Шинкаренко Олег

Примарна дівчина

Примарна дівчина

Короткий курс роздвоєння особистості для учнів молодших та середніх класів.

У кадрі Сергій співає під гітару пародійну версію пісні «Група крові» у стилі реггі. Потроху співи затихають і на їхньому тлі чути голос Сергія.

Я звик мріяти. Реальні дії не для мене. А навіщо щось робити? Все вже давно зроблено до мене і дуже добре зроблено. Я тільки все зіпсую. Подивіться, до чого призводить уся ця діяльність: усі ці партії, Вітренко-Шмитренко, Янукович-Шменукович, Ленін-Тюленін... дістали вже!

У кадрі нарізка з виступів політиків. Сергій та ще декілька людей хором горлають замість них усілякі лозунги: «Ми повинні!!! Урааааа!!! Ми переможемо! Товариші! Грудью праложим в барьбє!» Всі голоси реверберуються та поступово зливаються у какофонію. Обличчя політиків спотворюються до невпізнання, як у кімнаті сміху.

Зиску від них ніякого! От я сиджу у кріслі, читаю книгу, і такий навколо розливається прекрасний настрій. А вони що дають? Аби ковбаса у магазині подешевшала? Не буду я їсти їхню ковбасу. На знак протесту не буду їсти! Най вона там уся хоч позеленіє!

У кадрі ковбаса Вона повільно зеленіє за допомогою спецефектів. Зеленіють також продавці у магазині. Поступово все зеленіє.

Най вони там хоч усі позеленіють!.. Якось я знайшов фотографію дівчини й одразу ж її покохав.

У кадрі Юра (великий та простий хлопець крупним планом): Як це ти фотографію покохав? Ти хворий чи що? Зовсім поїхав? (Юра крутить пальцем біля скроні.) Глузд є? Серього, лікуватися тобі треба! Тобі треба лікуватися! Ти чуєш, що я тобі кажу? А?

У кадрі лікарі різних спеціальностей займаються лікуванням людей. Медсестра каже: «Зараз ми зробимо йому укол, і все буде окей!» Вона посміхається.

Сергій: «Не треба уколів! Вони спотворюють навколишню реальність!»

У кадрі медсестра робить укол у сідницю Сергія. Багато шокуючих подробиць. Навколишня реальність неухильно спотворюється за допомогою дешевих комп’ютерних спецефектів.

Сергій: Я ж казав! Припиніть це негайно!

Медсестра: Ну, гаразд! Тільки пообіцяй, що не будеш більше закохуватись у фотографії!

Сергій: Я впевнений, що ця дівчина існує насправді. Я хочу її знайти! Ось подивіться на її фотографію.

У кадрі фотографія гарненької дівчини.

Не може бути, аби вона не існувала. Це звичайна дівчина. Вона незвична, але такі дівчата є. Я знаю, що є!

У кадрі Юра каже, грубо кривляючись: «Я знаю, що є!» Він відкусює від палки ковбаси та жадібно жує. І посміюється.

Сергій іде вулицею: «Я змінив свої принципи та відправився на пошуки цієї дівчини. Вона живе у нашому місті, і я її знайду!»

Сергій показує фото дівчини водію маршрутки:

Ви не знаєте цю дівчину?

Водій: Ні, ніколи не бачив!

Сергій показує фото дівчини Юрі. Юра регоче дуже гучно, стукає себе по куполу. Загалом усіляко демонструє, що в Сергія не всі вдома. Сергій показує фото жебраку у підземного переходу. Реакція — природна у ході зйомок.

Сергій показує фото незвично вдягнутій людині на вулиці (він схожий на клоуна з цирку). Той реагує дуже дивно, і сміється підозріло. Та ще й починає чіплятися до Сергія, вивертати йому кармани, хлопати по спині, зачісувати, чистити йому черевики. Сергій насилу втікає від нього.

Сергій: У мене з’явилася мета у житті. Мені все одно, скільки я витрачу часу на її пошуки, скільки це мені коштуватиме. Все це не має жодного значення. Я зрозумів, що мені потрібна лише вона.

У кадрі різні люди з вулиці різноманітно повторюють: «Йому потрібна лише вона».

Сергій: Я одержимий нею. Я не знаю, як вона поставиться до мене, коли я її зустріну. Може, я буду їй огидний? Може, у нас навіть не буде спільних тем для розмови? Це страшно, це мене лякає. Як і будь-який кінець. Але це краще, ніж шукати невідомо що й кого. Я хоч знаю, як вона виглядає. От інші люди ніколи не знають наперед, як виглядатиме їхня дружина.

У кадрі декілька різних людей розповідають, як вони уявляли собі свою майбутню дружину, і кого вони зустріли насправді.

У кадрі дівчина з фотографії. Вони йдуть разом вулицею.

Сергій: Дівчино, в мене є ваша фотографія! Я хочу познайомитися з вами!

Дівчина: Навіщо? Звідки у вас моя фотографія? А ну, покажіть!

У кадрі Юра: «Ти диви, а! Зараз покаже фотографію! Ти бачив? От, блін, Шекспір! Шо за блін вапшє!»

Дівчина: Так це не я. Це моя сестра. Мене звуть Юля, а мою сестру — Свєта. Але вона померла минулого року. А фотографію цю вона надіслала до газети на конкурс «Дівчина місяця». Ви у газеті працюєте?

Сергій: Так, я працюю у газеті... працював... Але вона не виграла у тому конкурсі, тому що забула написати зворотну адресу. Я шукав її. Вона ще була жива, і я її кохав. Кохав її образ. А тепер, коли вона померла... Ви можете відвести мене на її могилу?

Дівчина: Ви з глузду з’їхали! Чого це я поведу вас на могилу Свети? Та мені й розмовляти з вами ніколи! Прощавайте!

Сергій сидить на лавочці та розглядає фотографію Свети. Раптово ззаду підходить бабуся та каже: «О! Юля!»

Сергій: Це не Юля! Це Свєта — її сестра. Яка померла.

Бабуся: Хто померла? Нема в Юлі ніякої сестри. Що ти придумуєш?

Сергій пише листа: «Дорога Юлю, мені дуже шкода, що я так вчинив та викрав вашу фотографію з конкурсу. Це було дуже підло з мого боку. Вибачте мені. Зрозумійте, що я закохався і цілковито втратив глузд. Я нічого не міг із собою зробити. Я ніколи не зустрічався з дівчатами, ніколи не розставався, не дарував їм квітів та цілунків. Я завжди вважав це недостойним розумної людини. Бачите, яким я був дурнем! Я покохав вашу фотографію і тепер хочу покохати вас. Пристрасно хочу! Ви не бійтеся моїх почуттів. Я не хочу печалить вас ничем. Розумієте, я дуже засмутився, коли дізнався, що сестра ваша, Свєта, померла. Я просто сам весь ізсередини помер. Уся душа моя плакала та перетворювалася на попіл. Як же я зрадів, коли дізнався, що ви мені збрехали! Ви, мабуть, засмутилися, що я вкрав вашу фотографію, а тепер переслідую? Юлю, заспокойтеся, я не маніак! У мені немає нічого маніакального. Але якщо ви не відповісте взаємністю на мою любов, я буду дуже страждати. Зрозумійте, як це тяжко, якщо ви хоч колись кохали без взаємності. А тим більше, якщо ваша любов пов’язана зі смертю людини, хай і придуманої, але я цілу годину був упевнений у її існуванні. Це значить, що Свєта жила всю цю годину завдяки нам двом».

У кадрі Свєта і Юля. Якось треба вхитритися. На крайній випадок — знайти справжніх близнюків. Вони читають лист.

Свєта: Що відповісти цьому молодику? Що я воскресла? Заради його кохання? Взагалі він якийсь аценктйо... анцемптуйо... акцентуйований! У сенсі прибабахнутий. Я його, чесно кажучи, боюся. Ще накинеться та покусає!

Юля: Тобі не треба нічого відповідати. Він буде думати, що «ти — ето я, а я — ето ти».

У кадрі Мурат Насиров співає:« Ти — ето я, я — ето ти». Або Сергій співає під гітару. Або Юра. Або бабуся. З’являється фотографія Свєти-Юлі.

Поступово засобами примітивної комп’ютерної графіки вона перетворюється у портрет Мони Лізи, далі — Наталі Вітренко, потім — Володимира Леніна. Все, як у відомому кліпі Майкла Джексона.

Запоріжжя, 15 липня 2007

Content

Шинкаренко Олег Примарна дівчина

Примарна дівчина