият телефон бе в снекбара долу на Екренгате. Съдържателят му ми позволи да го ползвам. Дежурният от криминалния отдел каза, че веднага ще изпратят кола. Тръгнах обратно нагоре по Киркегате и застанах в очакване пред къщата.

Полицейската кола пристигна и от нея слезе Данкерт Мюс. Когато ме видя, той се опря на автомобила, наведе глава и попита:

— Кой прие съобщението? Защо не ми казахте, че е позвънил Веум? Изкопвачът на трупове, така го наричаме ние.

Хвърли ми неприветлив поглед.

Носеше същото старо палто, а шапката не бе мръднала от главата му. Погледът, с който ме удостояваше, можеше да принадлежи на канибал, държан на строга диета.

— Чий живот отне този път, Веум?

Посочих къщата:

— Ела с мен!

Поведох го нагоре към втория етаж. Когато минавахме през първия, чух, че вратата отново се отваря, но не се обърнах.

Данкерт Мюс се придружаваше от Педер Исаксен, който бе както винаги мъртвешки блед и кисел. Те си подхождаха. Никой от двамата не ме понасяше.

— Веум е истински некрофил, ако ти е известна тази дума — чух зад гърба си Мюс да обяснява на Исаксен.

Когато дойдохме пред вратата, той изръмжа:

— Кой е влизал тук насила?

Погледнах го хладнокръвно:

— Ако не бях разбил прозорчето, нямаше въобще да я намеря.

— Нима трябваше да го направиш, за да я намериш тук?

В погледа му блесна злоба.

— Това е някоя от твоите проститутки наркоманки, нали? — каза той и добави, обръщайки се към Исаксен: — Веум е специалист по малолетните. И по труповете. Той е мъж с широки интереси.

— Тя се казва Олга Сьоренсен, сигурно е на шейсет години и…

— С напредването на възрастта ти май започваш да предпочиташ по-старите, а?

— Била е приятелка на Шауер-Юхан, изчезнал през 1971 година. Следствието било прекратено. Вчера тя имала посещение от мъж, който куцал. Един куцащ мъж бяха видели да излиза от къщата, където бе убит Ялмар Нюмарк.

— Бе убит?

— Да, но и това следствие е прекратено, нали?

Усетих, че пред очите ми притъмня.

— Ще влезем ли вътре, или ще стоим тук да говорим глупости? — Той пак се обърна към Исаксен: — Слушаш, нали, всичко вече е подготвил, всичките варианти на спектакъла си.

Влязохме в жилището. Жената не се беше помръднала. Имах възможност да я огледам от по-близо. Беше обута в кафяв широк панталон, а в жълтеникавия й пуловер спокойно можеха да се поберат и двама души. Лицето й бе издълбано от сиво-бели бръчки, а изкуствената челюст беше увиснала в хлътналата навътре уста.

Мюс ме блъсна с тежката си ръка в гърдите и влезе в стаята.

— Ти ще останеш там, вън, Веум!

Той спря на прага. Погледът му зашари из стаята. Измъкна от джоба на палтото си малка кафява цигарена угарка, мушна я между тънките си устни и щракна със запалката си. Мюс бе от онези типове, чиито джобове винаги са пълни със стари угарки от цигари. Беше немислимо да го видиш, че запалва нова, дълга и бяла цигара. Тя щеше да контрастира на пепелявото му лице.

Погледнато отзад, всичко изглеждаше като жанрова картина от американски криминален филм от четирийсетте години. Мюс с палто и бомбе и облак от цигарен дим над главата. Най-жалък интериор. А на пода — женски труп, който съвсем не би задоволил холивудските изисквания за красота, но със сигурност би донесъл добър хонорар за статист, когато сцената щеше да е готова.

Само че тази сцена никога нямаше да бъде завършена. Тя се повтаряше отново и пак отново, като на филмови дубли, докато вече никой не можеше да каже как би трябвало да изглежда. Единственото сигурно нещо бе, че жената е мъртва, че това не е никакъв филм и че Данкерт Мюс никога няма да може да се мери нито с Хъмфри Богарт, нито дори с Едуард Г. Робинсън.

Мюс бавно се обърна:

— Кажи сега, веднъж завинаги, каква работа имаше тук, Веум?

— Както току-що казах…

— И бъди така добър да ни съобщиш окончателната си версия още от първия път. Не желая да говоря с теб за нещо повече от най-необходимото. Ти знаеш моето отношение към труповете. То се различава от твоето.

— Да. Ти си този, който винаги закъснява на местопроизшествието, нали? — отроних аз.

— Само още нещо от този калибър, и ще прекараш остатъка от деня в предварителния арест — отговори той. — Може би трябва наистина да извършим това, но…

Вдигнах ръце и той млъкна.

— Както казах, дамата е била приятелка на Шауер-Юхан, убит през хиляда деветстотин седемдесет и първа година, като по същото време е бил убит и един мъж на име Харалд Юллвен. Харалд Юллвен, който вероятно е бил идентичен с масовия убиец от военните години Ротеифтен и който освен това може би е бил замесен в трагичния пожар във фабриката „Пофугл“ през хиляда деветстотин петдесет и трета година.

Мюс сякаш прегриза нещо в устата си:

— Слушай, Веум. Може би и вероятно, хиляда деветстотин седемдесет и първа и хиляда деветстотин петдесет и трета — боже господи! Аз те питам защо си тук днес, не те моля да ми изнасяш лекция по история!

— Не, разбира се. Намирам се тук днес, защото разследвам някои неща, свързани както с пожара от хиляда деветстотин петдесет и трета, така и не по-малко с изчезването, станало през хиляда деветстотин седемдесет и първа. Това именно бяха нещата, за които исках да питам Олга Сьоренсен.

— Олга Сьоренсен? Това ли е името й?

— Това във всеки случай е името на тази, която живее тук. Попитайте госпожата на първия етаж, вдясно. Именно тя ми даде информацията, че вчера Олга Сьоренсен е била посетена от един мъж, който е куцал.

— Едни обичат трупове, на други им харесват куцащи, и какво от това?

— Слушай, Мюс. Харалд Юллвен е куцал. Шауер-Юхан е куцал. Мъжът, който е бил тук вчера, е куцал. Мъжът, когото са видели да излиза от къщата, където умря Ялмар Нюмарк, е куцал. Това не ти ли се струва забележително?

— Добре, в такъв случай ние сме нация от куцащи хора, и какво? Едни куцат, други стават частни детективи. Предпочитам да имам работа с първите.

— Но…

— Докато сме на тази тема, Веум: нима не е останала работа за частните детективи днес? Имам предвид това, че си принуден да се връщаш назад, чак до хиляда деветстотин петдесет и трета година, за да намериш случай за разследване. — Той извърна леко глава към Исаксен, за да се убеди, че има публика, която да го слуша. Такава наистина имаше: Исаксен се усмихна учтиво, но съвсем сухо.

— А хиляда деветстотин седемдесет й първа година, Мюс? Това е така отдавна.

— Не е, само преди десет години. А в твоя календар може и отдавна да не е така. Това може би е долу-горе промеждутъкът между два твои хонорара, а?

— Във всеки случай аз го смятам за впечатляващо. И бих те посъветвал да разследваш случая по-внимателно. Да разбереш например кой е бил тук.

Той каза спокойно:

— Ще направим това, Веум. Не е необходимо да ни даваш наставления как да си вършим работата. Започнал съм в този бранш, когато ти още не си бил излязъл от пелените, така че не ме поучавай.

Той се отдръпна от мен и се премести по-настрана. Ритна с върха на обувката си едно от празните шишета и остана прав, с разкрачени крака по средата на пода.

След като огледа всичко наоколо, той пак се обърна към мен:

— Анализирайки цялостната картина, най-вероятно е, да е нещастен случай. Дамата е изпила малко повече бира. В пиянството си е загубила равновесие и е ударила главата си в ръба на стола ей там. — Той посочи кървавото петно. — А ударът е бил смъртоносен.

— Точно така. Нещастен случай. И именно това е бил коронният номер на Харалд Юллвен. Нещастните случаи.

— Но ти не каза ли току-що, че Харалд Юллвен е бил убит през тази прословута хиляда деветстотин седемдесет и първа година?

— Привидно е бил.

— Имаш богат речник, Веум: може би, вероятно, привидно…

— Вие трябва да се запишете в курсовете по латиноамерикански танци, вие двамата — казах злъчно аз. — Доста подходяща двойка сте.

Той не обърна внимание на думите ми и каза на Исаксен:

— Другите дали идват насам? Аутопсията ще покаже какво е съдържанието на алкохола в кръвта й и каква е била причината за смъртта й. Ако разменим някоя и друга дума със съседите и съберем тук всичко, което би могло да послужи за веществени доказателства, мисля, че ситуацията ще бъде под наш контрол.

Исаксен кимна с глава.

— И не забравяйте, че Олга Сьоренсен можеше да бъде важен свидетел в едно дело, което изведнъж започва да става много актуално — казах аз.

— Още сега ли ти трябвам за разбулване на мистерии, Веум? — каза уморено Мюс.

— Ако тя е знаела повече за случилото се през хиляда деветстотин седемдесет и първа, отколкото е разказала по-рано, то за някого ще да е било много важно да я отстрани от пътя си именно сега, когато сме започнали да ровим отново в този случай.

— Дори ако под това „сме“ трябва да се разбира Веум? Не преувеличавай собственото си значение. И остави грижите на нас. Ти ще се махнеш от местопроизшествието, още сега! — Той изведнъж взе да става все по-безцеремонен. — Не искам нито секунда да те виждам, че се навърташ тук. Ако нямаш какво повече да кажеш, изчезвай и остави място на хората, които имат да вършат работа!

— Добре, добре. Ще ти бъда ли още необходим утре?

— Не мисля, че ще имам повече нужда от теб, Веум. Защо питаш за това? Не си намислил да заминаваш утре в чужбина, нали?

— Не, но ще бъда зает цялата сутрин. Във връзка с един случай.

Не му казах, че става въпрос пак за същия случай, но сега тежестта щеше да падне на хиляда деветстотин петдесет и трета година. Следващият ден беше първи септември — единственият ден в годината, който Хагбарт Хеле прекарваше в Берген. Това бе събитие, което съвсем нямах намерение да изпускам.

— За бога, Веум, ако не си нагазил в моите лехи, можеш да се занимаваш с неща, ако искаш, от тук, та чак до Плутон. Ще те намеря, ако ми потрябваш да те използвам някъде. На подходящата за теб страна на подсъдимата скамейка, но погледнато от моя гледна точка. А ти сам можеш да отгатнеш от коя страна ще се намираш. Приятен работен ден, Веум. От кога датираше този случай — от хиляда деветстотин четиридесет и седма ли?

Той се изкиска и насмалко щеше да глътне цигарената угарка в устата си, а Педер Исаксен му пригласяше безрадостно. Двугласият смях ме следваше чак вън в антрето, но при външната врата вече бе изчезнал.

И така, още веднъж бях дошъл много късно. За втори път някой с много малко ме беше изпреварил. Един мъж, който куцал. Бях сигурен, повече от всеки друг път, че има и други закопани трупове. Само дето ставаше все по-трудно и по-трудно да се намери място за копаене.

Върнах се вкъщи, сготвих си нещо за обяд и останах да седя в стаята си с чаша водка в едната и с книга в другата си ръка, без обаче да чета. Имах доста много неща за обмисляне.

Стаята около мен бе тиха и мъртва. Така тиха и мъртва, каквато можеше да бъде само стаята, където човек някога се е любил с жена, която наистина е обичал.

30

Когато първият сутрешен самолет от Копенхаген кацна на Флесланд и пасажерите се отправиха към залата за багаж, аз отидох на гишето на информацията и казах:

— Извинявай, би ли помолил Хагбарт Хеле да се обади?

Има млади мъже, които все още нямат достатъчно растителност, за да си пуснат брада, но в замяна на това си оставят невзрачни и тънки мустаци над горната устна като съмнително потвърждение, че вече са достигнали зрелостта на мъжкия пол. Младежът зад гишето принадлежеше към тях, но беше вече доста възрастен, за да е чувал и друг път подобни въпроси. Измери ме с поглед от сресаната сутринта коса до нелъснатите ми обувки и каза:

— Вие от печата ли сте?

Не отговорих, но с вида си му подсказах, че очаквам отговор, а не въпрос.

— При всички обстоятелства — продължи той с насмешливи искрици в очите — това вече няма никакво значение. Хагбарт Хеле кацна на Флесланд преди повече от час с частния си реактивен самолет. Отдавна е заминал от летището.

Усмивката му цъфна съвсем като плавник на мъртва акула край неохраняван плаж.

— Много думи за нищо — измърморих аз и бързо се отдалечих, за да не забележи по изражението на лицето ми, че ми бе нанесен голям удар. Когато всичко дойде на мястото си, може би и аз щях да си пусна подобни мустаци.

Изпих чаша кафе, докато чаках стрелките на часовника да покажат времето, когато другите хора заемат местата си в канцелариите и започват да разгръщат сутрешните вестници. Пътници с чиновнически чанти се бяха отправили навън към първия самолет за Осло. Въздухът беше топъл и те носеха светлите си шлифери преметнати на ръка. Между тях нямаше нито една жена. Щяха да се върнат обратно още вечерта и нямаше нужда да вземат със себе си и секретарките.

В девет часа се обадих в трикотажната фабрика, която бе собственост на брата на Хагбарт Хеле, и попитах за директора. Бодър женски глас ми отговори, че за съжаление през този ден няма да бъде възможно да се срещна с него, но бих могъл да разговарям с икономическия директор. Попитах я дали знае къде се намира директорът, но както всяка добра секретарка от тази категория тя само отговори, че той бил зает с „други въпроси“. Благодарих, затворих слушалката и излязох от телефонната кабина.

Когато потеглих с автомобила отново към града, небето сияеше ведро. Пейзажът наоколо се простираше като зелен килим, а планините около Берген се издигаха синьо-сиви на хоризонта и ставаха все по-близки и все по-близки подир всеки оставащ зад мен километър. Между хълмовете се стелеше лека мъгла, която обгръщаше кичестите корони на дърветата. Именно там бе мястото, към което се бях насочил.

Рай, така скромно наричаха една част от града, която се намира на пътя към същинския център. И съвсем не без основание, въпреки че този район може да се разшири като такова понятие чак до Клопедал и Хуп на юг и до Фьосангер на север. Тази област, която лежи на склона към Нурдосванет, принадлежи към най-пищните в целия Бергенски регион и е увила в зеления си вълнен килим вилите на няколко поколения богаташи. Когато паркирах стария сив „Мини Морис“ от сенчестата страна на пътя, той съвсем се сля със сянката на дърветата.

Докато я отварях, тежката порта проскърца слабо, а мраморният чакъл захриптя под стъпките ми нагоре, по дългата алея на градината, покрай изящно оформените цветни лехи, където вече цъфтяха и първите есенни ранни цветя, но никакво куче не се втурна насреща ми, за да покаже, че са го отвързали.

Градинската алея не водеше към терасата, пък и съвсем нямах намерение да развълнувам някого, тъпчейки по грижливо поддържаната трева. Продължих нагоре към черно боядисаната сводеста врата и натиснах звънеца.

Отвори ми двайсетгодишно момиче с дълга светла коса, облечено в черна рокля и с бяла престилка. Очите й бяха сини с цвят на замръзнали теменужки. Тя доста студено ме попита:

— Какво обичате?

Отговорих смело:

— С удоволствие бих поговорил с Хагбарт Хеле.

— Договорили ли сте се?

— Не, за съжаление. Не успях да му се обадя предварително, но…

Тя започна да затваря вратата. Подпъхнах крак в отвора на вратата и продължих:

— Сигурен съм, че ще иска да говори с мен.

— Вие всички говорите така — каза тя. — Бъдете добър и махнете крака си. — Момичето погледна надолу към обувката ми с такова гнусливо изражение, сякаш виждаше умряла котка.

— Какво става тук? — прозвуча зад нея суров и сияен глас.

Погледнах покрай нея навътре и видях стените на сиво-бял хол, които бяха от естествен камък, а фугите между камъните бяха запълнени с бял хоросан. От едната й страна бе застанал мъж, дошъл отвътре.

Той бе по-млад от мен. Висок и добре сложен, с късо подстригана руса коса, а цветът на лицето му подсказваше, че често стои на открито. Кожата му бе печена на слънце, а зъбите блестяха здрави и бели. Имаше светлосини очи, като много фин порцелан, но те бяха единственото нещо, което изглеждаше крехко в него. Изтъкан бе от силни, добре тренирани мускули и вероятно притежаваше непоколебима воля, та аз предпазливо отдръпнах назад крака си, сякаш се уплаших да не би той да ми го откъсне.

— Кой сте вие? — попита той. — С какво бих могъл да ви помогна?

Той говореше източнонорвежки, по онзи забележително безличен начин, характерен за богаташките деца от западния край на Осло. Някои го наричат коректен „рикемол“, въпреки че това не е нищо повече от малцинствен диалект в един доста ограничен район около най-големия град на страната.

Отвърнах му с бергенската версия на същия говор, образовано, добре модулирано, с леко аристократичен оттенък:

— Добър ден. Името ми е Веум и имам голямото желание да разменя няколко думи с Хагбарт Хеле.

— По какви въпроси?

— Извинете, но не запомних името ви?

Той ме измери с поглед.

— Моето име е Карстен Вииг, личен секретар на Хеле. Можете свободно да ми кажете всичко. Сигурно сте журналист, поне така си мисля.

— Съвсем не — отговорих му с такъв тон, сякаш никога не бях цапал пръстите си с вестникарщина. — Аз съм независим индустриалец.

Само по себе си това бе коректно определение, въпреки че тази моя характеристика едва ли щеше да ми осигури някакъв особен паричен кредит, нито от Вииг, нито от друг, заинтересован.

— Добре — каза той и ме погледна изчакващо под уморените си клепачи.

Беше хубаво облечен. Тебеширенобялата риза подчертаваше медния загар на лицето му.

В отвора на яката му се показваше изящно завързано копринено шалче на сиви квадратчета. Носеше синьо сако, сиви грижливо изгладени панталони и лъскави черни обувки, в които като в огледало се отразяваше бялата му риза.

— Става дума за една фабрика, която някога е била собственост на Хагбарт Хеле в този град. Фабриката „Пофугл“. Производство на бои.

Изражението на лицето му не се промени.

— Ах, така ли?

— Необходими ми са някои разяснения в тази връзка.

— Боя се, че Хагбарт Хеле не се занимава вече с неща, които лежат в далечното минало.

Продължавах невъзмутимо:

— Убеден съм, че ще поиска да чуе за това, че ще бъде лично заинтересован…

Той ме прекъсна с малко повишен тон и по-остър глас:

— Съжалявам, но не мога да обременявам Хагбарт Хеле с неща, които са станали преди много години. Мога да ви уверя, че Хагбарт Хеле се намира в града изключително поради лични причини. Този ден е един от малкото му почивни дни, които той си позволява през годината, и за мен всъщност е невъзможно да му съобщя за вашето посещение дори и с една дума. Това ясно ли е?

— Не.

— Не? Какво имате предвид с това „не“?! — Лицето му взе да почервенява. Той дойде съвсем плътно до отворената врата, сякаш искаше да ме спре, за да не се мушна вътре. Момичето бе изчезнало.

Казах меко:

— Думата „не“ принадлежи фактически към първите думи, които повечето хора се научават да произнасят още в най-ранна възраст. Възможно е вие, които израствате на Холменколен[31], да не сте свикнали да чувате тази дума, но тук, в нашите краища, ние свързваме значението й с една форма на отказ. Не: това означава… Ясно ли е? Не, не е ясно. Моето желание за разговор с Хагбарт Хеле още не ме е напуснало.

Той се наведе напред, превишавайки ме с не по-малко от пет сантиметра.

— Слушайте вие, Веум, или как бяхте? Ние идваме от международните делови кръгове, в които няма учители от неделното училище. Не ми разигравай сцени а ла Богарт, защото не ти стига силицата за това. Както ми подсказва вътрешното чувство, аз мога спокойно да те вържа на фльонга, да те пъхна в плик и да те изпратя за Южна Патагония без обратен адрес. Така че не ме дразни, чуваш ли, Веум?

Погледнах го твърдо в очите.

— Имам достатъчно доказателства, за да обадя Хагбарт Хеле в полицията.

— Аха? А ти знаеш ли, че там, откъдето идваме, си купуваме полицаи в супермаркетите.

— Не и в Берген.

— Тъй ли? Чувал съм обаче други неща. Освен това познавам доста добре миналото на Хеле и съм сигурен, че не съществува абсолютно нищо осъдително и че никой не е в състояние да го обвинява за каквото и да било. Мислиш ли, че ако имаше нещо подобно, той щеше да идва тук всяка година? А сега, Веум, да сложим край на учтивите фрази. Благодаря за разговора. Довиждане.

Той положи широката си длан на гърдите ми и силно ме бутна назад. Олюлях се и едва запазих равновесие, за да не падна по стълбата. Когато се съвзех, той вече бе затворил вратата зад себе си, стоеше широко разкрачен на стъпалото пред нея с отпуснати надолу ръце, с длани, свити в юмруци.

Можех, разбира се, да направя опит да мина покрай него. Щеше да има същия резултат, както ако се бях опитал да съблазня бетонобъркачка.

— Пак ще дойда — обещах му аз, завъртях се на петите си и тръгнах надолу по посипаната с чакъл алея, без да се обръщам.

— Вземи със себе си брата близнак и чичото от Америка — изръмжа той подир мен. — И не забравяй полицейския началник Бастиан.

Едно време се славех като умно куче следотърсач.

В този момент обаче се чувствах като пребит пес. На портата видях табелка с надпис „Пази се от кучето“. Разбрах кой се имаше предвид.

31

Отново седнах в колата. Седях и гледах замислено към новата черна порта. После пак излязох навън и застанах прав, облегнат на калника. Обзе ме нервно нетърпение, че все още нищо не се случва.

Улици като тази, които се намират далеч от шума и суетнята на града, с подредени от двете страни вили, имат своя собствена атмосфера.

От една страна, те са привлекателни с големите си зелени градини, разпрострели се нашироко и обгърнали със свежа тишина къщите с много стаи, застлани с меки килими и с изящно резбовани врати към терасите, все полуотворени, за да пропуснат вътре лъха на ябълки, на есенни рози и песните на всички птички, които се въдят под тукашния небосклон.

От друга страна, озовал се в подобна атмосфера, човек има чувството, че целият този квартал се намира сякаш на дъното на кристално прозрачно, ала мъртво езеро. Тътен от превозни средства не смущава спокойствието на тукашните вили. Да не говорим за това, че обитателите им не се будят от грохота на парните чукове на корабостроителниците, които с настървение удрят по упоритите железни греди на бъдещото скеле на кораба, а отровните мъгли от производствените цехове за бои не дразнят изтънченото им обоняние.

Може би веднъж дневно тук минава облеченият в зелена униформа пощенски раздавач. Два пъти в седмицата пристига големият сив боклукчийски камион, за да прибере сметта от кофите, но това става обикновено рано сутрин, преди още обитателите на вилите да са отворили очи. Едва ли ще се забележат представители на други професии из този район. Единственият сериозен шум може да бъде предизвикан от някой натруфен пудел, побеснял при вида на бродеща наоколо котка, но лаят му бързо заглъхва.

С оглед на всичко това съвсем не е странно, че тук не се отнасят любезно към частните детективи. От една по-далечна порта излезе жена. В същия миг, в който тя я отвори и застана отпред, облечена в сиво кожено яке с цвета на рунтавото кученце, опъващо каишката в ръката й, аз разбрах, че ме е забелязала. Жената тръгна с такива внимателни крачки, сякаш стъпваше по тънък лед. Под черната й пола се открояваха хубави крака. Когато се приближи към мен, видях, че е около четирийсетгодишна, руса и красива, без видими недостатъци. Фигурата й подхождаше на добре окосените зелени площи и равно подрязаните живи плетове. Но тя вече ме бе изпуснала от погледа си, сякаш се бях разтопил във въздуха заедно с моя „Мини“ и всичко останало. Като че се бях изпарил пред очите й подобно дух от „Хиляда и една нощ“. Погледът й бе студен и прозрачен. Изкашлях се, което накара един мускул на шията й да се свие, но тя ме отмина, продължавайки по пътя си.

Можех да подсвирна след нея, но не го направих, тъй като се опасявах да не й прилошее.

Отново тръгнах нагоре по улицата, минах покрай портата и хвърлих поглед към онази къща. Тя си стоеше все така тиха и забулена: нищо не показваше, че някой се кани да излезе навън.

Върнах се при колата, седнах на шофьорското място и превъртях надолу ръчката на прозорчето, за да глътна свеж въздух. Светлината през септемврийските дни е почти като априлската, но те все пак се различават. Априлските лъчи струят ясни и бели през голите корони на дърветата, а хората вдигат лица към слънцето и очакват с надежда, радост и оптимизъм летните дни. През септември дневната светлина гали земята с лъчи, в които проблясват оттенъците на тъжни златни багри. Тя тежко се промъква през зелените корони на дърветата, чиито листа вече носят знака на есента. Септември прилича на богат мъж, чиито джобове са пълни с пари, но вече не вижда пред себе си друго, освен старостта и смъртта. Върху визитната картичка на месец септември някой е изписал с прозрачни черни букви думата печал.

Септември има дъх на бледочервени рози. Преди безкрайно много години бях седял на една градинска стълба до момиче на моите години и в миг на опияняващо очарование бях разсипал почти белите листа на цветовете на розите върху тъмните й коси. И сега чувствам дъха на розите — спомням си го по-добре от самата нея.

Любовта ни обърква и изумява. През известни периоди от живота си ние се сблъскваме с нея и кръжим, оставяме се да ни плени, преди отново да ни напусне. Любовта определя ролите ни в живота, а ние я следваме безропотно и се подчиняваме на всеки неин знак. В живота ни влиза жена, изпълва няколко години от него, както едно светло същество озарява с фееричността си някоя тъмна стая. Но в следващия миг тя напуска стаята и затръшва вратата зад себе си, а ти оставаш сам вътре, на тъмно.

Какви ли не удивителни асоциации връхлитат човека, седнал в тесен нисък автомобил в ясно септемврийско утро. А съвсем не му беше времето да се разкисвам в мисли за подобни неща тъкмо в този момент. Предстояха ми важни дела.

В къщата пред мен се намираше Хагбарт Хеле, а аз бях паркирал колата си пред портата й. Трябваше да вляза вътре по някакъв начин и да си поприказвам с него. Не бях сигурен какво точно трябваше да му кажа, но знаех откъде да започна разговора.

Въпросът бе дали въобще щях да успея да говоря с него. Вътре забелязах движение. Иззад портата се появи младият Карстен Вииг. Той подпря ръце върху горния й ръб, загледан към мен, сякаш не вярваше на очите си. Слънцето блестеше в русата му коса, а бялата му риза почти светеше. Излезе навън с широки решителни крачки. Вдигнах прозореца на колата до половината.

Забавно е да се седи в един „Мини Морис“, когато някой идва към теб, за да ти каже две-три сериозни думи. Автомобилът достига едва до кръста му и оня ще бъде принуден да се наведе доста, за да може да разговаря с човека, седнал вътре, което го поставя в доста глупаво положение. Така че цялата тази ситуация съвсем оправдано не настрои Карстен Вииг особено дружески.

— Вие за какъв дявол се намирате тук? — почти излая той в процепа на прозорчето.

Направих нужната пауза, вдигнах демонстративно рамене и се огледах лениво.

— Изгледът съвсем не е лош, особено за почитателите на мудни италиански филми. На тези на Антониони от началото на шейсетте години, да речем.

— На кого?

Той явно не бе чувал за другиго освен за Джон Уейн.

— На режисьор, чиито филми се състояха най-вече от паузи. Но без съмнение красиви паузи. Такива като тази улица.

— Слушайте, вие… как се казвахте…

— Веум.

— Вие, Веум, или веднага изчезвайте, или ще се обадя в полицията!

— Веднага? Вие ще се обадите в полицията?

— Да.

— Би могло да стане интересно. Тогава ще можем всички да отидем при Хагбарт Хеле и да си поприказваме заедно, а?

Лицето му придоби суров израз.

— Ако не… Имаме и други методи!

Дарих го с една от своите най-мили усмивки, бегла, но сияйна и весела.

— Ах, така ли? Ще ми демонстрираш ли някой от тях?

Вииг се наведе и се опита да отвори вратата. Аз силно я бутнах навън и го ударих през коленете. Той загуби равновесие. В следващия миг вече бях на улицата, затворих вратата зад себе си и се изправих пред него.

Стояхме и се гледахме. Лицето му беше червено като рак. Беше стиснал юмруци.

— Какво се колебаеш? — попитах. — Нали имаше нещо да ми демонстрираш?

Той оголи зъбите си, без да се усмихне.

— Ако не бе опасността да създам грижи на Хеле, щях да ти покажа някой номер от широкия свят. Но ние още не сме си разчистили сметките, та затова не смятай, че си в безопасност. Мога да те уверя в едно нещо — Хагбарт Хеле ще стои в тази къща, докато отпътува обратно. Той не ще излезе навън, а ти в никакъв случай не ще влезеш вътре, за да говориш с него. Така че, ако нямаш намерение да си загубиш напълно целия ден, бих те посъветвал да го оползотвориш по по-добър начин. Бъди сигурен: никой не е на мнение, че разкрасяваш улицата.

Огледах се учудено.

— Нима? Може би ми липсва сакото? Или членството в Кралския автомобилен клуб? Ние живеем в свободна страна, Вииг, или поне така си въобразявам, но ще стоя където искам и колкото ми се иска.

— Добре. — Той отпусна юмруци, ала очите му продължаваха да гледат злобно. — Само после да не кажеш, че не си бил предупреден.

Обърна се и тръгна обратно пак така решително, както бе дошъл.

Отново седнах в колата и продължих наблюдението. Измина половин час. После още един.

В желанието си да дам ход на нещата запалих мотора, преминах демонстративно покрай портата, там обърнах и съзнателно форсирах двигателя, преди да завия и изляза от улицата. Но паркирах веднага до ъгъла, впил очи в огледалото, където наблюдавах входа на вилата. Не трябваше да пропускам никого да мине незабелязано покрай мен.

Жената, която профуча внезапно по улицата, беше с около десет години по-млада от мен. Тъмнокоса, на волана на нисък и сребрист спортен автомобил, който се стрелна почти безшумно.

Непознатата ме ослепи с блясъка си и ми напомни за едно момиче от далечно лято, преди много години, когато розите още не бяха окапали, а люляците още цъфтяха. Това момиче имаше руси коси, а в името й отекваше библейски звън: Ребека. Дълга нежна шия, сериозни очи… Изведнъж останахме сами в стаята с нашите едва навършени осемнайсет години. Безмълвно, но изпълнени с чувството на предварителна обреченост, ние бавно се наведохме един към друг и се целунахме, дълго. Навън току-що бе отгърмяла дъждовна буря, улиците лъщяха мокри, а градините блестяха сочни и пищни като тези, които ме обгръщаха в този момент. Забарабаних с пръсти по волана. Зеленината ми навя тези спомени. Защото любовта бива и такава: чувствата избледняват с годините, раните се затварят и човек постепенно се примирява със себе си, ала някой ден, най-неочаквано, всичко те жегва отново, изведнъж изживяваш пак миналите болки и трепети, по-силно и по-осезаемо от когато и да било. Малки парченца от миналото, които носим в себе си завинаги.

Но аз имах спомени, по-близки и по-болезнени от този за Ребека, които съвсем не исках да събуждам в момента. Зелените градини взеха да ми досаждат, а слънцето стана по-бяло. От небето струеше синева и аз внезапно се почувствах уморен, обезверен. Беше безсмислено да седя тук и да чакам някого, който така и нямаше да дойде. Реших да се предам. В първия рунд. Но непременно щеше да има и втори, още преди края на вечерта, реших твърдо за себе си.

Запалих мотора и потеглих към главното разклонение за Берген. Движех се навътре заедно с течението, а шумът около нас непрекъснато нарастваше. На Нюгордстанген се извисяваше един вид малък Манхатън: неподходящ за местните условя архитектурен стил, който самите американци отдавна са отрекли. Намерих място за паркиране до полицията. Там попитах за Хамре.

32

Хамре изглеждаше раздразнен и изненадан, намекна ми, че е ужасно зает. От ноздрите на носа му надолу се открояваха тънки бръчици, а устните се бяха изпънали над стиснатите зъби. Бюрото му беше отрупано с документи, измежду които се подаваха няколко фотографии.

— Ясно ли ти е какъв ден сме днес? — попитах аз.

— … въобще нямам намерение да се занимавам със загадки — завърши той изречението, което въобще не бе започвал.

— Това не е загадка, а е записано в бележника ти — отговорих.

Той седна тежко зад бюрото, прокара бързо ръка през косата си и се втренчи в мен.

Казах:

— Окей! Днес е първи септември. Хагбарт Хеле е в града. Това е този ден, спомняш ли си?

Той ми се стори изведнъж още по-уморен.

— Пак твоята история. Съжалявам, Веум. Не сме открили нищо ново, а полицейските досиета и находки не ни дават и най-малкото основание да смущаваме спокойствието на човек като Хагбарт Хеле. Не мисли, че това не ни е неприятно. Няма нещо, което да желая повече от разкриването на този случай — добави той тихо. — Ако не за друго, то поне за да се отърва от твоите посещения. — После каза по-високо: — Нима не виждаш тежкото ни положение? Трупат се случай след случай, пък нямаме достатъчно хора, за да се занимаваме с всичко така, както ни се иска. А по средата на цялата бъркотия трябва да прекъсваме работата и да отговаряме на въпроси за извършени полицейски насилия, макар почти всички да знаят, че подобни неща има. — Хвърли ми обвинителен поглед. — Но не през целия ден и през цялата година. Не всеки ден. Имаме си достатъчно много работа и не се возим нагоре-надолу в асансьора, за да насиняваме гърбовете на пияни побойници. Вярваш ли, или не?

— Не съм ви обвинявал.

— Не ти. Ако работеше тук, и теб щяха да нарочат. Ясни са ни тези истории. Именно затова си видял и обратната страна на медала. Не е толкова малко насилието, с което се сблъскваме ние, които сме си избрали за прехрана тази неприятна професия.

— Добре, добре. Да минем към същината на въпроса, щом си толкова зает. Как върви разследването около Ялмар Нюмарк?

— Нима вече не ти обясних всичко? Прегазването му бе ужасно, но не то стана причина за неговата смърт. Във всеки случай не е нищо повече от косвена причина и не би могло да послужи като мотив за обвинение в нито един съд. Единствен ти държеше на тезата, че в този смъртен случай има нещо криминално. Но ние не намерихме нито една следа, нито едно доказателство, че ти си прав в предположенията си.

— Какво ще кажеш за смъртния случай вчера вечерта?

— Какво? Какъв случай? — Той изглеждаше искрено изненадан.

— Говоря ти за онази жена, Олга Сьоренсен, която намерих мъртва в жилището й на Сандвикен.

— Аха. Изглежда, че е паднала пияна и се е ударила. Непредвидено нещастие.

— Именно такова — казах кисело аз. — Започнаха да стават доста непредвидени нещастия, а? Не ти ли напомня за нещо? Олга Сьоренсен е била приятелка на Шауер-Юхан, изчезнал през 1971-ва, когато уж е бил убит Харалд Юллвен. А именно Харалд Юллвен е свързващата нишка във всички убийства — като започнем от войната, през пожара в „Пофугл“ чак до това, което се случи тази година с Ялмар Нюмарк.

— Но нали Харалд Юллвен е мъртъв? Господи, човече, нима не разбираш?

— Започвам да се съмнявам. За мен всичко изглежда така, сякаш той отново броди наоколо. Какво ще кажеш, ако… ако той не е бил убит през хиляда деветстотин седемдесет и първа, а вместо него е бил убит Шауер-Юхан?

— Да, разбирам. И аз съм мислил по този въпрос. Но къде е той тогава? От онзи момент никой нищо не е чул нищо за Шауер-Юхан, нито за Харалд Юллвен. Имало е само един труп, а изчезналите са били двама. Ти можеш ли да ми обясниш това, Веум?

— Не. — След кратка пауза добавих: — Все още не. Но чуй какво ще ти кажа. Говорих с Изгорелия, Улай Усвулд, единствения останал жив свидетел на пожара в „Пофугл“. Ти имаше скицата на фабриката, нали?

Той се огледа объркано.

— Някъде си я оставил. Може би най-отдолу в купчината книжа?

Той стана. Знаех, винаги съм го знаел, че Якуб Е. Хамре е съвестен полицейски служител и не оставя нито един въпрос без отговор.

Той започна да рови в купчината материали и документи, докато накрая намери нужната папка. Издърпа я навън, а няколко други папки паднаха на земята. Наведох се и ги вдигнах вместо него, а той в същото време отвори онази, която държеше. Бързо прелисти съдържанието й и извади синьо копие на план скицата на фабриката „Пофугл“. Подаде ми го, аз се наведох и със старание започнах да разглеждам разгънатия голям лист хартия. Намерих бързо очертанията на производствения цех. Изходът от него водеше към едно стълбище, а от стълбището имаше само един излаз. Това означаваше, че ако Изгорелия е видял Холгер Карлсен да излиза от цеха, а веднага след това Харалд Юллвен да влиза вътре, то двамата непременно са се срещнали вън на стълбището. Само че Холгер Карлсен не е успял да отиде по-далеч, докато Харалд Юллвен е имал време да влезе в производствения цех, да сграбчи Изгорелия и да го измъкне навън. Това ще рече, че той непременно е минал покрай Холгер Карлсен, докато е изнасял Изгорелия.

С план скицата в ръка разказах на Хамре това, което бях чул от скитника.

Той само кимна:

— Нищо ново, Веум. Всичко е записано тук. И е съвсем вярно. Още тогава той е разказал за случая съвсем същото, което си чул от него. Друг е въпросът, че показанията на Харалд Юллвен се различават от тези на Изгорелия. Тоест получили са се две противоречиви описания на един и същ, момент. Но тъй като Усвулд е бил много силно засегнат от огъня, не са повярвали в достоверността на неговите показания повече, отколкото на Юллвен, който е бил напълно здрав. Така за никого не е останала възможност да разследва нещата в тази връзка. Нито тогава, нито сега.

Нещо се сви в стомаха ми.

— Имаш ли показанията на Харалд Юллвен?

Хамре кимна и започна да ги търси в папката.

Почти тържествено взех в ръцете си папката със служебния доклад, разгърнах я и прочетох стенограмата на показанията на Харалд Юллвен за случилото се, когато той влязъл в горящата фабрика:

„Срещнах Холгер Карлсен, началник-цех, на вратата, която водеше към производствения цех. Той беше съвсем леко пострадал. Извика ми: «Вземи Усвулд, той лежи ей там. Аз ще измъкна Мартинсен.» Кимнах му вместо отговор и се втурнах вътре. Усвулд беше в безсъзнание и с последни сили успях да го извлека. Когато отворих вратата и го изнесох навън, видях, че Холгер Карлсен вече влиза в цеха. Всичко беше почерняло от пушека и го зърнах само като тъмна сянка сред облаците от дим. Това беше последното нещо, което помня от него. След това разбрах, че са го намерили, че не е успял да спаси както Мартинсен, така и себе си. Често се обвинявам за това, но какво можех да направя, та аз спасявах в това време Усвулд…“

Затворих очи. Имах чувството, че чувам гласа му: сигурно е бил приглушен, може би малко дрезгав от кашлицата след пушека и с подчертан среднохоландски акцент: „Често се обвинявам за това.“

Не бе трудно да се разбере, че всеки би приел за достоверни тези показания, дори да са били направени от бивш изменник. Пък и Фанебюст посочи, че колкото и да са го притискали, той не е отстъпил на йота от думите си. Явно версията на Харалд Юллвен за станалото в производствения цех щеше да служи като официална и за в бъдеще. И ако някой някога прояви любопитство към това събитие, щеше да получи пак същите полуразпаднали се протоколи от разпити, да се вслушва чрез тях в гласа на Харалд Юллвен.

Оставих документите на бюрото на Хамре.

— Искам само да ти обърна внимание върху смъртния случай вчера. Бие на очи. Защо Олга Сьоренсен се е напила и паднала именно в този момент, когато някой е започнал да рови и да търси истината за отдавнашни събития? Това не е… това не може да се обясни само като случайност. Нима няма да разследвате и този случай? — запитах.

— Как така? Разбира се, че ще го разследваме. Само че не аз, Веум.

— Мюс?

Той се усмихна някак насила:

— Именно. Би могъл да се опиташ да пробиеш при него.

— Безсмислено е.

Отново същата насилена усмивка:

— Знам.

— А знаеш ли, че според дамата от първия етаж Олга Сьоренсен предишната вечер е имала посещение: тя е видяла един мъж да излиза от къщата — мъж, който е: куцал.

— Не. Тоест да. Чух за това сутринта, на оперативката. Но както казах, Мюс е този, който ще води това следствие…

— По дяволите, Хамре! Мъжът, който куца, е свързващото звено между този смъртен случай и смъртта на Ялмар Нюмарк, а ако погледнем цялото дело, той е и свързващото звено между Харалд Юллвен и Шауер-Юхан.

— Но…

— Ако въпросът се третира от тази гледна точка, това може да се счита за пряко продължение на случая Ялмар Нюмарк. А този случай е още твой, нали?

— На отдела е, Веум. Ние не сме частни собственици на случаите, които разследваме.

— Но тогава обсъди го в отдела. Дайте нещата на друг. На Вадхайм например. Вие сте опитни полицаи, дявол го взел, но този Мюс…

— Известно ни е, че нямаш добро отношение към Мюс, Веум.

— Добре, да оставим това. Искаш ли да опиташ, по мое настояване?

Той ме изгледа иззад бюрото си. Един добре облечен млад мъж, чиято външност би подхождала повече на шеф на отдел в някоя банка или за експедитивен консултант в рекламно бюро. Но той не беше нито едното, нито другото: пред мен седеше старши полицейски инспектор от криминалната полиция, а на бюрото му имаше купчина неразкрити случаи. Каза тихо:

— Нека се договорим така: ще разговарям с Вадхайм и може би ще поставим въпроса и пред шефа. Казвам може би, Веум. Окей!

— Чудесно.

Станах. Той мина покрай бюрото и ме изпрати до вратата. Казах му:

— Съжалявам, че отнех доста от времето ти.

Той вяло се усмихна:

— Всичко е наред.

Отворих вратата и се сблъсках с Данкерт Мюс. Той изглеждаше като току-що изваден от подземния свят с всички дяволчета от ада по петите си. Погледът, с който ме бодна, бе леден като сух студ, обхванал пустееща област. После го насочи към Хамре и без да промени изражението си, каза с плътен и приглушен глас:

— Да не би да си говорил с Веум за разследването?

Обърнах се към Хамре, за да видя как ще реагира на този въпрос. Той измери Мюс с поглед.

— Говорихме с Веум за нещо, което се е случило преди двайсет и осем години. Имаш ли нещо против?

Мюс го погледна зло.

— Мислех, че се занимаваш с по-сериозни неща.

Той се обърна и затрополи обратно по коридора.

— Не мъж, а госпожица — прошепна той така, че двамата с Хамре да го чуем.

Хамре побледня още повече, а устата му заприлича на щрих от молив върху побледнялото лице. Той ми кимна напрегнато и затвори вратата.

Долу в коридора се затвори с трясък и една друга врата. За миг постоях сам. После се насочих към изхода и излязох от сградата.

33

На прага ме посрещна следобедното слънце — нежно и топло. Останах малко на площадката на стълбището пред полицейския участък. Пред мен се издигаха сградите на старата и на новата община. Старата бе забележителна с острия си фронтон, сбутана като лилипутска къщичка между пощата и зданието на банката. Новата отблъскваше с грапавата си бетонна фасада, наподобяваща неуместно издигната корабна стълба, която не води за никъде, една вавилонска кула за разговори с облаците и за съхранение на бюрокрацията. Тя се издигаше тринайсет етажа над града, сякаш беше нещо значително и важно, но в това едва ли би могла да убеди някого. Във всеки случай новата сграда не беше красива.

Тръгнах през центъра към Нурднес. Покрай алеите, които започваха от манастира, дърветата бяха започнали да пожълтяват. Вече имаше и опадали листа, полепили се по асфалта като ревностни целувки на смъртта. Лятото ни целуваше за сбогом, пожълтяло като студеното полярно слънце.

Прекосих Фредериксберг, преминах през парка покрай плажа и излязох чак на носа. Въздухът беше станал по-хладен, а слънцето — по-ниско, макар все още да бе сравнително високо на небето, макар че бялата мараня, която бавно пъплеше отдолу, предупреждаваше, че идват по-къси дни и по-ниски температури. Обиколих носа и отново свърнах към града. Тук, в края на парка, зад бараките на складовете, почти до самото море, се намираха старите навеси за риба. От там като че ли все още се носеше неопределеният мирис на веяна риба, макар отдавна да бе минало времето, когато около тях сновяха рибари.

Именно тук един мъж бе загубил живота си в студен януарски ден на 1971 година. Отидох до оградата и погледнах надолу. Видях паркиран товарен автомобил. Портата бе отворена, но на нея висеше тежък синджир с голям катинар, за да я заключат вечерта. Дали всичко бе изглеждало така и през 1971-ва? Дали някой е имал ключ?

Опитах се да си представя сцената: мъжът окървавен, пребит до смърт и почти разкъсан на парчета върху тежко утъпкания, мръсен сняг… Мъжът, чийто труп по-късно бяха обявили за трупа на Харалд Юллвен. Един изменник на родината, сполетян от възмездието двайсет и шест години след освобождението на Норвегия от фашизма.

Но беше ли всичко това истина? Или някой друг бе загубил живота си? Още една невинна жертва? А къде в такъв случай се намираше мъжът, който бе носил името Харалд Юллвен?

От този момент бяха изминали десет години. Следите отдавна са изчезнали, ако въобще е имало такива. Снегът бе идвал и си бе отивал десет зими подред, десет години бе гряло слънце и бе валял дъжд. Следите бяха толкова изстинали, че нямаше вече за къде да изстиват. На това място не бих могъл да намеря нищо и аз продължих към града със слънцето откъм дясната ми страна.

Когато стигнах Нюкиркен, завих нагоре надясно. Исках да попитам Сигрид Карлсен за още няколко неща.

Наближих къщата й, поглеждайки нагоре към прозорците, но не забелязах никакви признаци на живот. Погледнах часовника си. Би трябвало да си е вкъщи.

Входната врата беше отворена, сякаш някой бе забравил да я заключи, и аз влязох вътре. Качих се на втория етаж и забелязах, че и вратата на жилището е полуотворена.

Побиха ме тръпки. Нещо не бе в ред.

Натиснах звънеца с едната ръка, а с другата започнах силно да удрям по вратата. Тя бавно се отвори по-широко.

В антрето цареше хаос. Малкият скрин лежеше обърнат на пода, някой бе извадил чекмеджетата му и изтърсил на земята съдържанието им. До едната от стените видях рамката на огледалото, счупена на парчета. Парчетата от разбитото огледало лежаха разпръснати на пода и приличаха на илюминатори, през които би могло да се надзърне в оня свят.

Внимателно нагазих в безпорядъка. Съвсем смразен, извиках тихо:

— Хей! Хей!

Никой не ми отговори. Цареше тишина.

34

Внимателно отворих вратата на кухнята. Пулсът биеше във вените на шията ми. И там цареше същият безпорядък. Календарът беше изтръгнат от стената и захвърлен в мивката. Картината с детето и кучето, които играеха заедно, бе смачкана на топка и захвърлена на полицата. На пода се търкаляше портативното радио. От него се бе отчупило черно пластмасово парче. Кухненският стол беше преобърнат. Под скамейката се виждаше пластмасова торба, пълна с боклук, от която на пода се бяха изсипали черупки от яйца и отпадъци от белени картофи. Същевременно се разнасяше силна миризма на препарат за миене, но не можех да определя откъде идва.

Вратата към дневната беше полуотворена. Вътре цареше полумрак, но опустошенията там не бяха така големи, доколкото успях да огледам стаята. Телевизорът бе повален на земята, а щепселът му бе изтръгнат от кутията. На пода се търкаляха парчета от разбита саксия с цветя. Единият от корнизите на прозореца висеше изкривен надолу и пердето му, свлечено, допираше пода с единия си край. Книгите на етажерката бяха разхвърляни из цялата стая. А в едно от креслата, съвсем прегърбена, скрила лице в ръцете си, седеше напълно неподвижна Сигрид Карлсен. Само слабото потръпване на раменете й показваше, че е жива.

Всичко стана така, сякаш изненадвах човек, намиращ се в интимна ситуация, която обаче бе пълна не с любов, а с покруса. Както едното, така и другото могат да бъдат еднакво болезнени. И винаги е трудно да се излезе от подобни състояния.

Наведох се, вдигнах радиото, поставих го на кухненската маса и го бутнах към стената. Исках да създам шум, да уведомя за присъствието си. След това бавно се придвижих към вратата на стаята, спрях се и се загледах в ръцете й, които изглеждаха големи и безпомощни. Вгледах се в бялата й нежна шия. Тя носеше светла сива рокля, пристегната около талията й със съвсем обикновено коланче.

— Госпожа Карлсен? — отроних. — Аз съм, Веум.

Тя не свали ръце от лицето си, но се поизправи и разбрах, че ме е чула.

Стоях и чаках.

Тя бавно разтвори длани и успях да зърна очите й между дългите бели пръсти: потъмнели, със зачервени клепачи. По бузите се очертаваха засъхналите следи от сълзите, които бе изплакала. Не видях очилата й. Хвърлих несъзнателен поглед към пода, но не забелязах нещо повече от това, което видях от кухнята.

— Какво се е случило? — попитах аз и разперих ръце, сякаш исках да поставя под съмнение същността на въпроса си.

Тя завъртя глава и сякаш промълви: „Нищо.“ Устните й бяха посинели, с тънък слой червило.

— Нищо? — попитах с неопределен тон.

„Господин Никой просто е направил посещението си — обади се един плътен глас в мен. — Господин Никой се е поразровил нагоре-надолу в жилището и вече си е отишъл. Гост от миналото и беглец за бъдещето?“

— Кой? — чух собствения си глас.

Тя отново ме погледна. Сваляше бавно ръцете от лицето си, върху което бе отпечатана цялата трагедия, бушуваща в душата й. Забелязах, по-скоро разпознах два детайла от къщата, които си спомнях от предишното си посещение при нея. Обелената боя на един от ръбовете на скрина в коридорчето и пукнатината, която разделяше огледалото на две части.

Казах й внимателно:

— Това не се случва за първи път, нали?

Тя мълчаливо потвърди. В едната си ръка държеше малка носна кърпичка. Изтри очите, бузите и горната си устна.

— Някой, когото познаваш… мъж?

Тя ме погледна изплашено и почервеня, после енергично завъртя глава като отрицателен отговор на въпроса ми.

— Не, не — каза тихо. Гласът й беше тънък, измъчен и по-различен от последната ни среща.

Знаех вече отговора, преди да й задам въпроса:

— Дъщеря ти?

Очите й се напълниха със сълзи. Устните й затрепериха. Тя пак вдигна носната си кърпичка.

Плачеше. Влязох по-навътре в стаята, тихо, сякаш стъпвах по мъх. Отидох до прозореца и погледнах надолу към улицата. Настилката й се състоеше от гладки и изтъркани обли камъни. Къщите имаха уморени фасади.

Такива малки къщи, толкова много хора — така много неща, за които човек нищо не знае.

— Тя… често ли е в такова състояние?

— Това не зависи от нея. Не се случва често. Беше подложена на лечение и няма проблеми в работата си. Там тя си изпълнява задълженията, но и е нужно място, където да се разтоварва. Лекарите казват, че е шизофрения. Взема лекарства, но… — Ръцете й се движеха беззвучно пред нея, като пеперуди в ненадейно дошъл зимен ден. — Познавам я по очите, когато дойде вкъщи. После идва пристъпът. По-силна е от мен и не бих могла да я задържа. Обръща всичко, каквото й попадне пред очи, къса, чупи и си отива. После се връща надвечер, когато всичко е преминало. Ако й е много зле, сама отива в нервното. Получава известно време силни лекарства и се връща обратно — моята мила, малка Анита… скъпото ми дете!

Срещнах погледа й. Децата израстват, но за родителите те остават завинаги малки и са за тях такива дори когато имат проблеми на съвсем възрастни хора.

— Те… лекарите казаха ли каква би могла да е причината?

— Това, че е загубила баща си съвсем невръстна, и то по такъв жесток начин. И всички ония ужасни неща, които й бяха говорили години наред след това. Трябваше непрекъснато да се крие някъде и да бяга.

Уж механично изреждаше факти, но долавях в гласа й скрита, сдържана ярост. Да, Анита Карлсен, само на четири години, когато „Пофугл“ се запалила, е още една жертва на онова злополучно събитие.

Сигрид Карлсен вече не плачеше. Из един път тя сви юмруци и стана.

— Трябва да се заема с оправянето на къщата.

— Ще ти помогна — казах бързо.

Тя ме погледна открито.

— Ще свърша всичко сама. — После поясни: — Не искам тук да има човек, когато Анита се върне. Тя, тя толкова съжалява след това…

Кимнах й:

— Разбирам.

— Необходимо ли ти беше нещо — попита тя, — след като си дошъл чак до тук?

— Да, исках да те питам за едно — друго, но вече забравих за какво точно.

Бях шокиран.

Не исках да й кажа, че за момент бях изтръпнал да не намеря в къщата това, което бях намерил предишната вечер в жилището на Олга Сьоренсен.

— Исках само да ти кажа, госпожа Карлсен, че непрекъснато разследвам този случай и все повече и повече се убеждавам, че мъжът ти не е имал абсолютно никаква вина за случилото се тогава. Няма да се предам, докато не изясня всичко докрай. Кажи на Анита, когато сметнеш за удобно, че аз със сигурност знам: баща й е невинен.

Тя вдигна към мен тъжните си очи.

— Каква полза от това сега? Но все пак благодаря.

— Ще дойда отново, когато имам неопровержими доказателства, че съм прав — заявих с твърд глас.

Обърнах внимание на това, че употребих думата „когато“, а не „ако“, и бях сигурен, че не съм я излъгал.

Ако бе необходимо, щях да сляза чак в пъкъла и да измъкна от там Харалд Юллвен, за да разбера истината за това, което се бе случило тогава. Заради Анита и майка й! Но все по-силно и по-силно ме завладяваше чувството, че няма да се наложи да отивам толкова далеч.

Часът на разплатата се приближаваше бавно, но сигурно. С много години закъснение, ала все пак настъпваше…

Навън се смрачаваше. Контурите чезнеха в мрака. А през нощта излизат вълците — не само тези, които ловуват на глутници, но и убийците единаци.

35

Тъмата обгърна и големите вили, в които запалиха осветлението. Прозорците искряха насред градините, чиято влажна земя се спотайваше под есенно-жълтата трева. Щом слънцето се скри, веднага бе станало студено.

Този път паркирах на голямо разстояние в най-горната пресечка и отидох пеша до къщата на брата на Хагбарт Хеле. Вървях покрай живия плет, за да не ме забележат отвътре.

Храстите на живия плет, който отделяше градината от пътя, бяха гъсти и бодливи. Кованата порта бе здраво захваната към две солидни колони от естествен камък, които се издигаха в самия жив плет.

Приклекнах и огледах внимателно портата. Въпреки табелката нямаше и следа от куче. Внимателно огледах да не би към портата да е включена алармена инсталация, но не открих нищо подобно. Въпреки това не се усещах в безопасност.

Минах покрай портата и продължих по протежение на живия плет. Съседната вила беше по-открита, с ниска ограда, зад която цъфтяха розови храсти. Живият плет на притежателя на някогашната фабрика Хелебюст ограждаше цялото му имение. Огледах се добре, прескочих оградата и отново тръгнах край живия плет нагоре, покрай задната част на гаража.

Живият плет бе все така гъст. Зад имението теренът постепенно се спускаше надолу към старата железопътна линия, която вече не бе в употреба. На едно място земята беше хлътнала, сякаш издълбана от изсъхнал вече ручей. Именно там, под живия плет се образуваше дупка.

Огледах се. Изумителна тишина. Горе на небето, зад разкъсаните облаци, звездите бяха пробили дупки в черния свод. Льовстакен изпъваше профила си на запад, а иззад билото на планината се показа тъмният силует на самолет, който се готвеше да кацне на Фресланд. Спускаше се безшумно и имах чувството, че го гледам на картина.

Клекнах на „четири крака“, изпънах врат, притиснах се към земята и пропълзях под живия плет. Така се намерих на територията на имението. Спрях се неподвижен, прегърбен и се вслушах.

От къщата идваха слаби звуци. Намираше се зад няколко овощни дървета и малка площадка, на която се очертаваха маса, плетени столове и… Не ме посрещна никакво озъбено куче, нито пък чух свиреп лай, който да предупреждава, че във вилата се е вмъкнал непознат човек.

Тръгнах полуприведен към къщата и стигнах до едната от страничните алеи. Над мен се издигаше кат с три прозореца. Двата бяха напълно тъмни, а от третия струеше топла, мъждукаща светлина като от лагерен огън. Този прозорец бе най-близо до лицевата страна на къщата и по всяка вероятност принадлежеше на хола.

Прозорецът бе на височина, по-голяма от човешки ръст, минах под него и завих към ъгъла. Погледнах предпазливо, показвайки главата си. Балконът беше осветен, почти окъпан в светлината, която нахлуваше през големите прозорци на една плъзгаща се, подвижна стена с врата, от която се излизаше направо в градината.

Към балкона водеше наклон, засаден с цветя в декоративна леха, пълна с обли камъни. Надигнах главата си още повече и забелязах, че плътните кафяви плюшени завеси са дръпнати и закриват част от прозорците. Имах възможност да се приближа към тях. Тръгнах внимателно през алпинеума. Избягвах да стъпвам по камъни и съвсем не се притеснявах, че смачках няколко цветенца.

Спрях чак на терасата, дишайки с отворена уста. Правилно бях отчел, че завесите ще ме прикрият. Никой не извика по мен. Чувах обаче гласове зад стъклото: монотонни, неоформени, а думите — неразбираеми. Големите прозорци бяха с двойни термопанови стъкла, които изолираха звуците и от двете си страни.

Отидох до самия прозорец и внимателно се придвижих до мястото, което не се закриваше от завесите. Промъквах се бавно, сантиметър след сантиметър, държах главата си назад, а тялото колкото е възможно по-близко до прозореца.

Дойдох до ръба на завесата. Извъртайки главата си, можех да гледам косо в стаята.

Осветлението бе приглушено. Единствените осветителни тела в стаята бяха няколко дискретно поставени настолни лампи. На голямата маса за хранене стоеше свещник със седем поставки, на които бяха закрепени дълги бели свещи. Пламъчетата на свещите се отразяваха, мъждукайки, в тесните и високи облегалки на празните столове.

Надникнах още по-навътре.

Там светлината беше по-силна, червено-златиста. Видях бяла камина. Пред нея бяха наредени кресла с високи облегалки. Имаше и ниска масичка, поставена пред голямо канапе. Цялата гарнитура бе тапицирана с плат в топъл червено-кафяв цвят. На ниската маса стоеше поднос за лед и бутилки с газирани напитки, отразяващи танцуващата светлина. Имаше и богат избор на най-скъпи коняци. Около масата, осветени от пламъците на камината, седяха шестима души.

Познавах единия от тях. С изправен гръб и с чист профил, обърнат към топлината на камината, седеше Карстен Вииг и се вслушваше в разговора. Най-близко до него седеше една жена, красива, както изглеждат повечето жени, осветени от танцуващи пламъци, но с големи очила и доста замръзнала усмивка на полуотворените устни. В ъгъла седяха две други жени и разговаряха задълбочено само помежду си. Едната бе в края на шейсетте, с побеляла коса. Втората — значително по-млада, с хубав загар на лицето и светла коса.

Единият от двамата възрастни мъже в стаята беше пълен, леко подпухнал тип със зачервено бузесто лице и жълтеникавобяла, оредяла коса, грижливо и гладко сресана от едната към другата страна на темето му. Другият беше Хагбарт Хеле.

Острият профил на Хагбарт Хеле се очертаваше на белия фон на стената. Не бих го познал, ако не бях го видял на неясните фотографии, които ми показа Уве Хаугланд.

Слабото му и жилесто лице имаше нещо общо с главата на хищна птица, жестокостта, която излъчваше, се подчертаваше от големия орлов нос, горящите очи и твърдия израз на стиснатите устни и острата брадичка. Явно бе от хората, които винаги се намират на пост, винаги нарушават правилата и винаги се борят за печалба. Кожата му бе загоряла, но бръчките върху нея се очертаваха ясно и той изглеждаше по-стар, отколкото си го бях представял. Сякаш в този момент за пръв път осъзнах, че Хагбарт Хеле е всъщност един застаряващ мъж на седемдесет години. Гонитбата на кариерата и успехите го бяха закалили достатъчно, но той не бе в състояние да подкупи и времето. Годините преследват всички ни, и бедни, и богати.

Вниманието ми бе привлечено от още едно живо същество, което се намираше вътре. Точно пред камината един голям черен доберман-пинчер изведнъж вдигна глава и наостри уши. Дали бе чул как тупти сърцето ми? Или бе подушил внезапно нещо чуждо, нещо, което не трябва да се намира там?

Въпреки всичко не заплашителната стойка на кучето ме накара да притая дъх.

От Хагбарт Хеле ме деляха само един стъклен прозорец и една плъзгаща се врата, но въпреки това изведнъж прозрях, че всичко е безполезно. Стъклото между нас бе само символична преграда, която спокойно можеше да бъде и от бетон.

Мъжете вътре, с шитите си по поръчка костюми, със скъпите си питиета, с махагоновите си мебели, със сребърните свещници, с хилядите тонове стока, които имаха в тихите пристанища от тропиците до Аляска, с банковите си сметки в Швейцария, с разкошните си вили на Сейшелските острови и пълните с орхидеи градини в домовете им в Карибия — тези мъже се намираха далеч извън моя обсег.

Хората като Шауер-Юхан, Изгорелия, Великана Улсен и подобните им биват натиквани зад решетката веднага щом си позволят да откраднат една или две бутилки бира. Хората от сорта на Хагбарт Хеле имат право да унищожават фабрики, да извършват операции, които обикновените хора наричат мошеничество, ако, разбира се, научат за тях, позволяват си да превеждат големи доходи в невидими инвестиции под многочислени псевдоними на безчислени дъщерни фирми из целия свят и да живеят охолно пред пламтящи камини, далеч от ежедневния шум и хаос, далеч от всички грижи. Те притежават силата, която им дават парите, и е нужен нов обществен ред, нова социална система, за да бъдат разобличени и наказани.

Единственият шанс да ги хване човек натясно е представянето на твърди, конкретни доказателства против тях. Аз нямах такива. Нямах дори хипотеза.

Погледнах с мъка към Хагбарт Хеле, помислих си за всички въпроси, които бих му задал, които може би щяха да го провокират да се издаде, преди кучето пазач да е скочило към гърлото ми. Но вътрешно в себе си бях убеден, че и това ще е безнадеждно. Измъкнал се ловко от тинята, Хагбарт Хеле и сега се бе отпуснал над големи и тихи дълбочини, управлявал беше международни срещи на бизнесмени и боеспособни колеги… Не се оставяше да го провокират. Седеше защитен там, вътре, в хубавото кресло, с чаша разредено уиски в ръката и с напрегната усмивка. Той бе постигнал целта си. Намираше се откъм защитената страна.

Брат му беше от по-друг тип. Ингвар Хелебюст принадлежеше към обикновените местни капиталисти без видими амбиции. По външността му човек можеше да го вземе за чиновник от службата за събиране на данъци, но така или иначе, той ръководеше средна по големина фирма и съдейки по дома му, предприятието за трикотажни изделия се развиваше добре. Все пак разликата между него и Хагбарт Хеле можеше да се изчислява в светлинни години. Това бе разлика между провинция и метропол, между юношески клуб и мафия.

А може би все пак ме спираше кучето? То продължаваше да държи главата си изопната на силния врат с черни и кафяви петна. Имаше силни челюсти и остри зъби. Беше ловец и убиец по природа. Нямах желание да се надбягвам с него навън, в есенния мрак.

Хвърлих последен поглед към Хагбарт Хеле. После се отлепих мълчаливо от прозореца, слязох бавно между облите камъни на декоративната леха, пропълзях тихо покрай алеята, градинските мебели, кривите овошки и се мушнах отново под живия плет.

В нощта се пъхнах като в тъмен чувал. Вече не знаех какво да предприема.

36

Не си отидох у дома.

Минах с колата по Фьосангервайен към центъра, но бе напълно невъзможно да се установи къде се е намирала фабриката за бои „Пофугл“. Мястото е било разчистено и сега — застроено с нови къщи.

Паркирах на Торнплас и тръгнах надолу към кантората си. За миг се спрях колебливо пред постоянното заведение на Ялмар Нюмарк, но продължих, отминавайки го.

Горе в кантората се движех пипнешком, отворих най-долната врата на шкафа, измъкнах жълтеникавата тапа от новото лъскаво шише, напълних си една чаша и отпих.

Не пих много, не повече от обикновена водна чаша, но бавно. Усещах вкус на лунна светлина, а езикът ми се извиваше като змия, която си сменя кожата. Пих за всички загубени цели, за всички торпилирани идеали. Пих за всички, които си бяха отишли от този свят — хора, които бях познавал и които отново бяха изчезнали в мрака. Пих за новопоставени паметници и стари пожарища, както и за изпълнени с копнеж завръщания отдалеч. Наздраве, храбри и почтени приятели, наздраве!

По-късно, вече през нощта, слязох от кантората и тръгнах из града. Бе минало полунощ и по улиците господстваха сенките и забързаните със сведен поглед. Аз не бързах, а очите ми бдяха неуморно.

Отивах към Нурднес, през подлезите на големите бетонни фасади на Страндгатен, чак до края на парка. Отново минах покрай местопроизшествието, където през една януарска вечер на 1971 година е бил убит куц мъж. Но не се спрях. Продължих по-нататък. Отдолу, откъм носа, се зададе мъж с кафяво палто, сивобрад, който водеше на каишка един ерделтериер.

Не срещнах други хора.

Морето лежеше пусто и черно. Не се виждаше нито една лодка, никакъв кораб.

Отново потеглих обратно, покрай морския плаж, който се простираше тих и изоставен като монумент на лятото, което не го бе споходило тази година. Продължих нагоре към Школата за навигатори.

Както бродех из града по това време, имах чувството, че разглеждам изложба на различни епохи от собствения си живот. От Нурднес, където бях прекарал детството си, аз се спуснах надолу по Галгебакен към Странгехаген и Скотегатен и изведнъж се озовах пред една от най-новите картини на тази изложба — къщата, където намерих мъртъв Ялмар Нюмарк. Тази нощ не се спрях и там.

Продължих разходката покрай Ньосте към Мьоленприс и преминах по кривия бял гръб на моста над Пуддефиорд. Горе в Гьолденприс, в годините на най-ранната си младост, познавах едно момиче със син поетичен поглед, но и с много стеснителна душа, която бе причина да завърши живота си в една психиатрична клиника, а там я бяха намерили обесена в тоалетната.

Движех се към центъра от юг, обикаляйки Викен и Данмаркплас, преминавайки по стария Нюгордски мост и покрай една болница, която бяха кръстили „Флорида“, но това съвсем не означаваше, че в нея грее повече слънце, отколкото в другите части на града. Пред автобусната спирка двама младежи в кожени якета се караха и бяха пред сбиване, подстрекавани от една хулиганска компания. До тротоара спря полицейска кола и няколко полицаи бързо слязоха от нея, наподобяващи на прилепи с черните си униформи.

Продължих по-нататък през пазара на Йоврегате и към Сандвикен. Спрях за миг пред подземното жилище на Великана Улсен, но там бе тихо и не чувах бакхусови гласове да ме канят да вляза. Тръгнах надолу към летището и отново се спрях. Вселената бе и горе, и долу. Звездите сияеха във водата, а над града висеше черният свод на морето. Сколтегрюнският кей се простираше като пепелява бариера между небето и морето и аз сякаш стоях някъде навътре във водата, стъпил на някакъв камък.

Поех дълбоко въздух. Студен, невидим и лъхащ на водорасли и отпадъчни масла. Бяха минали часове, светлините около мен угаснаха, настъпи мъртва тишина.

Движех се на средата на Шьогатен. Не мина нито един автомобил, въпреки че вървях точно там, където само няколко часа по-късно щяха да се образуват автомобилните колони от Осане. Беше ми почти неприятно — имах чувството, че съм влязъл в град, където изведнъж всички са умрели. Не от ядрена война, а от внезапно разразила се чума. И че аз съм единственият оцелял. Градът ми принадлежеше. Само на мен.

От Скютевиксторге тръгнах нагоре към Нюс Сандвиквай, повървях известно време и спрях до една бяла дървена къща. Всички прозорци тъмнееха, не се чуваше ни звук, ни стон. Тя спеше заедно със своите обитатели.

Отново тръгнах надолу към Сколтегрюнския кей, отново излязох при морето. Човек го среща навсякъде в този град. Тази нощ приличаше удивително на японско тристишие. Стълбовете за привързване на лодките стърчаха покрай ръбовете на пристанищните стени като глави на тюлени и се вслушваха в безмълвния стих, който редях. Изпод боята на товарния кораб, хвърлил котва до Фестингекайен, бяха избили ръждиви петна. Несъзнателно прокарах ръка по лицето си. Брадата ми беше набола.

Сега в центъра на града бе мъртвило. Най-тихите часове между пет и шест сутринта. Късните нощни птици вече се бяха прибрали по домовете си, и то навреме, защото в седем трябваше да тръгнат на работа. По-нататък, пред статуята на Холбер, чакаше самотно такси и лампичката на покрива му светеше, показвайки, че е свободно. На стълбата пред базара за месо седеше още един житейски корабокрушенец, мъж, увит в мръсно сиво палто, захлупил лице върху коленете си. Не забелязах други признаци на живот.

Продължих да бродя. Така, обикаляйки града, аз премислях всичко, което знаех за слуховете относно Ротеифтен през войната, за пожара в „Пофугл“, за убийството на Харалд Юллвен и за изчезването на Шауер-Юхан през 1971 година, както и за събитията от последните месеци: прегазването на Ялмар Нюмарк, последвалата му смърт, а най-накрая и „нещастния случай“ с Олга Сьоренсен.

За изминалите години Берген се беше променил. През 1953 година градът е бил значително по-малък. Но в долината Фюминг поляните тогава се ширеха все още безбрежни и тучно зелени между разпръснатите наоколо градини, а по средата се извиваше идиличен селски път. Все още никой не беше се сетил да прокопае под планината тунели към долината. Другият път, който минаваше през Осане, водеше към Салкюс и към Стайнестьо и човек спокойно можеше да стигне дотам за времето на една хубава разходка. Хората отиваха с чиста съвест да се разхождат към Хьолкевик или Фресланд, като казваха, че отиват на екскурзия. Въздушното трасе на самолетите все още минаваше над летището в Сандвикен, а до Нестун имаше локална железопътна линия.

В центъра срещу Алхелгенсгате се намираше старата сграда на пощата, а недалеч от нея бе мръснозеленият стар полицейски участък. Постройките в югоизточна посока се простираха само до бараките на Ландос. Когато на стадиона имаше футболен мач, паркирането на автомобили в този район не се разрешаваше, затова пък когато мачът завършваше, към центъра се отправяше истинско поклонническо шествие, а трамваите изглеждаха като нападнати от огромни пчели — хората висяха от външната им страна. Баща ми беше кондуктор в трамвай и няколко години след войната. В Нурднес тогава аз, единайсетгодишен, живеех без всякакви грижи. Ялмар Нюмарк е бил на четирийсет и две години, но в отлична форма, а Конрад Фанебюст — на върха на политическата си кариера, Елисе Блум все още е очаквала с надежда хубави неща в живота си, изпълнена с младостта на своите двайсет и една години, Холгер Карлсен е бил на трийсет и пет, горд с малката си дъщеря, жена му все още е била щастлива, а Хагбарт Хелебюст — активен и преуспяващ четирийсет и пет годишен бизнесмен. Всичко е било по-различно за нас през хиляда деветстотин петдесет и трета година, при нас, които сме живеели в един по-малък по онова време град. Ала Берген никога вече нямаше да бъде онова, което е бил през хиляда деветстотин петдесет и трета.

Следите се кръстосваха навсякъде: от Нурднес до Сандвикен, от Фьосангер до Ньосте, подобно на следите на минаващи по широко планинско било животни. Някои от тези следи се бяха кръстосали преди повече от четвърт век, а други само преди няколко дни. Повечето от следите бяха едва различими, но някои от тях все още можеха да ме изведат донякъде…

Долу в Ньосте има едно малко заведение. От онези, които отварят първи сутрин. Там хвърлих котва в ранното утро и седнах свит пред чаша горещо и черно като смола кафе заедно с няколко от другите нощни вълци.

Лицата им бяха с напрегнати черти. Седяхме наведени над чашите си, мълчаливи като нощта, останала зад нас, и непроницаеми като утрото наоколо. Повечето щяха да идат на работа, но имаше и такива, които нямаха за къде да тръгнат. Ние си правехме компания в промеждутъка между седем и седем и половина часа, в това мъртво време, разделящо безсънната нощ от работния ден.

Удоволствието свърши, чашите се изпразниха. На дъната им чернееха остатъци от кафето, а ние излязохме приведени навън.

Градът ни посрещна, изпълнен с шум. Денят отново ни настигна.

Върнах се вкъщи, в малкото си жилище, и откраднах няколко часа от деня, свит на канапето, после дълго стоях под душа и накрая се почувствах достатъчно бодър, за да мога да осъзная, че съм с потиснат дух. Кучетата, лежали заровени в продължение на двайсет и осем години, още бяха добре скрити вдън земя или пък се бяха разсипали на прах. Шансът за находки беше минимален.

По пътя към кантората си купих вестници. Когато вече бях вътре, чух телефонът да звъни, но когато вдигнах слушалката, сигналът бе свободен, моят най-стар и най-верен събеседник.

Разтворих един от вестниците и съсредоточих погледа си върху първата му страница. Най-долу в десния ъгъл открих два реда под следното заглавие:

„МИСТЕРИОЗЕН СМЪРТЕН СЛУЧАЙ В САНДВИКЕН“.

Съобщението гласеше, че продължават да остават „неясни обстоятелствата“ около смъртта на една петдесет и осем годишна жена, която е била намерена мъртва в жилището си в Сандвикен късно вечерта в понеделник. Много неща дават основание да се предполага, че това може да е просто нещастен случай, но полицията, независимо от предположенията, търси като свидетел „мъж, вероятно над петдесетте, облечен в сиво палто, с тъмна мека шапка, който накуцва с единия си крак“.

Призоваваха мъжа или хората, които са го видели, да се обадят в най-кратък срок в полицията. Това беше всичко.

Прегледах набързо и другите вестници. В тях нямаше нищо по-подробно или по-конкретно. Вестниците от Осло още не бяха пристигнали. Нещата в тях се описваха с повече фантазия, но в крайна сметка и те не бяха по-достоверни. Повечето от онова, което се знаеше за случая, бе написано във вестника.

Прочетох го още веднъж. Самият факт, че в печата се споменаваше за разследването на случая, бе сам по себе си светъл лъч на надежда. Това можеше да означава, че Хамре, Вадхайм или дори шефът на криминалния отдел в името на разкриването на този случай бяха преосмисляли отношението си спрямо Мюс. Това, че в печата нямаше нищо повече, съвсем не означаваше, че полицията не разполага с повече информация, но премълчаното пред представителите на печата бе премълчано и пред мен.

Оставих настрана вестниците, позвъних на Конрад Фанебюст. Разбрах от секретарката му, че се намира в Копенхаген и не го очакват да се върне по-рано от късно вечерта или с първия самолет на следващия ден. Благодарих за информацията и затворих телефона.

Зад прозорците ми новият ден разперваше крилата си, а в перата им блестеше златистото септемврийско слънце. Срещу мен рязко се очертаваха контурите на къщите в подножието на планинския склон, а над короните на дърветата искреше кафеникав отблясък, сякаш някой бе метнал върху тях тънка мрежа. Есента започваше да размотава преждата от кълбото си. Скоро всички щяхме да се увием в плетката й.

Телефонът отново иззвъня. Вдигнах пак слушалката:

— Ало?

Никой не отговори.

— Ало? Тук е Веум.

Някой затвори. Нещо щракна, а след това отново отекна обичайният телефонен сигнал. Погледнах към слушалката, като че ли очаквах да ми каже нещо. Или бяха сбъркали номера, или някой бе загубил в последния момент желанието си за разговор.

След около пет минути чух, че външната врата към приемната ми се отваря.

Чаках да чуя почукване, но това не стана. В канторите на частните детективи идват какви ли не хора. Някои просто нахълтват, без да помислят, че може би си вътре с млада блондинка на коленете. Други влизат в приемната, сякаш се сливат с тапетите. Да ги намериш, е все едно да търсиш скритите фигури върху негатив. Трети пък седят издокарани и тържествени на стола в приемната със старо списание в ръцете сякаш чакат в лекарски кабинет, четвърти просто чукат и влизат.

Станах и отворих вратата. Имах чувството, че съм застанал пред булдозер.

Мъжът, когото заварих отвън, бе широкоплещест и атлетичен, с леко разкрачени крака: доста набит всъщност, което издаваше бившия щангист. Нахлупената над челото му синя шапка подчертаваше бледнината на лицето, светлосините очи и брадата му. Облеклото му бе спортно: късо лоцманско яке, джинси и леки кафяви ботуши, но спортът, който практикуваше, хич не ми хареса.

Преди да отворя уста, той вече бе забил юмрука си в стомаха ми. Превих се като разкикотила се учителка по танци, а той изпрати коляното си в слепоочието ми, сякаш правеше стъпка в танго. Когато юмрукът му се стовари отново точно между тила и раменете ми, вече виждах двойно, стаята се събра пред очите ми като китайско ветрило и всичко изчезна.

Но в главата ми, още преди да получа първия удар, се запечата една важна подробност — той не беше сам. Зад остъклената врата към коридора бях забелязал силуета на друг човек, тъмен и неясен поради плътното стъкло.

38

Стъпки, които си отиват, и крачки, които идват. Така се плискат върху теб вълните, ако си удавник, изхвърлен на самия край на брега. Насам-натам, насам-натам. Морският прибой леко те поклаща насам-натам, насам и…

— Веум?

Морето се плиска. Черен е септември. Необичайно е слънцето.

— Веум!

Гласът, сякаш познат, но не любим. Не мога да се сетя чий е.

Отварям очите и гледам надолу към изтъркания кафяв под. Гласът ми идва на пресекулки, езикът ми е галванизиран.

— Ей?

Това събужда у мен ехо, жестоко и гротескно.

— Ей… е… е… е… й…

Задушавам се. В стомаха ми тежи голям камък, боли ме. Имам куршум в слепоочието, а вратът ми сякаш е откъснат от моето тяло и си води свой собствен живот.

— Ела тук! Какво става?

Този глас… Явно е на човек, роден в Източна Норвегия. Кога за последен път си срещал такъв човек, Варг? Не. Не. Беше точно обратното. Той ме срещна.

Силни ръце ме обърнаха по гръб. Простенах. Таванът, се бе пренесъл почти върху мен и това ме ужасяваше. Имах чувството, че се нуждае от измиване.

— Аха, ти се събуди?

Гласът над мен ставаше все по-далечен, голямото лице се смаляваше, а таванът пред мен започна да се издига нагоре. Стаята взе да става по-висока, но аз останах да лежа на дъното на огромен блестящ буркан от конфитюр. Бях виждал вече това лице.

Бързо седнах, после се преобърнах и застанах на „четири крака“ с глава, увиснала между ръцете ми. Тя гореше като жарава, но щом я задържах напълно неподвижна, започна да изстива. Стъпките ту се отдалечаваха от мен, ту се движеха около мен като подлудяващо ехо. От време на време те отекваха в главата ми, после изведнъж започнах да ги чувам в коридора.

Кратък, враждебен смях:

— Изглеждаш страшно смешно.

Усмихнах се. Ха-ха. Точно така се и чувствах.

Крал на глупците. Фаворит на ловците на плъхове.

Допълзях до стената, тоест дотам, където сметнах, че се намира стената, и бавно започнах да ставам, опирайки длани в нея.

Шумовете наоколо звучаха като многотонен звън, който циркулира из вода и през главата ми.

Имах чувството, че коленете ми няма да устоят на натоварването и ще се огънат всеки момент, но те издържаха. Стоях и се оглеждах, сякаш виждах за пръв път стаята около мен: панелът, който бе средно висок, старите тапети върху него, наредените покрай стената столове, масата с лъскавите заоблени крачета и старите списания върху нея.

С ръце в джобовете на модерните си бели панталони, издути около бедрата и тесни около глезените му, в леко светло сако, бяла риза и широка вратовръзка с червени шарки пред мен бе застанал и ме гледаше Карстен Вииг, леко повдигнал вежди и с кисела усмивка над устните си. Тъй като аз самият се чувствах блед като чаршаф и слаб като листен на трепетлика, той ми изглеждаше още по-загорял от слънцето и още по-силен, отколкото на нашата последна среща. Късо подстриганата му коса се състезаваше по блясък с чудесните зъби. Той беше победител в състезание, за което не бях подавал молба за участие. А чаках да получа почетната грамота.

— Ей! — каза той и се усмихна. После добави с друг тон: — Боже господи, та ти изглеждаш тъй, сякаш те е прегазил бързият влак, Веум!

Не спусках очи от него през процепите в мъглата, която сякаш се стелеше връз мен.

— А може би си си играл с огъня, Веум? — В думите му се долавяше тайна заплаха. Да. Стигнахме до предупреждението. Не бях толкова сломен и не вярвах в случайности. Нали зърнах силуета в коридора — не се бях поколебал чий беше той.

Той се приближи:

— Да не би някой да е бил лош към теб, Веум?

Застана съвсем до мен. Виждах малките петна предизвикани от слънчево изгаряне, по носа и скулите му, по-червени от иначе кафявия загар на кожата. Гласът му стана нисък, ленив, сякаш той не се интересуваше от това, което изричаше:

— Знаеш, че хора като Хеле са могъщи. Не знам какво се е случило тук, но това, което виждам, ме кара да си мисля нещо.

Опитах се да образувам дума с устата си, но от нея не излезе нито звук.

— Може да си навлечеш и по-голяма беля от тази. Ако не се вразумиш и не станеш по-внимателен.

Пауза, като в лошо играна пиеса от Чехов. Имах желанието да си тръгна.

— Нали? Следващия път, когато те посетят, Веум… не съм сигурен дали въобще ще можеш отново да станеш. Имай го предвид!

Той бързо се обърна, сякаш му се гадеше. Тръгна към вратата и от прага отново се обърна:

— Желая ти бързо да се оправиш, Веум. И не забравяй съвета, който ти дадох. В живота нищо не става случайно.

Вратата се затвори след него, аз останах да седя вторачен в релефните шарки по стъклата на външната врата и в името си, което сякаш беше отразено в огледало върху нея. Там, където бях, имах чувството, че и аз съм отражение.

Едва се дотътрих до кантората. Оставих вратата на приемната полуотворена, като безмълвна покана към хората да влизат направо вътре.

Ако стигнех до стола зад бюрото ми, едва ли щях да стана скоро от него.

Седнах на мястото си. Изгледът от прозорците се бе променил. Перспективата се беше разкривила. С едно учудващо несъответствие: къщите по склона на планината бяха станали изведнъж по-големи от тези край пристанището и всичко бе обляно в чудни червени тонове, сякаш слънцето имаше намерението да слезе на земята или изригваше подобно на огнено зарево над клокочещ вулкан.

Седях и гледах през прозореца, докато дневната светлина стана по-ярка и се закръжи пред очите ми. Червеното изчезна, всичко побеля. Сложих глава на бюрото и се събудих от телефонен звън.

Вдигнах слушалката, без да казвам нищо. Обаждаха ми се от телефонна будка.

Всеки от двете страни на телефонната линия запази мълчание. Някъде в далечината се чу металически микрофонен глас: „Полет номер…“ Затворих слушалката.

Разбрах. Карстен Вииг проверяваше. Намираше се на летището и контролираше дали още съм жив. Не желаеха на съвестта им да тежи още един „нещастен случай“. Не искаха да привлекат върху себе си повече внимание, отколкото вече им бяха обърнали.

Разбрах предупреждението. Ако искаха да ме ликвидират, щяха да изпратят мъжа със спортната шапка сам. Никога преди това не го бях виждал и бях почти сигурен, че е от Осло. Карстен Вииг го беше придружил, за да се убеди, че не съм получил повече от това, което те са ми определили. Сега можеше със задоволство да докладва на Хагбарт Хеле за успешното изпълнение на задачата.

Но аз отново се запитах: „Означава ли това, че те наистина искат да скрият нещо, което се е случило преди 28 години? Или по-скоро нещо, което се е случило съвсем скоро, само преди по-малко от месец, в една квартира на Скотегатен? Да не говорим за събитието от последния понеделник. А може би това бе просто демонстрация на неограничената им сила и мощ?“

Минаха няколко часа и сънят зад бюрото ме ободри. Изгледът отвън беше вече нормален. Имах сили да се наведа, да извадя бутилката и чашата от най-долното чекмедже и да си налея от чистата, прозрачна водка.

Отпих внимателно. Топлината се разля в мен като олио върху вода.

Размърдах раменете си. Чувствах врата си все още отмалял, а горните части на ръцете си безсилни. Болеше ме в слепоочията, а в стомаха си усещах тъпа болка. Но общо взето, се чувствах по-добре, отколкото преди няколко часа. Отново бях започнал да мисля.

Седях с чашата в ръка. Денят пак закуцука у мен, подпирайки се на фалшиви патерици. Малко ми трябваше, за да падна отново в канавката. Трябваше да залагам на блондини, а не на блондинки. Да основа ателие за плетене на дантели, а не бюро на частен детектив.

В три и половина чух, че някой влиза в приемната ми. Входната врата отново се затвори и леки женски стъпки прекосиха пода, преди посетителката да се появи на прага пред мен.

Минаха няколко секунди, докато я позная. Бутнах шишето с водка настрана, сякаш не беше мое, и възкликнах:

— Каква изненада!

Казах това, изправяйки се, духът ми беше достатъчно силен, за да издържа това физическо напрежение.

Беше асистентката на зъболекаря от съседната кантора. Носеше шлифер в тюркоазен цвят, беше се изчервила като залез и не знаеше какво да прави с ръцете си. Наистина беше съвсем млада. Тя внесе в стаята ми и полумрак, и слънчева светлина едновременно и внезапно.

Заобиколих бюрото с все още несигурни крака.

Тя каза:

— Ти ме покани да те посетя, за да видя изгледа от стаята ти. — Погледна ме изкосо.

Когато се приближих, тя се отмести и бързо отиде към прозорците.

— Аха — каза.

Стоях по средата на стаята.

— Какво означава „аха“?

Тя се засмя.

— Означава, че изгледът е същият, който имаме и от кабинета.

— Да не би да си очаквала нещо друго?

— Ти каза… — Тя спря и погледна към чашата ми: — Какво е това?

Усмихнах се слабо:

— Прилича на вода.

Тя ме изгледа подозрително. Следобедната светлина омекотяваше чертите на лицето й и аз си спомних за една друга жена, която бе стояла някога до прозореца ми. Тя също имаше винаги зачервени бузи, очите й бяха тъмни, веждите — черни, добре очертани. Чудех се на колко е години — деветнайсет, може би двайсет.

Приближих се още повече. Тя все така се усмихваше.

Промълвих:

— Ти си… ти си от този тип жени, в които всички се влюбват, нали? Знаеш го, всички ти го казват…

Тя ме погледна с големи, блестящи очи.

Продължих:

— Също като Ингрид Бергман в „Казабланка“.

— Коя? — Тя изглеждаше изненадана.

— А, една жена… с която беше лесно да…

— Вече го видях — каза тя. — Изгледът.

Тя се усмихна и мина толкова близо до мен, че усетих сладкия й, ухаещ на цветя дъх.

— Благодаря ти. — Тя се спря до вратата и се огледа. — Защо не включиш осветлението?

Не дочака отговор. Чух стъпките й към приемната, вратата, която се затвори след нея, токчетата в коридора, вратата на асансьора, шумът му и накрая — тишината.

Погледнах се в огледалото. После взех шишето с водка, вдигнах го към собственото си изображение в огледалото и го поздравих. Изпих чашата на един дъх и отидох да запаля лампата. Не след дълго се отправих към къщи.

39

Има септемврийски дни, които са като златист мед, а зад прозореца ти слънцето грее голямо и бременно. Септември е като зряла любовница: със закръглени форми и закъсняла лятна топлина в кръвта си. Слънцето си играе с цветовете, които все още са пощадени от октомврийските оттенъци. Това са дни, когато човек трябва да се събужда бавно и да има достатъчно време за това. Закусих леко край прозореца, който се нуждаеше от измиване. Летните дъждове бяха оставили тъмни петънца по стъклата. Отвън дочух как някой пере бодро толкова рано сутринта. До ушите ми достигаше немска забавна музика, ечаща от нечие радио. Горе, на гребена на един от покривите, птичките се бяха събрали на военен съвет и се чудеха дали е настанало време да потеглят към Средиземно море, или да прекарат в Норвегия и месец септември? Дори и те трябва да правят избор, да вземат решения и да определят позиции.

Отново позвъних в кантората на Конрад Фанебюст. Да, Фанебюст се беше завърнал, ала имаше в момента среща. Но нека кажа името си, за да бъде записано и той ще ми се обади, щом се освободи.

Настоях най-учтиво да ме свърже с него веднага. Помолих я да му предаде поздрави от Веум и да му каже, че искам да говоря с него за нещо много важно. Много важно.

Дамата се върна след няколко минути и чувах учестеното й дишане в слушалката. Да, тя беше говорила с Фанебюст и ако имам възможност да отида там в два и половина часа, той ще се опита да ми отдели малко време.

Казах:

— Вие не сте ли чели последните прогнози за деня на Страшния съд? До два и половина светът може да изчезне, а освен това тази година ни предстоят и парламентарни избори.

Тя отвърна:

— А вие не сте ли чели вестниците? Срещата ви е в два и половина. Довиждане.

— Довиждане.

По пътя към кантората купих вестници. „Криза в търговското корабоплаване“ — гласеше едно от заглавията на първа страница. „Кризисна среща в Копенхаген“ — прочетох в другия вестник. „Ще има ли нови фалити?“ — питаше трети. Въпреки различните журналистически нюанси значението си оставаше едно и също: Конрад Фанебюст имаше да решава къде по-важни неща, вместо да се занимава със станал преди двайсет и осем години пожар или с изчезнал преди десет години човек.

А освен това предстояха избори в Стортинга. Това беше годината, в която всички политици бяха изучили тактиката на предизборната президентска кампания в САЩ. Кандидатите от Лявата партия пристигаха на предизборните срещи с велосипеди, боядисани в зелено, хората от Партията на центъра засаждаха нови храсти в занемарените градски паркове. Кандидатът за министър-председател на Работническата партия раздаваше червени рози на Торгалменинген, а в това време Норвежката телевизия заснемаше как кандидатът на консерваторите разговаря съвсем простодушно с хората на пазара за зеленчуци в Ставангер, с малко скована, но затова пък много широка усмивка. През тази година всички обещаваха да дадат повече от всякога, макар да знаеха, че ще получим по-малко от когато и да било. Бе настъпил върховният момент за старите циници. Оптимизмът се изпари.

Обадих се от кантората си на Вагард Вадхайм. Попитах го дали има нещо ново около разследването, за което пишат вестниците. Той отговори, че не е в състояние да ми отговори, но не беше така. Благодарих и затворих.

Предобедът отмина в тишина, като скромен гост, дошъл на погребение. От съседната кантора се чуваше воят на зъболекарската машина. Мислех си за асистентката, която нагласява големите салфетки около вратовете на нервни пациенти, забърква амалгама и определя часове за преглед. Ако някога все пак успея да получа добър хонорар, може би и аз ще си поръчам час за преглед. Заедно с нея. В два часа и двайсет и пет минути се намирах в преддверието на кабинета на Конрад Фанебюст. В коридора се разминах с двама млади, късо подстригани и добре облечени мъже, които се бяха задълбочили в сериозен, тих разговор. Единият държеше куп документи в ръцете си, а другият стискаше няколко вестника. В момента, в който минах покрай тях, те прекратиха разговора. Продължиха го веднага, щом ги отминах и влязох в приемната.

Секретарката на Фанебюст вдигна поглед към мен веднага, щом влязох вътре, после погледна часовника си. Беше златен. Този ден тя бе облечена в зелено: зелена пола, блуза с цвета на мъх, а на шията — кехлибарена огърлица.

— Вие бяхте Веум? — осведоми се.

Усмихнах се.

— Май никога не забравяте лицата на посетителите?

Тя ми отговори сухо:

— Те са тук, пред мен, в бележника.

— Лицата?

— Имената.

Набра вътрешния номер на Фанебюст и му каза, че съм дошъл. После затвори слушалката и се обърна към мен:

— Можете да влезете веднага, Веум.

— Благодаря ви.

Отворих вратата. Конрад Фанебюст седеше зад бюрото и пишеше, точно както го заварих и предишния път. Той ми посочи да седна на същия стол и продължи да пише, изглеждаше напълно погълнат от работата си. Началото на сегашното ми посещение тук беше истинско копие на предишното или във всеки случай една много добра имитация.

Той като че изглеждаше малко по-уморен в сравнение с първата ни среща. Но беше трудно да се определи дали причините за тази умора бяха кризата в корабоплаването или прекараните нощи в баровете на Копенхаген. Бръчките по лицето му сега бяха по-дълбоки, а усмивката — по-напрегната, когато остави настрана автоматичната си писалка, мушна листа, на който бе написал писмото, в същата папка отпреди, сложи ръце на бюрото пред себе си и каза:

— Да… Веум. Вие сте имали да ми казвате нещо много важно. Това означава ли… Не сте го открили, нали?

— Вълка? — казах.

— Да?

— Не съм. — Наблюдавах движенията и изражението му зад бюрото. — А да не би да очаквахте това?

— Какво имате предвид? Нали сам казахте… че мислите, че съществува възможност той да е жив.

— Да. Може би аз не съм знаел много. Но веднага имам за вас един въпрос: колко много знаете вие, Фанебюст?

Лицето му леко почервеня. Той разтвори пръстите на ръцете си и направи неопределено движение към мен, сякаш искаше да ме подкани да се обясня по-добре. После сложи лактите си на бюрото така, че върховете на пръстите на двете му ръце се допряха едни други.

Продължих:

— Вие трябваше да ми кажете, че сте познавали Шауер-Юхан. Или по-точно Юхан Улсен, каквито са неговите гражданско име и фамилия.

Лицето му остана непроницаемо.

— Юхан Улсен?

— Вие сте го посетили през месец януари на 1971 година. Малко преди да изчезне. — Наведох се към него: — Имам достоверни свидетелски показания за това, Фанебюст, няма смисъл да го криете!

Той се усмихна.

— Та какво имам да крия? Юхан Улсен не е необикновено име и мога съвсем спокойно да кажа, че познавах такъв човек. Но какво общо има това с другото?

— Първо ми кажете откъде го познавахте? Та той съвсем не е принадлежал към вашата социална среда.

— Не, наистина. Но Юхан бе един от бойните ми другари през войната. Той не беше от най-активните борци на съпротивата, както например Ялмар Нюмарк, но вървеше редом с нас. Беше добър другар, такъв, на когото можехме да се доверяваме. За съжаление обаче след войната не му провървя. Както впрочем и на много други от нас. Бяха разбили нервите си и някои започнаха да пият. Положението на Юхан беше лошо. От време на време, когато можех, му подавах приятелска ръка, намерих му работа на пристанището например, но там той извърши толкова много нарушения, че окончателно се провали. Може и да съм го посетил през януари на 1971 година. Не си спомням. Не ходех често у тях, въпреки че и това се случваше.

— А с каква цел ходехте при него, когато това се е случвало?

Той ме погледна хладно.

— Старо приятелство. Когато хората са се борили заедно, както ние с Юхан, те се опитват да запазват връзките си, колкото и трудно да е това понякога.

— И така, значи, той изведнъж изчезна…

— Да, да, спомням си.

— Вие си спомняте. А опитахте ли се да го намерите?

— Аз? Предоставих това на полицията. Как си представяте, че бих могъл да го намеря? Като ангажирам частен детектив?

— Добре…

— Хората изчезват, Веум. Когато остареят, идва някой ден, в който те изчезват. Едни умират. Втори отиват да живеят в други градове, в други страни, изтръгват се от обичайната среда и вече принадлежат на друга. Или просто изчезват. Може би продължават да живеят тук, в същия град, където живееш и ти, но така и не ги виждаш повече. Случайност, човешка съдба, откъде да знам? Сега, когато правя равносметка на живота си, аз пресмятам колко приятели са ми останали! Колко души от бойните ми другари са още живи! Трябва да имаш предвид, че ние живяхме няколко години под страхотна тежест, в изключително напрежение и то остави у нас дълбоки следи. Някои умряха съвсем преждевременно.

— Но изчезването на Юхан Улсен беше по-различно, нали?

— Да — побърза да каже той. — Може би — добави още по-бързо.

— Да? Може би? — повторих аз бавно и изпитателно.

Конрад Фанебюст седеше изопнат зад бюрото си: дребен и слаб. Лицето му беше костеливо, косата — побеляла. Той приличаше на статуя, която още не е оформена. Погледът му беше отдалечен и замислен. Ала не след дълго се върна към действителността. Запита:

— Но с каква цел вкарвате в играта и Юхан Улсен, Веум?

Отговорих му?

— В понеделник вечерта в Сандвикен е имало смъртен случай. Сигурно сте прочели за това във вестника?

Той бавно кимна с глава.

— Намерена е мъртва една жена. Олга Сьоренсен. Тя е била приятелка на Юхан Улсен, жената, с която той е живял. Вечерта, когато е умряла, край къщата й забелязали мъж. Мъжът куцал.

Той ме следеше внимателно, напрегнато съсредоточен!

— Вие да не би да мислите… Това не означава ли, че…

Очаквах го да продължи, но това не стана. Тогава казах:

— Какво всъщност се случи с Юхан Улсен? Тогава, през хиляда деветстотин седемдесет и първа година?

— Той… — Конрад Фанебюст прехапа устни.

— Да?

Събеседникът ми продължи да ме гледа изучаващо. Погледът му се спря критично върху мен, огледа джобовете ми, копчетата, обувките ми и пак се върна нагоре. После опря дланите на бюрото, понаведе се напред и каза с мек глас:

— Той напусна страната. Аз му помогнах.

— Така ли? — Чаках продължението.

— Да. Тогава, през месец януари, отидох при него във връзка с една специална работа. Бе идвал при мен, отчаян от положението, в което се намираше, казано по-замазано. Чувстваше се разбит от алкохола, изтерзан от мъчителни любовни отношения, угнетен от унизителната си декласираща бедност. Искаше да се измъкне — надалеч — от всичко. Да скъса всички връзки. Но държеше всичко да остане в тайна, никой да не знае нищо, дори тази жена — никой. Дойде при мен и ме помоли за помощ. Един стар боен другар… Не можах да му откажа.

— Така ли?

— Не! Имах връзки, в други страни. Испания, Португалия, на много места. Помогнах му да напусне страната, осигурих му билет, човек, който да го посрещне там, закъдето замина. Дадох му и пари, с които да може да се оправи на първо време.

— Заем?

— Да кажем, просто пари. Всъщност аз му ги дължах. Бях се настанил вече на слънчевата страна, а той оставаше да зъзне в сянка, някъде долу в низините.

— Но по-късно какво стана?

— Какво по-късно?

— Нали поддържахте връзката?

— О, не. Това беше условието. От негова страна. Всички връзки трябваше да се прекъснат. Той приключваше с Норвегия завинаги и за свое добро.

— Все едно, че е умрял?

— Да. И наистина имаше хора, които бяха сигурни в това. Целта беше постигната.

— И направихте всичко това за него безвъзмездно?

— Вече казах! Пък и какво ли би могъл да ми даде той в отплата?

Задържах погледа му. Гледахме се. Зениците му потрепваха почти невидимо и усетих как собствените ми очи сякаш започват да се смаляват.

Наруших пръв тишината:

— Шауер-Юхан е имал връзки с докерите. Не е изключено да си е набавил ключ за входната врата към района на складовете в Нурднес.

— Защо пък в Нурднес?

— Там Харалд Юллвен е бил пребит до смърт. Според следите, оставени в снега, убийството е било извършено най-малко от двама души.

Погледът на очите му внезапно се втвърди, а устата му се изпъна като сива струна, като трамплин, от който думите отскочиха като дребни мускулести акробати:

— Е, и? Какво от това? Нима не си го беше заслужил?

40

Конрад Фанебюст беше побеждавал в много по-тежки битки, бе срещал по-силни противници от мене и бързо си възвърна спокойствието. Гласът му прозвуча отново ниско и топло, когато каза:

— Добре, ще призная. Ние видяхме сметката на Ротеифтен, Юхан Улсен и аз.

Той отвори една табакера, извади цигара, предложи и на мен. Казах: „Не, благодаря“, и той запали своята. После се отпусна тежко в дълбокото кресло. Огънчето на цигарата му се отразяваше двойно в стъклените врати на библиотечните шкафове. Сякаш вече не бяхме сами, а в приятна компания, припламваха цигари, говорехме си на „ти“.

Конрад Фанебюст поде:

— Ще ти разкажа цялата история, Веум, така, както се случи. Но ще ти я разкажа само сега, веднъж завинаги, и никога повече няма да се върна към нея. Ако ти хрумне да разследваш случая, това ще си бъде за твоя сметка. Накратко казано — изключително за твое сведение. Няма да ни отнеме много време.

— Добре, превръщам се в слух и внимание.

— Както вече ти казах при последния ни разговор, ние знаехме, че Харалд Юллвен е Ротеифтен, но никога нямаше да можем да го докажем. Годините минаваха, умираха стари бойни другари, а Харалд Юллвен се разхождаше на свобода, пращящ от здраве и едва ли не с най-чистата съвест на света. Озлоблението ни срещу него нарастваше с всеки изминал ден, ликвидирането на Ротеифтен бе останала една наша неизпълнена задача, разбираш ли? По време на войната бяхме решили, че е изключително важно да го премахнем, пък дори и да го открием след края й. Трябваше да му отмъстим. Но ти знаеш как стана: мирът дойде и ние сложихме оръжие като всички други. Ялмар обаче служеше на правдата. Без доказателства не искаше да предприемем нищо. Ала къде, по дяволите, можехме да ги намерим? Така че…

— Да?

— Потърсих Юхан. Изложих му своята идея да вземем правосъдието в собствените си ръце и да свършим веднъж завинаги с Ротеифтен. Трябваше да го примамим на някое безлюдно място и да му дадем заслуженото. Юхан се съгласи. Той предложи района на складовете в Нурднес, разположен хем централно, хем встрани, пък и… да… — Кратък поглед към мен: — Той наистина имаше ключ от там.

— Но как успяхте да накарате Юллвен да дойде там?

Фанебюст се усмихна накриво:

— Направихме му предложение, което не можеше да откаже. Предложихме му да плати петдесет хиляди крони срещу обещание от наша страна, че няма да разкриваме старите му мръсотии. Дадохме му да разбере — Юхан свърши тази работа, той контактуваше с него, — че притежаваме много доказателства за сътрудничеството му с нацистите, и това го накара да повярва на предложението ни. Аз бях убеден, че няма много пари, по онова време работеше като куриер, но той наистина дойде на мястото на срещата.

— И какво се случи тогава?

Той направи гримаса:

— Извършихме това, което бяхме решили предварително. Бях участвал и в други подобни, доста брутални акции, които предприемахме по време на войната, но те бяха необходими. В известен смисъл ние като че ли психически се бяхме върнали към тези времена, там долу зад складовете за риба, изправени срещу стария си и най-зъл враг. Юхан пазеше в гръб, а аз излязох от сянката и му дадох възможност да види лицето ми. Валеше слаб сняг на малки парцали, беше дяволски студена зима, а откъм морето духаше мразовит вятър. Видях, че той ме позна. Искаше да извика, но аз дадох знак на Юхан, който го цапардоса отзад с един железен прът.

— И после го смляхте на кайма?

— Не го измъчвахме, както правеха това подобните нему с нашите бойни другари през войната. Но може би позволихме на яростта си да се излее над трупа му, след като той така и така вече бе мъртъв.

— Не звучи особено красиво.

— Войната никога не е красива, Веум.

— Не е, особено когато приключва с четвърт век закъснение.

— Ние бяхме непрекъснато във война, Веум. И всъщност тя няма никога да свърши за нас.

— Добре. Няма да ви съдя. Аз… Тогава ти помогна на Юхан Улсен да се измъкне от страната, нали?

— Да. Това беше условието, за да ми помогне.

— И от тогава не си чувал нищо за него?

— Нищичко.

— А на кого друг си разказвал това?

— На никого, Веум. Само аз и ти го знаем.

Това прозвуча почти като заплаха.

— И Юхан Улсен — добавих аз.

— И Юхан Улсен — добави той и кимна.

— Но какво общо има това с Ялмар Нюмарк, по дяволите? Доста нишки се губят, Фанебюст. Ами Олга Сьоренсен? А ако Юхан Улсен се е върнал от своята чужбина? Нима не би те посетил? Или Олга Сьоренсен?

Конрад Фанебюст изсумтя:

— Споделих това с теб, Веум, защото просто съм убеден, че вървиш по лъжливи следи. Историята няма нищо общо с Ялмар, ни най-малко. Той никога и по никакъв начин не е бил замесен в нея. Не е могъл и да предполага въпросната взаимовръзка. Мисля, че ти трябва да разглеждаш този случай от друг ъгъл, особено сега, когато вече не е необходимо да изхождаш от станалото през хиляда деветстотин седемдесет и първа. Вече знаеш какво се е случило тогава. Сега го знаеш.

— Ала защо, защо тогава ме молеше така настойчиво да се опитам да намеря Харалд Юллвен? Защо симулираше убеденост, че той е жив?

— Слушай, Веум, играя тая игра от много години — правя го автоматично и несъзнателно. Това се нарича „конспирация“. Именно така успяхме да оцелеем. Ялмар е мъртъв, умрял при особени обстоятелства. И аз разбрах, че ти с удоволствие би преследвал Харалд Юллвен, пък и всеки друг призрак, стига да намериш убиеца му. А аз продължавам да съм заинтересован да ти плащам хонорар.

Вперих в него твърд поглед:

— Не съм сигурен дали ще го приема!

— Ах, така ли?

— Сякаш ми плащаш, за да си затварям устата.

— И кой би могъл да знае за това освен ти и аз?

— Именно аз.

Той не ми отговори, а само погледна към мен с кисела физиономия иззад голямото си писалище.

Нямах какво да добавя. Бях узнал дори повече от това, с което можех да се примиря. Една загадка беше изяснена, но още няколко чакаха своя ред.

Подех:

— Имал ли си някога делови отношения с Хагбарт Хеле?

— Доколкото знам, не съм, Веум — въздъхна облекчено той. — Ала в нашата област… Та той притежава многобройни дъщерни фирми. Трудно му е да се държи безупречно. Но както вече си видял заглавията във вестниците… Нас, бизнесмените, ни дебнат непрекъснато. При сегашната ситуация нямаме много време, та да се помайваме.

— Срещал ли си един тип на име Карстен Вииг?

— Не. Кой е той?

— Един мъж, който ходи насам-натам и ломоти за трупове на хора, все още не убити.

— Аха. Добре, но ще те моля да ме извиниш, Веум… — Той посочи с ръка папката: — Трябва да се занимая с някои документи. Така че благодаря засега и успех по-нататък. Но помни…

— Да?

— Това, което чу от мен, изобщо не е било казвано. Ясно, нали?

— Можеш да разчиташ на мен, Фанебюст. Довиждане!

— Довиждане.

Още преди да затворя вратата след себе си, аз чух поскърцването на перото на автоматичната му писалка. Явно не обичаше да си губи времето. А секретарката му не беше щедра на усмивки. Подхождаха си.

41

Обядвах в града. В китайския ресторант с изглед към площада сервираха големи порции на нормални цени. А тихата източна музика, която струеше от тонколоните, даваше възможност да чуваш мислите си. Пък аз имах много за премисляне. В главата ми започнаха да се оформят контурите на цяла схема.

След като хапнах, тръгнах с бърза крачка към Веенбергсмауе и позвъних на вратата на къщата, където живееше Елисе Блум. Никой не отвори. Това ми предостави две вероятни възможности. За третата въобще не исках да мисля. Реших да проверя най-напред в локала за игра на бинго.

Изкачих се по стълбата, спрях се до вратата и се огледах. Атмосферата вътре беше същата както предишния път. Посетителите бяха съсредоточени, подвластни на цифрите, които се сипеха от високоговорителите. Отново ми мина наум, че може би липсата на достатъчно религиозност като духовен импулс за обществото води хората тук и те пълнят тези заведения. Може би играта на бинго изпълнява ролята на магически ритуал с числа и е една здраво залегнала у хората древна потребност, към чието удовлетворяване те се стремят. А може би блестящите реклами по прозорците са нашите нови, съвременни стъклописи, вечно вариращите числови редици звучат като литургия на латински, а момичетата в лилаво са заместителки на пасторите на двайсети век…

Елисе Блум не беше вътре.

Слязох надолу и отново се озовах на улицата.

Когато поех нагоре по стълбището на ресторанта, който бяхме посетили с нея, портиерът тъкмо изпращаше навън една доста пийнала жена. Те бяха вече на средата на стълбата. Спрях се да ги понаблюдавам.

Портиерът носеше мръснозелена униформа, типична за почти всички портиери, които им дават вид на особен вид частни полицейски служители. Жената беше облечена с безвкусна синьо-розова рокля, със странно наметало. На главата й имаше тъмна перука, но пияна, тя я бе закачила някъде, перуката се бе килнала и изпод нея се подаваха няколко кичура от естествената й коса. Устата й бе силно начервена и увиснала. Тя ругаеше с най-сочни изрази портиера, който, изглежда, въобще не обръщаше внимание на думите й. Когато им оставаха само още няколко стъпала, тя внезапно се изтръгна от него и се заклатушка сама надолу към вратата. Изкачих се бързо нагоре към нея и я хванах.

Тя падна в ръцете ми като чувал с картофи и пръстите ми потънаха в плътта й почти до костите, като че някои от картофите в чувала бяха вече изгнили.

Остана да виси в ръцете ми, а погледът й бавно се съсредоточаваше.

Миришеше силно на бира и мина доста време, преди да ме познае. Това беше Елисе Блум.

Портиерът вече се беше изкачил нагоре по стълбата, сякаш предполагаше, че от този момент аз ще поема отговорността за нея. Дори не се обърна назад.

След като фокусира погледа си, тя се опита да направи това и с гласа си. Размазаното й лице с ъгловати очертания започна да дава признаци, че ме разпознава, и аз усетих как тя се опитва да се задържи на краката си, за да не е зависима от мен. Гласът й прозвуча хрипкаво и на пресекулки.

— Веум?

Кимнах.

— Ти, дяволска свиня!

— Имам чувството, че това излиза направо от сърцето ти.

Тя изкриви уста:

— Излиза направо от…

— Именно това имах предвид.

Тя ме погледна с помрачени очи.

— Какво искаш сега? Не ти ли стигат щетите, които въобще си причинил? Разкажи всичко, разкажи всички свинства за Харалд. Това бяха лъжи, това, което издрънка, че е вършил през време на войната. Той не е бил такъв.

— Може би — казах аз. — Но аз просто исках да си изясня някои неща. Ако си решила да се прибираш вкъщи, сигурно ще ти е необходима помощ. Хайде да се договорим. Аз ще те изпратя до дома, а ти ще отговориш на някои мои въпроси.

Тя ме погледна подозрително:

— И за какво ще се отнасят? Въпросите?

— За пари.

Тя стана още по-недоверчива:

— Пари? Аз нямам никакви пари.

— Нямаш — усмихнах се нехайно и отворих вратата към улицата. — Но през хиляда деветстотин петдесет и пета…

Тя ме хвана за ръката и препъвайки се, слезе заедно с мен на тротоара.

— През хиляда деветстотин петдесет и пета ти си имала пари.

— Защо мислиш така?

— Купила си къща. От съвсем млада чиновничка си се превърнала в притежателка на къща. Как успя да постигнеш това?

— Как успя да постигнеш това? — Подразни ме тя и се насочи към най-близкия ъгъл. Опираше се на стената, за да не падне, а след няколко крачки спря и застана неподвижно на тротоара. Главата й се клатеше насам-натам, а погледът й блуждаеше. Беше ясно, че й се вие свят, и аз застанах плътно до нея, готов да я подхвана с ръце. Тя ме сграбчи за лакътя и ме повлече напред.

— А колежката ти, госпожица Педершен? Тя изведнъж е получила финансова възможност да се установи в Испания през пенсионерските си години.

Елисе Блум продължи да върви напред, но вече се държеше здраво за ръката ми. Завихме зад ъгъла и се насочихме към площада. Погледът й взе да се прояснява. Чистият въздух й бе повлиял добре.

— Тя имаше спестявания — отговори неочаквано.

— Такива големи спестявания?

Не отговори. Прекосихме Страндгате и когато излязохме на ъгъла срещу кея, усетихме освежителния полъх на вятъра. Усетих как вятърът повдига и роши косата ми, но нейната перука се беше залепила като премазано животно върху главата й.

Бяха измили площада и сега блестеше мокър. На няколко места видях отраженията ни в локвите — странни, изкривени фигури с перспектива да се превърнат в жаби.

Казах:

— Две чиновнички, работили в предприятие, което е изгоряло, както някои твърдят, защото ръководството не обърнало внимание на предупреждението, направено от един майстор, началник-цех, който според собствените му думи се е явил в сградата на управлението и предупреждението му, отправено към ръководството на фабриката, съвсем лесно е можело да бъде чуто от госпожица Педершен или от теб. Или от Харалд Юллвен. Но този майстор загинал при пожара и никой от вас не е пожелал да потвърди, че човекът е предупреждавал за надвисналата опасност. Вместо това най-малко двама души от вас внезапно се замогнали, да не говорим за облагите на самия Хелебюст.

Тя бавно извърна глава към мен.

— Хелебюст ми стана гарант за известен заем, а останалите пари получих в наследство.

Погледнах я твърдо и настойчиво. Очите и се отместиха от моите. Може би поради опиянението или защото лъжеше.

— А и Харалд Юллвен е имал пари? — казах аз. — От войната?

Тя не отговори.

Продължихме да вървим мълчаливо. Тя изглеждаше мрачна. Прекосихме Брюген, Розенкранцгате и излязохме на Йоврегате. Лицето й доби особено, неопределено изражение, като че бе взела някакво решение.

Когато се качихме на тротоара пред къщата й, тя пусна ръката ми и се опря с гръб на стената на къщата. Подпря глава назад и ме погледна тежко, с отсянка на някакво утаено чувство в очите си. Ако мислеше да ме прелъстява обаче, бе избрала неподходяща перука и неподходящ ден за това. Но по всяка вероятност тя се нуждаеше само от нещо, на което да се облегне. Каза:

— Ако дойдеш с мен вътре… ще ти покажа… документи. Мога да докажа това с документи.

— Добре.

Не исках да й казвам, че документацията, която би доказала, че Хелебюст наистина й е бил поръчител за заема, съвсем няма да бъде в нейна полза. Но във всеки случай ми бе интересно да се запозная с документите й.

Тя отвори дамската си чантичка, която до този момент, сякаш бе имала свой самостоятелен живот, и дълго рови в нея за ключа. След като го намери, й бяха необходими няколко минути, за да улучи дупката на ключалката.

Чаках търпеливо.

Най-накрая отвори вратата. Влязох бързо след нея, опасявайки се, да не би да размисли или просто вече да е забравила за съществуването ми.

Намирахме се на мрачно, тъмно стълбище. Тя неуспешно опипа стената, за да намери електрическия ключ, след което ме поведе нагоре в тъмното. Стълбата свършваше на малка площадка и тя отвори една старомодна врата към стаите на втория етаж. Влязохме в нещо като антре, боядисано в кафяво и тъмно. Вътре, притиснат до ъгъла, беше поставен шкаф. На стената отсреща видях избродирано изображение на къща с норвежки флаг, което бе потънало в прах.

— Да влезем в стаята — каза Елисе Блум. И отвори друга врата, която отдавна не бе смазвана, та изскърца като стар клонак под напора на силен вятър.

Стаята бе проста и спартанска. На прозорците зърнах няколко саксии, а те бяха закрити с пепеляви вътрешни пердета. Върху скрин се мъдреше олющен сувенир, придобит вероятно по време на екскурзия в Германия: миниатюрна бирена бъчва от керамика, на която на шест кукички висяха шест малки бирени халби. Не се изненадах, че на бъчвичката беше написано: „Поздрави от Бавария“. На стената над скрина бяха окачени няколко стари портрета, но не познавах никого от хората на тези фотографии.

В ъгъла до скрина имаше стар телевизор, а срещу него — старомодно канапе със сиво-зелена дамаска, на което се мъдреха няколко възглавници с хардангерска бродерия. Пред канапето стоеше ниска холна маса, а под нея лежаха няколко вестника.

Елисе Блум бе отишла почти до прозореца. Тя вече нямаше нужда от помощ, но се поклащаше, а погледът й продължаваше да блуждае безпомощно из стаята, сякаш търсеше нещо или някого.

Проследих го.

Една отворена врата водеше към другата стая. Насред нея — кухненска маса с прави крака, заобиколена от шест стола с високи облегалки. В края на масата, с лице към нас, бе седнал един мъж. Лактите му бяха опрени на масата, а с двете си ръце той държеше голям пистолет, насочен право към мен, и въпреки че го бях виждал на снимки отпреди трийсет години, аз го познах веднага. Това беше Харалд Юллвен.

42

В такъв миг от живота всяко нещо идва на мястото си. Същевременно всичко беше тихо. Обзе ме силно чувство за недействителност.

Елисе Блум бе извадила цигара. Тя я мушна между устните си и я запали с трепереща ръка. Силуетът й се очертаваше върху прозореца — с неестествено вдигнати рамена като неподвижно увиснала марионетка.

Ръцете на Харалд Юллвен не трепереха. Те здраво стискаха пистолета. Стоях замръзнал, неподвижен. С изключение на движението, което Елисе Блум направи, за да запали цигарата си, ние образувахме една триъгълна неподвижност.

Имах тягостното чувство, че той по всяка вероятност държи в ръцете си „Лугер“ — окончателно свързващата нишка между лицето Харалд Юллвен и неизвестния убиец, наричан някога Ротеифтен. Когато извадеха куршумите от тялото ми, можеха да ги мушнат в един плик и да прикачат към него бележка с надпис: „Окончателно доказателство“. Ала за съжаление аз нямаше да съм там, когато щяха да го сторят.

Харалд Юллвен нито за секунда не ме изпускаше от очи. Започна да говори, но не на мен.

— Кой е този човек, по дяволите, Елисе? — изръмжа той с уморения и дрезгав глас на стар мъж, изпял песента си още преди десетилетия.

Докато говореше, аз го гледах неподвижно. Можех да го разпозная сред хилядно множество. Същото конско лице, същите изпъкнали черти, а косата — заресана право назад по същия начин, както на фотографията, която носех в джоба си. Само че междувременно бе съвсем посивяла, напомняйки козината на вълк. Бръчките по лицето му бяха станали по-дълбоки, изражението около устата — още по-горчиво, а кожата му съвсем бледа, като на дългогодишен затворник. И той наистина бе живял като такъв през последните десет години. На каква възраст е? Пресметнах бързо, че трябва да е на около шейсет и седем. Значи пенсионерска. В този миг обаче нямаше никакви изгледи, че и аз щях да я достигна.

Не само ръцете на Елисе Блум трепереха. И гласът й бе съвсем несигурен, когато изпелтечи:

— То–това е той, час-тни-ят де-тек-тив, за кого-то ти раз-ка-зах…

Очите му станаха по-тъмни дори от онова черно око, което бе насочил към мен.

— Частен детектив? — Той сякаш изплю думите.

Заваляше на „с“. За миг очите му се обърнаха настрана, с недоверчив поглед, към Елисе Блум. Когато ги впи отново в мен, забелязах в погледа му нещо още по-черно. Това бе страх, безграничен страх и аз потреперих с цялото си тяло. Няма нищо по-страшно и опасно от уплашения звяр.

Елисе Блум му извика:

— Направих го заради теб, Харалд. Ти трябва… — думите й изведнъж станаха толкова тихи, че едва ги чух — да отидеш на лекар.

Тъмният страх се разпростря върху лицето му, скова разкривената му уста, бледожълтата кожа на торбичките под очите му и сухите гънки кожа на врата му. Ръцете, държащи пистолета, леко потреперваха и аз видях, че Харалд Юллвен е само сянката на онова, което трябва да е бил някога.

Представих си го като момче, горе, в малкото стопанство в т.нар. Вълча област, вдън гората над Берген, където елхите са толкова високи и мрачни, че човек трябва да е роден пуритан, за да се чувства добре сред тях.

Представих си го обут в широки сиви панталони с тиранти на голо да коси бос тревата, размахвайки косата напред-назад, напред-назад. Силното му тяло е лъщяло от пот, а това, че е влачил малко единия си крак, не му е пречело, даже е изглеждало съвсем нормално сред поляните там, горе. Имал е дълъг и небрежен перчем, но косата на врата и около и над ушите му е била подстригана. От време на време е спирал да си почива, загледан нагоре към синьо-бялото лятно небе, надвиснало като примамливо обещание над тъмния Вълчи хребет. После пак продължавал да размахва косата.

Не ми беше трудно да си го представя и по-късно, когато се е преместил в града и е облякъл кафявата риза, намерил е нови приятели, самодоволни, червенобузести, пеещи весели песни и имащи действителна цел в живота: да защитават страната от болшевиките, да се борят против световния комунизъм. Сега в целия му образ се долавяше нещо смирено, подчертаващо тайнствеността около него.

Можех да си го представя как през войната е правил мрачните си сделки с представителите на окупаторите.

Сякаш го виждах пред себе си с вдигната яка, скрит до някоя порта или сгушен в някоя пресечка, да наблюдава как Гестапо извършва нощните си посещения, водено от неговите собствени съвети и предателство. Представих си го и как организира това, което после щеше да бъде квалифицирано като „нещастен случай“, със съобразителност и умение.

Там, където бе седнал, той се намираше в мавзолея на собствената си вяра. Зад него, на стената, над един скрин висяха две големи фотографии. Едната на Адолф Хитлер, а другата на Видкюн Квислинг[32]. И двамата в униформа. Върху скрина имаше два дървени свещника с дълги свещи, които в момента не бяха запалени, но и те бяха част от олтара с двата идола в живота му, тласнали го по дълъг и криволичещ път до тази полутъмна стая, при една отчаяна жена и стълкновението с мъж, когото виждаше сега за пръв път.

— Ама че проклета идиотка си, Елисе. Сега вече провали всичко.

В гласа му отекна празен звън, зловещ тон, който не предвещаваше нищо добро нито за нея, нито за мен.

Успях да изрека първите си думи, отправени към него:

— От какво страдаш, Юллвен?

Очите му заблестяха.

— Значи знаеш кой съм аз? — Погледът му също не вещаеше нищо добро.

Тя се намеси:

— Нужно му е да отиде на лекар. Дълго му говоря за това, но той, той не иска…

Сълзите се стичаха по бузите й, а очите й не се отместваха от лицето му.

— Той кърви. Нещо го изяжда отвътре, бавно, защото, защото един ден се реши да…

— Да мине в нелегалност? — попитах.

Той стисна устни.

— Да — прошепна тя. — А после, после вече не можеше да се подаде навън.

— Щяха да ме питат как се казвам. Тази проклета бюрокрация, онези глупаци от социалното осигуряване ще поискат да узнаят как се казвам. Но аз нямам име. Аз съм мъртъв.

Казах:

— Само че не си. Все още не си. — Сякаш за пръв път разбрах това на сериозно. — Ти не си бил убит през хиляда деветстотин седемдесет и първа.

Както в погледа му, така и в гласа му прозвуча явна злоба:

— Не, аз не умрях през хиляда деветстотин седемдесет и първа.

Изведнъж стана тихо. Елисе Блум плачеше тихо, закрила лицето си с ръце, разтърсвана от леки конвулсии. Събрах мислите си и продължих започнатото настъпление. Върнах се към хиляда деветстотин петдесет и трета година:

— Внезапно появилите се пари ме наведоха на следата.

— Какви пари? — изръмжа той, почти против волята си.

— През хиляда деветстотин петдесет и трета и в годините след това. Именно парите са позволили на Елисе Блум да купи тази къща. Парите са дали възможност на колежката й, госпожица Педершен, да се засели в Испания, да живее като един вид преждевременна пенсионерка. Ако включим в сметката и теб, Юллвен, Холгер Карлсен, който е бил мъртъв, и Хагбарт Хелебюст, който най-малко от всички ви е имал желание да издаде нещо, в управлението не е имало други хора, пред които да е било казано.

— Какво е било казано? — учуди се Юллвен.

Елисе Блум бе спряла да плаче. Ръцете й се бяха смъкнали до устните. Тя ме гледаше с големи, зачервени от плача очи.

Бавно преместих тежестта си от единия на другия крак.

— Това, което е имал предвид Холгер Карлсен, че се опасява от предстоящо изтичане на газове в производствения цех.

Те ме гледаха втренчено и мълчаливо. Ролите се бяха разменили. Сега не те бяха призраците, а аз, тъй като в мое лице сякаш изведнъж виждаха Холгер Карлсен — жив-живеничък.

— Какво, не съм ли прав? А само няколко дни след това гръмна. Ти си минал през тежки изпитания, Юллвен, и ти е било напълно ясно, че си можел да притиснеш Хелебюст, при това неспасяемо, ако планът ти евентуално има успех. Спасил си един човек по време на пожара, но пък си се погрижил и Холгер Карлсен да не излезе жив от там. После, след пожара, когато Хелебюст се завърнал от Осло, ти си му представил сметката за твоето мълчание. Можел си да разчиташ на безоблачни дни. Но са ти били необходими двама помощници. Един вече си имал в лицето на Елисе Блум, а госпожица Педершен е била полузаслепена от лоялността, която секретарките тогава са изпитвали спрямо шефовете си. Но може би тя просто се е радвала на парите, които е получила, нищо чудно. Единственото нещо, което не мога да разбера, са отношенията между двама ви. Ти си била млада и хубава тогава? — обърнах се аз за миг към Елисе Блум, а после пак към него: — А ти — застарял тип с присъда за изменничество зад гърба си.

Елисе Блум се поизправи. Червените петна по лицето й бяха започнали да избледняват, а под тях се подаде ледена маска. В гласа й прозвуча учудваща нежност, когато хвърли поглед към него и каза:

— Тогава аз го обичах. Щях да направя за него каквото и да беше поискал. — След кратка пауза продължи: — Ние заживяхме заедно както всички влюбени, поне аз мисля така. Топлотата се превърна в ежедневие, тайните — в горчива връзка между двама ни.

— А нищо не може да свърже по-здраво двама души от мрачните тайни на съвместно извършените престъпления — казах аз. — След първите години и първото премълчаване вие сте били свързани завинаги. Ти си била свързана с него и ако си желаела да се освободиш, това е означавало първа да влезеш в затвора. Ако някой въобще е щял да ти повярва, след толкова време. Ако нещо въобще е можело да се докаже.

Внезапно Харалд Юллвен се усмихна с широка застинала усмивка, показвайки едри, жълти зъби:

— Не, защото нищо не би могло да се докаже. И нищо няма да бъде доказано. През последните десет години в тази къща не е имало друг човек освен… нея и мен. Мога спокойно да те застрелям и да те напъхам в един сандък на тавана, където ще се разлагаш години наред, без нищо да се докаже.

— Но тогава и ти самият ще си мъртъв — казах аз. — Щом кървиш, значи не си далеч от този ден — нужна ти е помощ. Не разбираш ли? Не си струва. Предай се и се подложи на лечението, което ти е необходимо. И без това си вече толкова стар, а щом си и така болен… Никой няма…

— Ха. Не ме карай да се смея. Ние, които се бихме на другата страна през войната, никога не ще бъдем оставени на свобода. Ще ни преследват чак до гроба. И след като умрем, ще продължават да ни охулват. Я виж какво направиха с фюрера, а? И с тези, които носят идеите му днес, я виж как се отнасят с тях: и в печата, и повечето хора. Ти как се казваш? — прекъсна се сам той.

— Веум — отговори Елисе Блум.

— Варг Веум — казах аз, наблягайки на собственото си име.

Той леко кимна. Името ми не му говореше нищо, но той може би предпочиташе да знае имената на жертвите си.

Казах:

— Ти знаеш името, което ти бяха дали през войната…

Той гледаше студено, втренчено:

— Ротеифтен — казах аз.

Той отново оголи зъби.

— Те получиха това, което заслужаваха.

— Но Холгер Карлсен…

— Холгер Карлсен беше проклет болшевик — излая внезапно той. — Хитър мъркач, който идваше да се оплаква от условията за работа, само защото той и другите маймуни от профсъюзите искаха да закачат на шапките си едно перо повече, а работниците да получават свободни дни срещу пълно заплащане. Имаш ли представа каква щеше да бъде загубата на предприятието, ако бяха спрели работата в производствения цех, за да направят пълната проверка, за която той настояваше? Хелебюст каза да почакаме до времето на отпуските и тогава да я извършим. Помоли ме да следя какво прави Карлсен и да взема мерки, ако се случи нещо.

— Значи не ти струваше нищо да му отнемеш живота?

— Не съм му отнел живота. Покривът се срути.

Направих две крачки напред и той изкрещя:

— Стой! — Пистолетът се надигна и нацели право в лицето ми. — Не мърдай! Ще те застрелям веднага, Веум!

Лицето му беше диво, с неистово брутален израз, и съвсем не се съмнявах, че ще направи това, което казва.

Вдигнах ръце и се върнах две крачки назад.

— Не съм имал предвид да… — Застанах с наведена глава като ученик пред строг учител. — Но говорих с едного, който се е намирал в цеха в момента на нещастието… Знам, че си срещнал Холгер Карлсен извън цеха. След това никой не го е видял жив. За това има само едно обяснение, Юллвен.

Той ме стрелкаше злобно с очи.

— И с кого си говорил? С тази свиня Усвулд? Изгорелия? Как мислиш, какво значение ще имат думите му пред съда?

— Можем да опитаме…

— Не, няма да опитваме, защото няма да ходим в съда, Веум, нито един от нас двамата. Съдът е тук и ще си изпълни задачата, а съдията е ей този тук… — Той посочи към пистолета. Изглеждаше като непреклонен отмъстител, а аз нямах друг защитник освен себе си.

Погледнах към Елисе Блум:

— Говори му. Накарай го да се осъзнае. От какво страда — от рак?

Тя гледаше ту към него, ту към мен с разширени очи и леко ми кимна.

— Опитвам се, откакто… Започна преди осем месеца със запек и разстройство, после се появиха и болки, кръвоизливи. Виждам следите от тях, като оправям леглото, или когато пера дрехите му. Той ще умре, знам го. Мислех, че можеш… че ще те послуша сега, когато вече е разкрит, когато играта е приключила, че ще се съгласи да постъпи в болница. Няма да му направят нищо, нали? След като разберат колко много е болен… — Тя ме гледаше с молещи очи.

Обърнах несъзнателно погледа си към Юллвен, та нали за него говорехме.

Той беше променил положението си. Седеше наведен, като че ли внезапна болка го беше накарала да се превие, и се опираше на ръба на масата. По мъртвобледата му кожа бе избил тънък слой пот и аз видях как пръстите, които стискат пистолета, започват да побеляват. Лицето му се сгърчи в горчива гримаса, а очите му сякаш започнаха да блуждаят. Но пистолетът продължаваше да бъде насочен към мен и дулото му бе все така тъмно и зловещо.

Отново ме прониза мисълта за съдбата, неумолима и невероятна, за това, че пътят може би ще свърши тук, за двама ни или за трима ни. Но не това бяха хората, с които мислех да умирам заедно. Не това бе стаята, в която си бях избрал да загина.

— А през хиляда деветстотин седемдесет и първа… — започнах аз.

— Затвори си устата — изрева той. — Стига си бръщолевил. Не искам… — За секунда гласът му пресекна. — Ще ти разкажа за пожара. Не беше така, както си го мислиш. Но Хелебюст не се интересуваше от предупрежденията. Той се интересуваше от парите, които щеше да получи от застраховката. И разбира се, смяташе, че хората ще успеят да се измъкнат. Всички с изключение на…

— Холгер Карлсен.

— Спомням си, когато гръмна. Бях убеден, че всички вътре са мъртви, но бях принуден да вляза, трябваше да видя какво е станало с Холгер Карлсен. И добре, че го направих, за щастие.

— В противен случай той щеше да оцелее?

— Или щеше да… — Не се доизказа и стисна зъби, този път не от злоба, а от болка. Тихо простена: — О, сатана мой черен!

— Не разбираш ли, че трябва да идеш на лекар? — избухнах аз.

— Харалд! — каза Елисе Блум и тръгна към него.

Той я погледна диво:

— Стой си на място. Ще те застрелям, Елисе!

Пистолетът се обърна към нея и аз преместих тежестта си, но дулото отново се насочи към мен.

Застинах на мястото си. Елисе Блум коленичи на пода и скри лице в ръцете си. На тила й ясно се виждаше разликата между косата и перуката. Роклята се бе разтворила отгоре и откриваше слабия й и леснораним врат. Но никой не я поглади по косата. Никой не я утеши.

Не свалях поглед от Харалд Юллвен. Той седеше като натегната пружина, изправен от болка и отчаяние, а пистолетът, черен и блестящ от смазката, беше единствената му опорна точка.

Краката ме заболяха и не знаех колко дълго ще издържа да стоя прав. Напрежението на тялото се беше предало надолу и мускулите на прасците ми потрепваха. Заболяха ме бедрата и слабините, а стомахът ми се свиваше безжалостно пред страха от смъртта. Почти сляпо посочих с глава двете фотографии на стената зад гърба му и казах:

— Ти не си променил убежденията си, въпреки че са минали толкова години?

— Ние сме много повече, отколкото си мислиш, Веум. Скоро ще се събудим отново за живот, а младежта е на наша страна. Вестниците се опитват да го скрият, ала ние ставаме все повече и повече. В Германия, в Норвегия, та дори и в Англия.

— Старият най-зъл враг? — казах меко аз. — Замък на демокрацията?

— Ние сме истински демократи, Веум. — Той се разгорещи. — Ние сме истинското бъдеще, ние сме тези, които ще очистят човечеството и ще го преродят. Сега има прекалено много мръсотия и нищета, расови кръстоски и объркване на границите. Но хората на бъдещето ще бъдат чисти и бели, преродени.

— Измити в баня от кръв и огън?

— В освобождаващо чистилище от желязо. Ние ще изтрием от лицето на земята джуджетата и болшевиките, евреите и чернокожите. Всички те, недостойните и нечистите, ще бъдат изхвърлени, унищожени…

Очите му гледаха невиждащи, за миг станаха дори стъклени и аз отново преместих тежестта на тялото си. Но погледът му се възвърна внезапно и трите очи пак се вторачиха в мен — черното студено око на цевта, а над него — неговият тъмен поглед.

— Може би ти си евреин, Веум?

Вдигнах ръка към русата си коса:

— Приличам ли ти на такъв?

— Или може би си болшевик?

Отърсих се. Направих нов опит да върна и мен, и него към действителността.

— А през хиляда деветстотин седемдесет и първа, какво беше…

— Млъкни, вече казах! — Пистолетът затрепери. — Казах, че ще научиш за пожара. Всичко стана така, както го бях замислил. За мен обаче се носеха някакви слухове и ние с него се договорихме, че няма да е много умно той да ми плаща в брой. Но тъй като с Елисе вече се бяхме събрали, аз бях доволен да живея на нейна сметка. Тя не знаеше нищо. Не беше в кантората, когато Холгер Карлсен дойде да се оплаква. Там бяхме само Хелебюст, госпожица Педершен и аз. А Хелебюст държеше госпожицата в ръцете си. Елисе подразбра, че има нещо, но се успокои, че това нещо между мен и Хелебюст датира от времето на войната. Приемаше ме такъв, какъвто си бях, Веум — не родоотстъпник, а мъченик на делото, на бъдещето.

— Мъченик на бъдещето — повторих аз, почти без глас.

— А защо, мислиш, съм се заел да ти разказвам всичко това, Веум? — Жълтите му зъби се показаха отново: — А?

Вдигнах рамене и разперих ръце, сякаш недоумявах.

Той отново стисна здраво пистолета.

— Обичам да гледам хората, които умират, Веум. — И след една напрегната, почти болезнена пауза, той добави: — Но най-голямо удоволствие ми доставя да наблюдавам страха им пред смъртта. Ти приготви ли се вече? Вярваш ли в нещо? Знаеш ли къде ще отидеш — на небето или в ада, когато смъртта те погълне за миг?

— Да — отговорих. — Знам къде ще отида.

— Кажи де, къде? — попита злобно той.

— Там, където ти никога няма да отидеш, Юллвен. И още по-далеч. Защото, когато кръвта ти съвсем изтече от тялото ти, аз ще се разхождам по улицата, ей там долу — посочих с ръка към прозореца. — И ще живея.

— Само фантазии — излая той.

— Това е нещо, в което съм убеден — казах и отскочих настрана. Но така и не успях да стигна по-далеч от прозореца. Препънах се в една изтривалка и се ударих слепешката в стената, паднах, подгъвайки колена, и чух ужасния гръм зад себе си. Куршумът удари със страшна сила в стената точно зад мястото, където бях стоял, и на пода се посипа мазилка. Чу се още един изстрел и аз запълзях на четири крака, като последна защита против смъртта, очаквайки несъзнателно следващия изстрел — последния.

Но повече не се гръмна. Единственото нещо, което се чуваше, беше ниското, виещо ридание на Елисе Блум и оглушителната, всеобхватна тишина, която настъпва след подобни изстрели в малки стаи.

След известно време се надигнах и се огледах наоколо с недоумение, сякаш бях възкръснал.

Втория път Харалд Юллвен бе захапал пистолета и тогава бе натиснал спусъка. Върху стената зад него, между портретите на Адолф Хитлер и Видкюн Квислинг, изстрелът беше изрисувал сиво-червена неправилна розетка от мозъчна маса и кръв.

43

Оставих Елисе Блум да се обади в полицията или на когото пожелае. А аз напуснах къщата като след пиянство. Двата изстрела все още ехтяха в ушите ми и едва виждах къде вървя.

Харалд Юллвен беше мъртъв. Той не ми разказа нищо, нито за Ялмар Нюмарк, нито за някой друг. Но това вече не ми беше необходимо. Знаех отговорите на задачите.

Долу край кея има едни неприветливи, боядисани в червено телефонни будки, от онези, които се виждат край всички кейове на западното крайбрежие, та когато се завръщаш от далечно плаване, да можеш веднага да избереш номера на хора, отдавна забравили за съществуването ти, и да слушаш сигнала „заето“, докато студът щипе краката ти.

Влязох в будката, мушнах монета и набрах частния номер на Конрад Фанебюст. Жената, която вдигна телефона, каза, че Фанебюст не си е вкъщи.

— А къде е? — попитах аз.

— Има прием, в общината.

Благодарих и затворих.

След няколко минути се намирах пред сградата на общината, тази преграда от стъкло и бетон, построена като паметник на голямата лудост от седемдесетте години. На първия етаж ми казаха къде ще се състои приемът.

Качих се с асансьора до последния етаж — тринайсетия — и следвайки шума от гласовете, намерих голямата зала за приеми.

Но залата беше полупразна, хората в нея се бяха разпръснали на групички около една дълга маса за студени закуски. Обществото се състоеше от повече или по-малко известни корифеи. Забелязах най-малко двама корабопритежатели, които бяха пред фалит и подлежаха на следствие, заедно с други представители на търговското корабоплаване и деловите среди. Двама отдавна пенсионирани бивши кметове разговаряха само помежду си, а един политик от Социалистическата лява партия се обслужваше непрекъснато със студени месни закуски. Една известна жена от Работническата партия се смееше с дълбок, заразителен смях, който въобще не преставаше. Един член на градското ръководство на Християнската народна партия, който напълно последователно гласуваше против всички молби за получаване на право за продажба на спиртни напитки, отдавна беше изпил четвъртата си чаша розе, съдейки по блясъка на очите му. По-нататък, в ъгъла, бе застанал сегашният кмет, строен и обгорял от слънцето, сякаш кантората му беше солариум, и позираше пред фотоапаратите на представителите на печата заедно с група ниски, добродушни азиатци. Предположих, че те са членове на търговската делегация, в чиято чест бе уреден този прием.

Конрад Фанебюст стоеше по-настрана, сам, и си похапваше от една чиния, използвайки дълга двузъба вилица. Прекосих залата точно срещу него и той вдигна главата си. Лицето му не изрази нищо друго, освен лека изненада, но ръцете му спряха да се движат и той остана да стои с вилицата в ръка, на единия зъбец на която висеше парче бифтек.

Нямах време за дипломация и направо му казах:

— Не е истина, че Харалд Юллвен е бил мъртъв.

— Не? — Той започна да побледнява. — Намери ли го?

— Да. — Погледнах го твърдо в очите, той не издържа погледа ми и очите му се извърнаха настрана.

— Но Шауер-Юхан, Юхан Улсен, е мъртъв, защото е бил убит вместо Харалд Юллвен през хиляда деветстотин седемдесет и първа. И това сте направили ти и Харалд Юллвен.

Той побледня още повече:

— Слушай, Веум, ако си дошъл тук, за да…

— Във всеки случай не съм дошъл тук, за да ям ростбиф. Основният момент в това дело не е пожарът от хиляда деветстотин петдесет и трета, а това, което се е случило почти двайсет години по-късно, през хиляда деветстотин седемдесет и втора.

— Хиляда деветстотин седемдесет и втора?

— Що се отнася до пожара на „Фьосангервайен“, почти всичко е било ясно през цялото време, ала не е можело да се докаже. Сега обаче аз притежавам признанията на самия Харалд Юллвен и…

— Нима той призна? — Фанебюст ме погледна недоверчиво.

Продължих, без да удостоявам въпроса му с внимание:

— Първото нещо, за което се запитах, бе: кой би могъл да има полза от убийството на Ялмар Нюмарк? Защото той беше убит съвсем хладнокръвно. От кого? Не от Хагбарт Хеле, който притежава огромно състояние в чужбина, и едва ли ще си цапа ръцете. Нито пък от самия Харалд Юллвен, ако беше жив, защото той вече бе преминал тези перипетии, напълно убеден, че против него не съществува и най-малкото доказателство. Не и ти, който си бил отговорен за следствието по онова време, въпреки че винаги е съществувала вероятността някой да дойде и да докаже това, с което не сте успели да се справите през хиляда деветстотин петдесет и трета. Кой обаче се интересува да запази днес престижа си отпреди трийсет години?

Конрад Фанебюст поздрави сухо един политик, който мина покрай нас с чиния, напълнена с риба. Изразът на лицето му говореше ясно, че той не желае никой друг да участва в разговора ни. В него долавях нещо упорито и възбудено, като го наблюдавах как стои с твърд и изправен гръб, с неподвижна вилица в едната ръка и с празна чиния в другата.

Казах:

— Но и ти, и Ялмар Нюмарк сте били убедени, че Харалд Юллвен наистина е бил Ротеифтен, особено след пожара в „Пофугл“. А седемнайсет години по-късно ти си имал нужда от услугите на точно такъв човек като Ротеифтен.

— Това е смешно, Веум, аз…

— Това, което се е случило седемнайсет години по-късно, около хиляда деветстотин и седемдесета, е, че нещата с фирмата, на която си бил собственик, започнали да вървят зле. Може би се е случило нещо, което не е било във възможностите ти да го контролираш, или пък е трябвало нещо да скриеш. Във всеки случай за теб е било необходимо да се отървеш от партньора си.

— Вергер? Но той…

— Той загина при пожар, нали? Един нещастен случай, може би? Може би някой е щял да погледне по-отблизо на този случай, ако е била установена ясната и видима връзка, съществувала между Конрад Фанебюст и Харалд Юллвен така дълго, та чак до хиляда деветстотин седемдесет и първа година.

— Такава връзка не съществува — обади се дрезгаво той.

— А, така ли? Получих обаче доказателствата току-що, а освен това и по време на разговора ни днес следобед. Ти ми каза, че Харалд Юллвен бил мъртъв, но няколко часа по-късно аз стоях лице в лице с него. Значи през хиляда деветстотин седемдесет и първа не е бил убит Харалд Юллвен, а Шауер-Юхан, твоят стар боен другар. Явно е, че дружбата не означава нищо, когато трябва да се защищават собствените интереси. Ти вече си видял приликата в структурата на тялото, която е съществувала между Юллвен и Шауер-Юхан и най-вече увреждането на крака. И с цел да накараш Харалд Юллвен да изчезне от лицето на земята, защото ти е бил необходим за нещо, ти си пожертвал Шауер-Юхан. Той не е струвал много, а?

Фанебюст бе смъртноблед, а на лицето му избиха червени петна.

— Значи, аз съм трябвало да…

— Използвал си Ротеифтен, за да се отървеш от своя съдружник. Ти си купил и по този начин си разрушил границата между идеалите, които двамата сте лелеяли някога.

— Това са нелепи брътвежи, Веум!

— Аха? Дай да погледнем и материалите за този пожар. Заедно с полицията. Въз основа на това, което знаем днес.

— Слушай…

— Защо тогава ти беше необходимо да лъжеш, че с Шауер-Юхан сте убили Харалд Юллвен през хиляда деветстотин седемдесет и първа? Някога ти си се борил геройски против нацизма, Фанебюст, но изглежда, че напразно си се борил. Нацизмът е жив. Ала истински опасните нацисти днес не са тези, които се представляват от юношите в униформата на Хитлерюгенд или от изкуфелите носталгици от Националния сбор. Опасен е нацизмът, който се изявява чрез теб и подобните на теб човешки изчадия. Само че те просто носят други имена. — Гласът ми трепна. — И тогава животът не означава нищо за тях. Животът на Ялмар Нюмарк, Шауер-Юхан или на Олга Сьоренсен.

— Не съм добре. — Той спря. — А кметът ще държи реч.

Понижих глас:

— Не съм дошъл тук, за да слушам речите на кмета. Ти си бил посетен от Ялмар Нюмарк и си разбрал, че той е по следите на нещо във връзка със случилото се през хиляда деветстотин седемдесет и първа, именно на спойката, която никой преди това не е забелязал, между така наречената смърт на Харалд Юллвен и изчезването на Шауер-Юхан. Ти си знаел, че евентуалното разкриване на тези факти ще има за теб катастрофални последици. И си пристъпил към действие. Първо се опита да го прегазиш, безуспешно. Но следващия път излезе по-успешно…

— Не съм го убил! Молих го… — Той стисна зъби и замълча.

— Молил си го да престане с разследването, и така…

— Той седна в леглото, беше страшно възбуден и каза, че е разбрал всичко, после се хвана за сърцето… Не вярвах, че… Мислех, че просто е получил малък припадък.

— Лекарската намеса е щяла да го спаси. А ти си взел картонената кутия с всички негови материали. Всеки би нарекъл това убийство, Фанебюст.

— Но ти не си юрист, Веум? Освен това аз не знаех къде се намира Харалд Юллвен. Според това, което ми бе известно, той трябваше да е мъртъв. Нали ти казах, че ще ти платя, ако го намериш.

— Конспирация, не се ли изрази така? Или, с други думи, твоят страх, че ще го намеря. Защото си го изтървал от поглед след работата, която е свършил за теб през хиляда деветстотин седемдесет и втора.

Той беше на прага да загуби самообладанието си.

— И това ли ти призна?

Излъгах го.

— Да. — И изпробвах шанса си: — Защото именно ти беше този, който му заплати петдесет хиляди крони, нали?

Лицето му съвсем загуби очертания. Той вече знаеше, че е пробягал цялото разстояние. Сега оставаше съдията да измери времето. Отрони:

— Добре…

— Олга Сьоренсен обаче също бе опасна. Тя единствена можеше да докаже, че ти си бил във връзка с Шауер-Юхан през хиляда деветстотин седемдесет и първа, малко преди изчезването му. Затова ти я уби, без да знаеш, че тя отдавна е разказала всичко това на другите. Аз вече го знаех, ти просто я уби без нужда. И ето сега стоим тук само ние двамата.

В другата зала кметът продължаваше да говори с висок бергенски акцент, а гласът му варираше като звук на компютър. Дори и Конрад Фанебюст нямаше какво да спести от тона си, като каза:

— Има ли още нещо, Веум?

Вдигнах рамене.

— Не, засега не. Полицията ще се занимае с получаването на окончателните разяснения. Сега ще отидем там.

— Не искаш ли първо да хапнеш нещо?

За миг го изпуснах от поглед, поглеждайки към масата със закуските. Той получи необходимия му момент и заби със страшна сила острата вилица в стомаха ми.

Наведох се напред, свих се и хванах с две ръце заоблената й дръжка. Болката беше рязка и жестока. Загубих равновесие и паднах на колене. Усетих, че пръстите ми стават мокри, и когато погледнах надолу, видях, че по тях има кръв.

Стаята се завъртя около мен и последното нещо, което видях, преди да загубя съзнание, беше Конрад Фанебюст, завтекъл се към вратата на балкона, където кметът обикновено водеше гостите, за да им покаже изгледа към града. И аз видях това, което може би отдавна трябваше да разбера. Тежкото счупване на крака му, получено през войната, беше оставило следите си. Той куцаше съвсем явно с левия си крак.

Минувачите долу, край общината, разказваха по-късно, че приличал на голяма птица, когато скочил отгоре. А аз пролежах в болницата три седмици, преди да получа разрешение да се върна у дома.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7145

Издание:

Гюнар Столесен. Докато смъртта ни раздели. Нощем вълците са черни

Норвежка. Първо издание

ИК „Народна култура“, София, 1986

Редактор: Вера Ганчева

Коректор: Евгения Джамбазова. Людмила Стефанова

1

Акевит — норвежка ракия. — Б.р.

2

Абот и Костело — английски комици от 40-те години; Кнол и Тот — пакостници от комикси от 50-те години. — Б.р.

3

Варг (норв.) — 1. Вълк; 2. Неспокоен човек. — Б.р.

4

Островче в залива, където е разположен град Берген. — Б.р.

5

Известен американски киноактьор от 30-40-те години. — Б.р

6

Едвард Першон — шведски комик. — Б.р.

7

Националният празник на Норвегия; ден на конституцията. — Б.р.

8

Лекарство против стомашни киселини. — Б.р.

9

Норвежки държавен деец (роден в 1923 г.). — Б.р.

10

Провинция в Норвегия. — Б.р.

11

Питър Пан, Венди и страната „Никога вече“ — персонажи и название от известна детска пиеса на английския писател Дж. Бари. — Б.р.

12

Аналогия с библейския мит за жената на Лот, която, бягайки от Содом, се обърнала към родния град и се превърнала в стълб от сол. — Б.р.

13

Слънчице. — Б.р.

14

Луна. — Б.р.

15

Герой на шведската писателка за деца Астрид Линдгрен — Б.р.

16

Т.е. Хъмфри Богарт. — Б.р.

17

Джинджър Роджърс — популярна американска танцьорка от 30-40-те години. — Б.р.

18

Фред Астър — американски танцьор и актьор, партньор на Джинджър Роджърс. — Б.р.

19

Герой от американския фолклор. — Б.р.

20

Средновековен замък в Берген, днес музей. — Б.р.

21

Вестланд — област в Западна Норвегия. — Б.пр.

22

НРП — Норвежка работническа партия (соц. Дем. Партия) — Б.пр.

23

Ротеифтен (норв.) — отрова за плъхове. — Б.пр.

24

Юлвен — вълк (норв.). — Б.пр.

25

Нашионал Самлинг — партия на норвежките фашисти. — Б.пр.

26

Нурдал Григ (1902–1943 г.) — норвежки писател, загинал в борбата срещу фашизма. — Б.пр.

27

Бинго — вид хазартна игра. — Б.пр.

28

Пофугл (норв.) — паун. — Б.пр.

29

Монтгомъри Клифт — известен американски актьор (1920–1960). — Б.пр.

30

Т.е. за САЩ и от САЩ. — Б.пр.

31

Холменколен — хълм в Осло, известен с богаташките си вили. — Б.пр.

32

Норвежки министър-председател, отстъпил пред фашистките окупатори. Предател. — Б.пр.

Content

Гюнар Столесен
Докато смъртта ни раздели

Докато смъртта ни раздели

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

Нощем вълците са черни

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

38

39

40

41

42

43

Информация за текста

1