Шинкаренко Олег

Читаючи Густава Мейрінка (готичний етюд)

Читаючи Густава Мейрінка (готичний етюд)

Якось пізнім осіннім дощовим вечором ми з графом Понсоном Жан-Жаком-Луї-Пьєр-Філіпом дю ле Шательє фон Музільським де Гейнсборо Ульріхом проїжджали у кареті місцевістю Ріхтгофен, що у північно-східній Пруссії; і в той самий момент, коли я, всього лише на секунду підданий впливу погоди, що навіювала погані настрої, втративши почуття такту, дозволив собі заговорити з графом про несподіване сконання його матінки, він, аби уникнути неприємної йому теми, затерши таким чином прикру нетактовність, припущену з мого боку, раптом несподівано різким рухом вказав у вікно, супроводжуючи свій жест наступними словами, які я був готовий сприймати з тим більшою увагою, що хотів позбутися неприємного відчуття провини:

— Погляньте, люб’язний друже мій Кнедльзербахєр, на цей похмурий, зломлений часом замок. Вам може здатися, що це давно закинуте родове помістя — притулок пацюків та кажанів, що плодяться в його сирих льохах, мешкання привидів усіх, хаяїв, які колись жили тут і його до такого запустіння... — коротше кажучі, на цю цитадель темряви, що сповнена воланням духів позачасно сконалих наших предків іще з часів Сторічної Війни, не варто було б навіть звертати уваги, не варто було б і згадувати її хоча б двома-трьома словами; послухати вас, дорогоцінний Кнезельбахір...

— Пробачте, графе, — перебив я його, припустившися чергової нетактовності й навіть не образившись на спотворення графом мого імені, бо, оскільки він був французом, то відчував іноді труднощі у вимові австро-угорських імен. — Вельмишановний графе, що ви! Я ж навіть і на думці не мав нічого подібного! Навпаки! Моїм найпалкішим бажанням було б дізнатися...

— Колись тут мешкав мій брат, — сказав граф так несподівано та швидко, що я відчув при цьому неясний страх. — Людина вельми достойна, хоча й дивакувата, як, до речі, й уся наша родина. Бо, між іншим кажучи, ви, звичайно чули про мого дядька, якого звали, дай боже пам’яті, Жан-Поль-Альбер-Оґюст-Антуан-Робер де ля Понтюель, також людину надзвичайних якостей, хоча неотесані пентюхи й стверджували, що він був усього лише гидкий карлик-горбун, але чого варта маячня всяких хлопів!

Від дядька, поза всякими сумнівами, іноді пахло вельми дивно, так що це було чутно навіть тоді, коли він знаходився у кареті, що проїздила повз, але все це, запевняю вас, лише тільки плоди застарілого люмбаго, яке не дозволяло дядьку вчасно перемінити білизну, крім того, він був доволі низький на зріст, але ж і я, як бачите, не велет, тож порівняно зі мною він виглядав навіть дуже пристойно; що ж до горба, то тут було більше розмов про якісь його фантастичні розміри, мало не більші за самого дядька, насправді ж розміри горба були цілком звичайні, так що іноді він був навіть непомітним.

Через його вигляд дядьку приписували найлиховісніші особливості: у хатах, повз які він проходив, одночасно зупинялися годинники, скисало молоко, а дівчата втрачали свою цноту. Скажу навіть більше того: селяни відмовлялися платити податки молоком, сметаною та сиром, пояснюючи це тим, що корови, на яких хоч раз навіть здалека поглянув мій дядько, геть втрачали здатність доїтися, те ж саме траплялося і з їх потомством. З того часу наш рід переслідують злидні.

Продовжуючи розмову про мого брата, хочу зауважити, що це була людина неабияких здібностей. Казали, що йому було відомо дванайсять мов, і він вмів абсолютно довільно, навіть без особливого до того прагнення, оживляти мерців. Можливо через це його й не було запрошено на похорон тітоньки у Зальцбург.

Запоріжжя, 1996

Content

Шинкаренко Олег Читаючи Густава Мейрінка (готичний етюд)

Читаючи Густава Мейрінка (готичний етюд)