Молнар Габор

У країні ягуарів

Скорочений переклад з угорської Д. А. БІБІКОВА

Художнє оформлення М. С. ТУРОВСЬКОГО

У джунглях Тапажосу

сидів на старенькій мисливській хатинці і закінчував пошивати гнилу покрівлю з пальмового листя. Стояла чудова погода. Сонце щедро залишало землю золотим промінням. Таке траплялося рідко к цю пору року — пору тропічних дощів. Я обрізав кінець білої повитиці, яка звисала із стріхи і, задоволений своєю роботою, сховав ніж у піхви. Хатинка, що стояла край джунглів, на березі ріки Тапажосу, тепер мала чудову легеньку покрівлю. Добряче довелося попрацювати для цього. Особливо важко було носити на спині з джунглів, зарослих ліанами та іншими виткими рослинами, будівельний матеріал: пальмове листя з сажень завдовжки і тоненьку повитицю, якою добре прив'язувати листя до балок. Тропічні хащі своїми колючками та різучим листям розмалювали моє тіло ранами та подряпинами. Але тепер труднощі лишилися позаду.

Над старенькими глиняними стінами мисливської хатки з'явилася нова стріха. Я мимоволі пригадав злигодні, яких зазнав у цій хатинці.

Перебравсь я сюди позаторік. У січні настала тропічна зима, тобто сезон дощів, і відтоді майже не припинялася злива. Гнила стріха на хатині в кількох місцях почала протікати, і вода лилась просто на мене. В хаті сховалися від негоди безліч пацюків, що попали сюди, можливо, з якогось корабля. Голодні, ненажерливі хижаки знищували колекції комах, шкури звірів. Чого тільки не доводилось вигадувати, щоб врятувати від ненажер свої колекції. Пацюки дали доброго чосу і покрівлі. Та основною причиною лиха були все-таки тропічні зливи, які щороку шарпали стріху хатинки. Відколи я поселився тут, то тільки те й робив, що латав покрівлю. А тепер, нарешті, і зовсім обновив.

З чотириметрової висоти задоволено оглядаю околиці. Звідси все добре видно. Ясно бачу піщаний берег, річку і прив'язаний до стовпа мисливський човен. Хороший човен, витримує чималий вантаж. Правда, через це хід у нього повільний. Двом дужим чоловікам треба добре налягати на весла, щоб за годину пропливти проти течії кілометрів чотири. Незабаром вирушаю в джунглі сам. Отже, пливти доведеться ще повільніше.

Пошивати хати я навчився не тут, не на березі Танажосу, а привіз це вміння з батьківщини, із Задунайської рівнини. Там теж так вкривають хати і повітки, тільки соломою.

Минуло багато років з того часу, як я залишив Угорщину. Таємниці джунглі Бразілії вабили мене ще на шкільній лаві. Мрія побувати в джунглях ні на мить не покидала мене. Нарешті, в складі угорської експедиції по вивченню комах північної Бразілії я потрапив у. джунглі і залишився тут. Незаймана природа розкрила переді мною чарівні обійми. Вже багато років живу я в самісінькому центрі цього світу, хоча й сповненого труднощів і небезпек, але неймовірно красивого й приємного для серця кожного колекціонера і мисливця. В перші роки я дуже нудьгував без цивілізації. А тепер вона на мене впливає не більше, ніж магніт на дерев'яне весло.

Захоплено милуюсь чудовою панорамою ранкової річки, що протікає в джунглях, спостерігаю життя розмаїтого тваринного світу тропіків, і душа радіє.

На зміну хорошому настрою приходять сумні, гіркі спогади про події, які ніколи не можна забути…

У дитинстві я на власній шкурі відчув жорстокість поміщиків. Не краще прожив життя і мій дід, що працював у сирих шахтах Чінгервелдя шахтарем. Батько мій був офіціантом, важкою працею заробляв гіркий хліб. Багато злигоднів зазнав, він.

«Міський парк!» — з радістю думаю про парк у Будапешті. Звідси, з бразільських джунглів, з цього велетенського дикого «парку», як приємно згадувати тебе, милий мій пештський парку! Парковий ставок. Я ловив у ньому рибу на звичайну мотузку і зігнуту шпильку, на вістря якої настромлював цілу галушку з хліба. Але їх так мало, цих щасливих світлих днів, на похмурому фоні мого дитинства.

Мати не опустила рук, не занепала духом навіть тоді, коли батько тяжко захворів на туберкульоз. З меншим братом і старшою сестрою ми в цей час жили в діда, в халупі шахтарського селища Чінгервелдя. Гриби, лісова ожина, суниці і горіхи були нам ласощами до скибки чорного хліба і юшки, бо, хоч дід і дядьки працювали в шахті понад дванадцять годин на день, їсти було нічого. Дід мій був такий хороший і добрий, як ото розповідають у чарівних казках. Я й тепер бачу його наче живого. Стомлений, згорблений, вийшовши з шахти, він викидає з ліхтаря сірий, перегорілий карбід. А в свята, оживши від дешевенького вина, смокче стару люльку і розповідає нам про давні події.

І ось тепер, коли золотаві промені сонця зігрівають усе навколо, я з щирим серцем згадую діда, який помер у тисяча дев'ятсот двадцять шостому році. Це було шість років тому. Могила діда височить поряд з братською могилою його товаришів, що загинули під час катастрофи в шахті.

Згадуючи ці важкі, сумні часи, я ще більше люблю і шаную тропічні джунглі. Босі збирачі каучуку, які працюють тут на плантаціях, живуть у неймовірних злиднях. Усе їхнє манно — сорочка і штани. Але вони справжні «сеньйори»[1] в порівнянні з нашою трудовою біднотою. Низький заробіток збирачів каучуку вдвічі більший, ніж робітників в Угорщині[2]. А літня спека на батьківщині не менша за тропічну. Я нічого хорошого не можу сказати про те, що залишив на батьківщині

Переді мною виринає жахлива картина катування солдат, яких прив'язали до Ганебних стовпів, картини катування шахтарів, котрих, за наказом військового трибуналу зв'язали міцно вірьовкою, а під коліньми просунули жердину. Серце обливається кров'ю при згадці про ті катування.

Тисяча дев'ятсот сімнадцятий рік. По всій країні лупали протести робітників. Я чув їх скрізь, куди тільки мене закидала доля.

Закінчилася перша світова війна. Минав тисяча дев'ятсот дев'ятнадцятий рік. Революція в Угорщині зазнала поразки, і чінгервелдські шахтарі знову, як і колись, жили злиденним тяжким життям.

Навесні тисяча дев'ятсот двадцятого року помер мій батько. Ліга захисту дітей зглянувсь наді мною і послала мене на рік до Швейцарії. На той час я вже багато чого вмів. Приборкував без сідла дворічних жеребців вітчима-коваля. Напувати коней до річки гонив не інакше як галопом, з диким криком. Бідолаха Леон, ковалів приймак, ледве наздоганяв мене.

У мене був і свій спосіб рибалити. На вкраденій у вітчима метровій волосіні я робив петлю і прив'язував волосінь до гнучкої палиці. До річки підходив крадучись. З берега було добре видно рибу форель, що відпочивала у воді. Я обережно підводив невидиму петлю і висмикував рибину з води.

Не можна не згадати і про мої конструкторські здібності. Адже я збудував підвісну дорогу, використавши для цього ночви, лебідку, яку знайшов серед купи іржавого залізяччя, і дріт, на якому сушили білизну. Один кінець дроту я причепив до конюшні, другий до дерева. Проте вже під час першого випробування все обірвалось і побилось, бо Леон, який виконував роль гальма, підвів.

Зринає в пам'яті і випадок, коли вітчим повів мене з Леоном до костьолу. Священик одягнув нас мов ангеликів: ми мали прислужувати під час обідні. Правда, це було вперше і востаннє, бо моє «прислужування», здається, добряче порушило вікові правила ведення обідні…

Спогади! О, бистрокрилі стріли часу! Як далеко ви залетіли. Тут, серед диких джунглів, мене огортає світле почуття радості при спогляданні свіжої зелені, що потопає в сонячному промінні. Тут я сам собі господар, ніщо не тяжить наді мною. Ніхто не нав'язує, мені своєї волі.

Згадується важкий тисяча дев'ятсот двадцять третій рік. Щоб полегшити життя матері, я найнявся офіціантом у ресторан. Нагорі, в розкішному залі ресторану, зворушливо грала скрипка, а внизу, в підвалі, куди ніколи не заглядало сонце, на залізних нарах животіли чотирнадцять юнаків учнів, серед яких троє були хворі на туберкульоз. Хлопці працювали з раннього ранку до пізньої ночі.

Тут я пізнав багато різних людей. Череватих графів, які розтринькали своє майно, письменників, артистів. Були серед них і такі люди, чиї ласкаві слова я й досі згадую. Проте згадую і жорстокого садиста, шеф-повара і управителя, в якого, до речі, без дозволу на те властей купив бельгійську дрібнокаліберну рушницю. Згадую і механіка Елека, якому повар має завдячувати, що лишився живий.

Для п'ятнадцятирічного хлопця невеличка бельгійська дрібнокаліберка була неоціненним скарбом. Я ховав її від стороннього ока в підвалі у дерев'яній скрині. А у вихідні дні ми з механіком Елеком стріляли, забравшись у підвал, звідки не чутно було пострілів. Я за двадцять кроків при поганому освітленні влучав у білі квасолини, чого Елекові ніяк не вдавалося зробити, і цим остаточно завоював, визнання механіка.

Незабаром трапився випадок, яким назавжди закінчилась моя «блискуча» кар'єра в ресторані.

Того вечора хтось з гостей попросив холодної води. Тільки-но я набрав з кухонного крана повний графин, як до мене підійшов шеф-повар і дав ляпаса.

— Щоб знав, як звідси воду брати! — визвірився він на мене.

Мене ніби обдало вогнем і в ту ж мить охопила така несамовита, пекуча лють, якої я ще ніколи не відчував. Графин з брязкотом розбився об кам'яну підлогу.

Повар знову розмахнувся, щоб дати мені ляпаса. Але я стрімголов кинувся через кухню і збіг по нашврозвалених східцях у підвал. Коли повар мене ударив, уся челядь припинила роботу. Я й сам не тямив, як опинився в підвалі, тільки відчував, що тремчу, мов у лихоманці, а щока пашить вогнем. Шибки в дверях, що вели до підвалу, мало не повилітали, з такою силою я рвонув двері. Тремтячими пальцями відімкнув замок біля скрині, дістав дрібнокаліберку і зарядив її. Навіть скриню не зачинив.

«Отепер тобі смерть!» — майнуло в голові.

Та коли я вискочив з підвалу в коридор, хтось схопив мене за комір.

«Ти куди розігнався з своєю гарматою?»

«Вб'ю шефа!» — відповів я, важко дихаючи, Елекові, бо це він схопив мене за комір піджака.

«Вб'єш ти бісового батька…»

Він вирвав з моїх рук рушницю. В цей час курок спустив, і з стіни посипалася штукатурка.

Звичайно, якби механік не стримав мене, то повар там, на кухні, розпрощався б із життям.

Восени я вже вчився в місті Папа. Після багатьох злигоднів і пригод закінчив школу й став агрономом. Незабаром мені пощастило знайти посаду в одному маєтку, де мене сяк-так годували і платили на місяць сорок пенге[3]. Працював я з третьої години ранку до дев'ятої вечора, а інколи і ночами доводилося не спати. Про вихідний день нічого було й думати. І я не витримав такої нелюдської праці.

Проблукавши півроку без роботи, влаштувався на інше, хоча й не краще від першого місце, — в поміщика, який мав двадцять тисяч хольдів[4] землі.

О, як далеко я тепер від тих місць!

У цьому маєтку я працював майже рік. Життя й тут було не солодке, та мусив терпіти.

Одного разу в неділю я прочитав у газеті повідомлення про те, що в джунглі північної Бразілії вирушає наукова експедиція по дослідженню комах. Керівник експедиції — Елемер Хорват, його помічник — Лайош Пустаї. Я не довго вагався і через якийсь час став третім членом експедиції. Це були щасливі для мене дні! Я нетерпляче ждав, коли прибуду в джунглі, в болота Бразілії.

І ось я після багатьох незвичайних подій в джунглях.

Елемер Хорват і Лайош Пустаї, пробувши кілька тижнів у Бразілії, захворіли в дельті Амазонки і повернулися на батьківщину з Белема. Я в цей час був за тисячу п'ятсот кілометрів у нетрях Бразілії — готував місце стоянки для експедиції. Довідався я про від'їзд своїх колег, коли вони вже пливли на батьківщину.

Експедиція домовилася з Угорським національним музеєм про те, що зібрану колекцію посилатиме йому, а музей переказуватиме їй гонорар в Бразілію, щоб можна було працювати далі.

Зоставшись сам, я збирав колекції рідкісних комах, метеликів і посилав їх у Будапешт, гадаючи, що проваджу роботу, розпочату Елемером Хорватом. Я бродив у районі злиття Ріу-Негру і Амазонки. На жаль, рушниці і патрони лишилися у моїх супутників, тому мені доводилося користуватись лише сачком для ловіння метеликів.

Навіть описати важко, як я злидарював. Знав, що мине чимало часу, поки колекції дійдуть до Будапешта, а гроші звідти в якийсь банк у Манаусі. Але я ні на мить не втрачав надії, з неймовірною терпеливістю ждав поштового корабля, хоч в останні десять днів грошей лишилося тільки на дві булочки в день. Харчувався я в основному дикими овочами і фруктами з джунглів. Нарешті, прибув поштовий корабель. Я, страшенно голодний, стояв у порту і чекав, поки його розвантажать. Навіть полічив — прибуло сімсот двадцять мішків з поштою. Я почав угадувати, в якому мішку мій гонорар. Ще на день набрався терпіння, бо знав, що тільки завтра розпакують пошту.

Вранці ще до відкриття головпоштамту, я був біля входу і першим підійшов до віконця «До запитання». Чиновник, що вже добре знав мене, подав величезний конверт, у лівому кутку якого було надруковано: «Угорський національний музей. Будапешт». Я розірвав конверт тут же, біля віконця, і вийняв звідти красивий аркуш, на котрому було каліграфічним почерком виведено: «Грамота».

Потрусив конверт, але нічого більше не випало з нього. Заглянув усередину — порожньо. Перечитав грамоту, і мене охопила несамовита лють. «Висловлюємо глибоку подяку…» і таке інше, а в кінці слова, які зовсім засмутили мене: «… за колекцію комах і метеликів, які ви прислали нам у подарунок…» Решта тексту грамоти, «щирі» подяки, вже не цікавили мене. Отже, подарунок! А те, в яких умовах живу і як важко дістались мені ті колекції, нікого не цікавить в угорському музеї.

Я глянув на підпис — Балінт Хоман. Його щомісячний прибуток становить вісім-десять тисяч пенге, він генеральний директор музею, викладач університету.

Жорсткі пальці зіжмакали грамоту, і хвилі Ріу Негру понесли її далеко-далеко. Більше я не писав у музей. Навіщо?

Багато води пропливло руслом Амазонки з того часу. Руки в мене стали мозолясті, зашкарубли од весла і обвитого мідним дротом держака ножа, яким рубаю товсте гілля і ліани, Сюди, на річку Тапажос, у своє житло я повернувся недавно. А то все вивчав тваринний і рослинний світ верхнього, мало дослідженого району ріки Жатапу в штаті Амазонас. Відпочиватиму недовго. Через кілька днів знову в дорогу. Цього разу виїду у райони малодослідженої верхньої течії ріки Купарі, що впадає в Тапажос.

Шкода тільки, що нікому збувати свої колекції. Світова економічна криза простягла свої кістляві щупальця і в джунглі. І хоч у моїх стареньких клітках усе більше стає рідкісних екземплярів удавів, отруйних змій, земноводних, ссавців, а в коробках уже назбиралось тисячі чудових комах і метеликів — реалізувати їх дуже важко. Винагорода за зібрані колекції настільки мізерна, що не покриває навіть витрат на експедиції. Музеї майже не купують колекцій, а торговельні фірми зовсім не цікавляться ними. Єдиний шлях для збуту колекцій — продаж їх за безцінь торговцям, що їздять по Тапажосу, скуповуючи в мисливців звірині шкури. Ці спекулянти платять так мало, що нерідко ціна шкури нижча за вартість витраченої на неї кулі.

Зате яку втіху дає полювання і колекціонування! Це почуття не купиш ні за які гроші. Серце колекціонера сповнюється радістю, коли він зустрічає в джунглях рідкісні екземпляри тваринного або рослинного світу чи то комаху-велетня, чи маленького метелика, крильця якого переливаються барвами веселки, чи ягуара, чи удава, чи гігантський кущ орхідеї із чудовими звисаючими квітами. Це мій світ. Цим я живу, дихаю. І саме цим можна пояснити, що я відмовився найнятися на сусідню плантацію, куди мене запрошували на роботу. Хочу побувати ще в далеких районах верхів'я Купарі, де сподіваюсь зібрати багату і розмаїту колекцію.

Джунглі завжди зустрічають мене як друга. Адже ми добрі знайомі. І хоч нерідко завдаємо одне одному гіркого болю, проте завжди миримось. Уночі, відпочиваючи під сіткою від комарів після багатого полювання, завжди пробачаю джунглям. А вранці джунглі пробачають мені і дарують нову здобич.

Довідавшись, що рекомендована бандероль коштує недорого, я надіслав зібрані комахи і метелики Угорському національному музею — в подарунок! Деяких звірів теж відправив би Будапештському зоопарку, але на це вже не вистачить грошей.

Тепер я сам. Колишні мої помічники, Абіліо, Жуан і Клементіно, які супроводили мене в першій експедиції, на цей раз відмовилися іти зі мною, бо я не маю чим їм платити.

Отже, доведеться вирушити в цю надзвичайно цікаву подорож самому.

Можливості для збору колекції вздовж берегів Купарі та її приток невичерпні. Здоров'я, незважаючи на хронічну малярію, чудове. Після повернення з верхів'я Купарі, мені, як агрономові, здається, усміхається перспектива влаштуватися на посаду управителя фазенди[5] на гумовій плантації Форда площею понад мільйон гектарів.

Коли стати на високому порозі моєї хатини обличчям до ріки, то ліворуч можна побачити гумові плантації. Форда. До речі, високими пороги робляться для того, щоб хижі крокодили, яких аж кишить у тропічних ріках, не залізли вночі до хати. Плантація Форда — це величезна територія, що тягнеться кілометрів на вісім угору по лівому березі і кілометрів на вісім у глиб джунглів. На цій території весь ліс вирубано.

На річці Тапажос, ширина якої досягає близько шести кілометрів, біля села Урукуріту, розташований порт фордівської гумової плантації, а нижче по течії, навпроти моєї хати, лежить ^великий острів, вкритий густими хащами, на якому я ще не був, хоч живу і полюю тут давно. Мені дуже кортить перепливти на острів і пробратися в хащі. Мабуть, там я зміг би поповнити свою колекцію новими незвичайними екземплярами тваринного і рослинного світу. Але якась невідома сила стримує мене. Тутешні жителі — мисливці, рибалки і збирачі каучуку — теж ніколи не бували на тому острові. Там так густо переплелась, обвиваючи дерева і звисаючи густим павутинням, різуча рослинність, схожа на траву, що весь острів здається велетенським стогом зеленого сіна, з якого стирчить гілля. Півметрове, вузьке листя цих рослин гостре мов бритва і дуже небезпечне для живої істоти. Якщо до нього доторкнеться шкіра, одяг або якийсь предмет, воно чіпляється за них, і повернувшись до «ворога» гострим боком, ріже наче бритвою. Я дуже добре знаю цю траву і тому вважаю за краще триматися на відстані од неї. По той бік Тапажосу під час полювання я вже мав нагоду попасти з тенета цієї пекельної трави і ніколи не забуду ті гіркі хвилини.

Незабаром я вирушаю в більш приємну для себе подорож — у верхів'я Купарі. Я вже приготував потрібне для експедиції спорядження. Порожні клітки, сачки стоять попід стіною в хаті і під навісом над кухнею. Колекції живих тварин теж під навісом. Тут у двох не дуже просторих клітках повзають лісовий боа — полоз та анаконда, кожне завтовшки з людське стегно і завдовжки понад п'ять метрів. У менших клітках спокійно сплять отруйні змії. Їх чимало. Ссавців і пернатих у мене вже немає: багато мороки з їхнім харчуванням. З плазунами значно легше. Хоча клопоту і з ними чимало. Полоз чогось зовсім не хоче їсти. Анаконда теж капризує, навіть не доторкується до переляканого пацюка. який бігає по клітці, мов скажений. Змій полоз і анаконда байдужі навіть тоді, коли пацюки чіпляються своїми гострими пазурами за товсті складки їхньої шкіри.

З отруйними зміями легше. Вони без мороки ковтають невеличких ящірок і жаб. Цих змій я добув уже тут, на берегах Тапажосу.

Лісова ідилія

Смеркає. На невеличкому, збитому з дощок столі лежать дві зв'язані мотузочкою папки. В обох папках — рукописи. В більшій — «Пригоди в бразільських джунглях», а в меншій — «На землі велетнів змій», де я описую свої враження про подорож по річці Жатапу. Я почав писати і третій щоденник. Це для мене дуже приємне заняття, особливо ввечері, коли самотність відчувається найбільше. Як же назвати свій майбутній щоденник, що його писатиму далі під час подорожі в район річки Купарі? Придумав: «У країні ягуарів!» Великими літерами надписую чистий аркуш.

Швидко темніє. Вже ледве видно човен, прив'язаний до стовпа. Доведеться засвітити старий карбідний ліхтар, з яким ніколи не розлучаюсь. Карбід з шипінням розгоряється. Для пацюків, що забралися в плетені стіни і стелю, це сигнал тривоги. Вони перелякано заметушились. Кабоклу (цивілізовані індіани) нерідко підпалюють свої хати, якщо в стінах і стелі розводиться багато пацюків.

Ліхтар освітлює голубуватим світлом стіни хатини, де на дерев'яних гаках висить зброя — три рушниці типу «Вінчестер». Дві з них — старі. Третя — новенький дробовик, який, проте, має істотну ваду: б'є занадто сукупно і тому на невеликій, відстані продірявлює ціль на площі з долоню.

Цілий день сьогодні я був самотній. Кабоклу, який приїжджає іноді відвідати мене, не причалив до берега.

Завтра перепливу до Гоймана і Наука — своїх давніх знайомих, які керують посадкою каучукової плантації. Колись ми працювали разом на плантації Форда.

Сьогодні доведеться пізно лягти спати: треба старанно підготуватись до подорожі в джунглі Купарі. Адже мандрівка річкою, що аж кишить хижаками, не звичайна собі весела прогулянка.

Хмари облягають небо. Скоро піде дощ, а може й злива. Але тепер мені не страшно: над головою нова стріха. Як добре, що я полагодив покрівлю, інакше потоки води під час тропічних злив знесли б не тільки стареньку, трухляву стріху, а й плетені стіни хатини. А ця ж халупа — мій дім, до якого доведеться повернутись, Виходжу під навіс ще раз поглянути, чи все гаразд, бо вже відчуваю вітерець — вісник дощу, бурі. Горизонт над рікою розрізають білі, гострі, зигзагоподібні блискавки. Долинає глухий гуркіт грому. Джунглі грізно шумлять, але для багаття, яке я розклав під навісом, це не страшно. Язики полум'я охоплюють мокрі поліна, і вогонь розгоряється дедалі яскравіше. Дощ а цих місцях приємний вже хоча б тим, що він проганяє комарів.

Коли я виніс з кімнати під навіс карбідний ліхтар, над джунглями вже розпочався справжній небесний бій. Усе вгорі свистіло, шуміло, гриміло. Дощ люто лопотів по новій стрісі.

Під навісом стелиться дим, гіркота якого мішається із свіжим запахом дощу. Нова покрівля з пальмового листя чудово захищає від дощу. Яскраве сяйво блискавок пронизує темряву, і тоді світло карбідного ліхтарика здається тьмяним факелом. Серед темряви ночі я особливо гостро відчуваю свою самотність. Однак зараз це навіть приємно відчувати. Мабуть, тому, що я здоровий, дужий і мій мозок чітко працює. Мені добре відомі хвилинні зміни настрою, які охоплюють самотню людину в джунглях. Проте зараз я на вершині здоров'я і сили. І тут же блискавичним ударом вбиваю чотирьох мініатюрних комарів на зап'ясті лівої руки.

Потім ставлю на вогонь казанок з почищеною невеличкою червоною рибкою. Запах підсмаженого ламантинового жиру з цибулею приємно лоскоче ніздрі. Ламантин — вид кита, водяний ссавець, кілька метрів завдовжки. З його сала витоплюють жир. Із шкаралупи лісової дині, яка править мені за сільничку, кидаю щіпку солі в гостру від приправ юшку. Перцю в мене досить. Його постачає мені багаторічна рослина, подібна до персикового дерева. Біля моєї хати росте двоє таких дерев. Вони рясно вкриті дрібними червоними плодами.

Моє спорядження для подорожі розраховано на один човен. Все зайве відвезу до Гоймана. На цей раз спорядження приготовлено для однієї людини. Під час минулих подорожей було інакше. Тоді я вирушав у похід із супутниками. Тепер їх немає. Абіліо повернувся до рідного села на березі Амазонки, Клементіно живе вище Урукари, на березі покритої джунглями ріки Ату-ман, Жуан теж оселився десь недалеко від нього. Жуан не схотів лишитися на плантаціях Форда корчувати джунглі.

До речі, багато хто гадає, що на місці вирубаних джунглів уже ніколи не росте ліс. Це, звичайно, помилкова думка. На червоній, вигорілій глині, якщо систематично не підчищати місцевість, через деякий час знову переможе буйна рослинність.

Злива ні на мить не вщухає. Рівень води в річці, куди з берегів мчать цілі потоки, піднімається.

Якщо пливти з півгодини вниз по течії річки, можна попасти на колишню плантацію какао Табокал, а звідти недалеко до місця, де Купарі впадає в Тапажос. Яке красиве і спокійне гирло Купарі, коли дивитись на нього з Тапажосу.

Через два дні, незважаючи на те, що настала пора тропічних дощів, вирушу з вантажем у покритому пальмовим листям човні на Купарі.

З нетерпінням чекаю цієї подорожі. І чого мене так тягне туди? Мабуть, жадоба мисливця і колекціонера, прагнення поповнити ящики і клітки новими експонатами. Я навіть не шкодую, що продав дешево перекупникам експонати для музеїв і зоопарків, хоч виручені гроші зовсім не оплачують тієї праці, яку мені та моїм супутникам довелось затратити, щоб зібрати чудову, рідкісну колекцію в джунглях.

Надворі суцільна чорна темрява. А дощ періщить, ніби не з одного, а з десятків відер одразу.

До вологого повітря під навісом домішується смачний запах юшки.

Мурашки нанюхали кошик з фариньєю[6] в кутку. Тепер доведеться шукати для кошика інше місце.

Повечерявши юшкою і кількома жменями фариньї, я повісив гамак на іржаві гаки. Раптом крізь плюскіт зливи почувся далекий постріл. Він долинув з селища кабоклів, розташованого на березі Тапажосу. Цей постріл у зливу, серед ночі, нічого доброго не віщує.

Виходжу з карбідним ліхтарем з хати і вдивляюся в темряву. Ніде нічого. Все чорне Буря вщухла, тільки дощ лопотить по покрівлі з пальмового листя та гуде дрімучий ліс

Чомусь згадались мені друзі. Поки я подорожував по річці Жатапу, Олафа Лунду прогнала звідси малярія. Коли ми востаннє бачилися з ним, вже й тоді білки очей в нього були жовті. Тепер він десь у Європі. Гойман і Наук теж мають виїхати звідси. Велика плинність людей на плантації Форда. Нічого не вдієш, людям потрібні гроші, а здоров'я ще більше. На зміну одним приходять інші, які хочуть заробити грошей, а ідуть звідси ті, що проміняли здоров'я на гроші і малярію.

Я полив водою на карбід, і полум'я спалахнуло яскравіше. В стінах заметушилися пацюки. На ніч треба знайти безпечне місце для кошика з фариньєю. Чомусь не хочеться зараз у темряві під дощем іти до річки мити піском посуд. Уночі на березі річки особливо небезпечні каймани. В таку негоду три-чотириметрові чорні крокодили не бояться людини, навіть якщо вона йде з ліхтарем. А вдень ці хижаки не дуже хоробрі.

На світанку по мене, моє спорядження і колекцію припливе великий моторний човен. Усі зайві речі я вирішив перевезти на фазенду. Величезний полоз, анаконда та інші рідкісні змії під час моєї подорожі житимуть на фазенді у старій хижі з пальмовим покриттям. Там їм буде спокійно.

На фазенді працює понад чотириста кабоклу. Мисливців серед них більше, ніж селян. Усі вони готові заповнити мої клітки всякими тваринами. Кабоклу приносять мені різних комах, отруйних змій, полозів, анаконд, лісових звірів і, щасливо всміхаючись, простягають руки по винагороду за свою працю.

Коли-то я повернусь до своєї хатини? Мисливська рушниця — зваблива річ. Пристрасть мисливця і запал колекціонера майже неможливо подолати. У моєму розпорядженні будуть сотні квадратних кілометрів північнобразільських джунглів.

По темній річці пройшов пароплав. Крізь дощову завісу бачу на його кормі тьмяне світло сигнального ліхтаря. Мабуть, і з пароплава помітили світло мого карбідного світильника. Вже третя година ночі, я впорався з усіма справами. Пацюки в стіні скребуть колискову, а розвішений гамак кличе до себе. Я ставлю ліхтар на високому порозі, що виходить до річки. Хай освітлює темряву і лякає кайманів. Погасити його не можна доти, доки в ліхтарі є вода.

* * *

Хто добре знає екваторіальні райони, джунглі, той не здивується нестійкій погоді, раптовій зміні пори дощів спекою і сприйматиме все як належне.

Вранці, тільки-но почало світати, з Тапажосу почувся гул мотора. Це плив по мене великий моторний човен.

А дощ ні на мить не вщухає.

Суденце причалило до мого човна, і незабаром моторист у чорному плащі з капюшоном був уже біля хатини. З ним прийшли ще двоє людей з фазенди, одягнені в такі самі чорні плащі.

— Доброго ранку! Як ви себе почуваєте, сеньйоре? Поїдемо? — спитав моторист, переступаючи через високий поріг хати.

— В таку зливу? Я попливу на фазенду без спорядження. По речі і клітки приїдемо пізніше, коли вщухне дощ.

— Гаразд, сеньйоре!

Поки я збирався, моторист розповів, що вночі два кабоклу напилися чачі — самогону з цукрової тростини, посварились і один із них, Абелардо Карнейро, застрілив другого — Жозе Пінто.

Моторист ще додав, що Абелардо вбив друга захищаючись і втік. Його й досі не можуть знайти.

Ось який постріл чув я уночі. Бідолашний рибалка Жозе Пінто більше не питиме чачі.

Після обіду небо прояснилося, і до вечора я встиг перевезти все своє майно на фазенду. Ніжки кліток із зміями поставив у консервні банки з водою, щоб туди не залізли червоні мурашки, які загризають навіть змій. Коли повернусь з подорожі, треба буде винищити мурашники.

На фазенді я з Гойманом і Науком зайшов на склад і взяв про запас для подорожі двобічну сокиру.

* * *

У щоденник записую всі події за день. Ці рядки пишу при світлі карбідного ліхтаря в своїй хатині, куди я знову повернувся.

Мисливське спорядження і всі речі лежать у кутку. Ввечері принесли пошту. Її привезли пароплавом з Сантарена. Я одержав з півдюжини листів, кілька пачок газет, два пакунки книг. З Будапешта прибуло тільки два листи і пакунок з книгами. А грошей нема. Я надіслав свої колекції в кілька місць і, звичайно, мав надію одержати якусь винагороду. Від будапештського музею — жодного рядка. Та я все одно вирішив більшу частину колекції, яку зберу в районі ріки Купарі, надіслати в Будапешт. Звичайно, в подарунок. В мене вже й тепер чимала колекція комах. На ящику на обідраному промокальному папері лежать сотні великих і маленьких метеликів, жуків. Загорну їх у паперові трубки, покладу у металеві коробки і надішлю в музей. Багато таких пакунків доведеться відправити, коли повернуся з Купарі. Частину шкур з диких звірів продам знайомому торговцеві. Я вже домовився з ним про це. А живих змій відвезу в Сантарен.

Пора вже спати. Підвішую гамак.

Дверей у хатині нема. Та вони і не потрібні. Так прохолодніше. Надіваю піжаму. Вінчестер і довгий гострий ніж, яким прорубують дорогу в хащах, кладу біля стареньких тапочок під гамаком.

Виношу карбідний ліхтар на високий поріг. Потім лягаю спати, поклавши під голову маленьку пухову подушку, яку привіз з батьківщини, і вкриваюсь тоненьким полотняним простиралом, бо в пору тропічних дощів іноді бувають прохолодні ночі.

Вранці, прокинувшись, поснідав і пішов мити посуд на річку. Там побачив двох знайомих з контори плантації. Вони підпливли до мене на човні і знову почали розповідати про вбивство, про яке я вже вчора чув від моториста. Виявляється, Жозе Пінто зчепився з Абелардо Карнейро через те, що намагався випити більше чачі. Абелардо запротестував. Жозе Пінто хотів увігнати в нього кулю, але Карнейро був не дуже п'яний і випередив противника. Прощаючись, знайомі додали, що Жозе Пінто поховали вчора. Для поліції Фордландії тепер чимало мороки, бо не так легко знайти Абелардо в нетрях джунглів.

Розповівши це. мої знайомі взяли курс на протилежний берег. Вони попливли до багатодітного старого португальця, щоб купити кілька в'язок тютюну і, звичайно, глянути на його смугляву племінницю.

Я поскладав вимитий посуд у кошик і відніс під навіс. Дощ перестав, проте й досі над джунглями і річкою нависають грізні дощові хмари. Вони пливуть по небу так низько, ніби чіпляються за верхівки дерев, що ростуть на острові. Мабуть, знову піде дощ. Повітря задушливе.

У хащах, за хатиною, з жалібним галасом стрибають мавпи. Їх ціла армія. Вони ніколи не будують собі гнізд, а живуть просто на деревах. Від такого життя в них дуже жалюгідний вигляд, шерсть скуйовджена, мокра.

Над головою дзижчить мошва. Полчища цих ненажерливих кровопивців не зникають ні вдень ні вночі. На світанку й під вечір їх особливо багато, вночі трохи менше, а в сонячну погоду ще менше. Від їхніх укусів на шкірі набігають білі пухирі. Мошви немає лише під час тропічних дощів.

Сьогодні треба остаточно приготувати все в дорогу.

Після сніданку «я ще раз переплив на фазенду, щоб повідомити, що завтра вирушаю на Купарі.

Крім Гоймана і Наука, я попросив доглядати моїх зміїв і Моріса. Кажуть, цей ельзаський француз, який теж працює на фазенді, утік з відомої французької тюрми. Дивлячись на цього лагідного, веселого парубка, я мимоволі уявляю його в смугастому одязі каторжників, з кайданами на ногах, з молотом, яким дроблять камінь у тому пеклі, на кар'єрах.

За що Моріс попав у тюрму, невідомо.

На фазенді працюють також угорці, які емігрували в Бразілію, — Тодор Плац, Тарнаї та ще двоє.

Брат Тодора — Йожеф Плац уже спочиває в могилі на кордоні Бразілії та Венесуели, на березі Ріу-Негру. За труну йому править гамак, в який загорнули його тіло. Йожеф помер, мабуть, від жовтої лихоманки, бо всі нутрощі в нього згнили. Поховали його брат і друзі, з якими Йожеф хотів перепливти на човні у Венесуелу.

Могили всіяли шлях угорської бідноти по всьому світу.

* * *

Ранок. Сонце забарвило в червоний колір рідкі хмари на сході. Я повертаюся з фазенди. Попрощався з Науком, Гойманом і Морісом. Останні метри щосили налягаю на весла, щоб вивести з розгону човен на піщаний берег. Забитий в пісок стовпчик, до якого я завжди прив'язую човен, тепер під водою. Вода в річці піднялася майже на півметра. Довелося витягти стовп і перебити вище.

Парко. Сонце починає нестерпно палити.

Тропічна спека висмоктує з землі силу-силенну вологи. Від зливи, що нещодавно пройшла, нема й сліду. В хатині, у затінку, температура нижча тільки на один-два градуси, ніж надворі. Але і це здається щастям. На мені все мокре від поту. Щоправда, я обливаюсь потом не лише від тропічної спеки, а й від веслування.

Вінчестер разом з веслами забрав з човна до хати. Зі зброєю не розлучаюсь ні на мить. Крім цього, я приніс з собою подарунок Моріса — кімнатний термометр з шкалою Цельсія і Реомюра. На шкалі біля червоної риски значиться нуль градусів, а під ним ідуть мінуси.

Мінус! Навіть важко собі уявити, що десь на земній кулі є така температура. Дивлюсь на ртутний стовпчик. Термометр показує 40 градусів вище нуля.

Середньорічна температура тут плюс 26 градусів. Це надзвичайно висока температура.

Як попав термометр до Моріса і навіщо він подарував його мені, не знаю. Я ніколи не брав у дорогу речей, що легко б'ються. Мабуть, Морісу набридло без упину поглядати на термометр і, обливаючись потом, лаяти млосну спеку в цьому вогняному пеклі. Тепер мене спіткає така ж доля. Ось я вже весь час поглядаю на тоненький стовпчик ртуті, що стійко тримається у трубочці. Зрештою, кладу цей тендітний прилад у ящик поруч з фотоапаратом та іншими крихкими речами.

Фотоапарат у мене теж старенький, в багатьох місцях обклеєний лейкопластирем, щоб сонячний промінь, бува, не пробрався на плівку. Фотоплівок катастрофічно мало. Їх щось з півтори дюжини. Чимало плівок засвітилось, поки я помітив щілину у фотоапараті.

Надворі задуха неймовірна. Що ж буде в обід? Я знову дістаю термометр і дивлюсь на червону риску, біля якої красується нуль, а нижче неї — мінуси. Це значить сніг, лід, який я востаннє бачив на пароплаві в електричному холодильнику, відчував його приємну прохолоду в склянці лимонаду. О, чудові мрії!

Воду для пиття беру з Тапажосу, запливаючи далеко на середину річки, де течія стрімкіша. Набираю її там вісімнадцятилітровою банкою-каністрою з-під бензину, до якої прибив двома здоровенними цвяхами ручку з товстої гілки. Воду з Тапажосу, як і воду з інших річок, я спокійно п'ю.

Але вода з лісових джерел значно холодніша і смачніша. Буває, стомлений, пітний, припадаю до джерела і випиваю неймовірну кількість води. В душному лісі, пробираючись крізь хащі, людина випаровує силу-силенну вологи. Щастя, що джунглі багаті на воду.

Друга характерна риса джунглів — тиша. Якщо немає вітру, бурі, не йде дощ, у цю нестерпну спеку в лісових хащах панує могильна тиша, яка охоплює все «зелене пекло». Лісові звірі, причаївшись, чигають на свою жертву. Лише мавпи веселі й галасливі, особливо вранці і ввечері, коли сходить чи заходить сонце. В цій могильній тиші чути найслабший звук вітру, дощу, краплин, що стікають з листя, чути, як звірі стрибають, підкравшись до здобичі, або, навпаки, тікають від хижака.

Вночі я іноді чую, як скиглить ягуар, як стогнуть, видаючи глибокі, гортанні звуки, каймани. Ця особливість звуків кайманів пояснюється тим, що язик у цих хижаків приріс до нижньої щелепи. Справді, якби язик у них не приріс, то у воді, коли крокодили кидаються на здобич, гострі завбільшки з мізинець зуби прикусили б його.

Цікаві звуки ламантинів, які немов дмуть у трубку. Зате птахи тут не дуже співучі. Винятком є лише кілька видів річкових птахів і папуг. Навіть тут, біля моєї хижі, для колекціонера і мисливця є дуже багато цікавого.

А скільки неймовірних несподіванок чекають мене в районі верхів'я Купарі. До подорожі все готове. Я вже навіть передав свої листи Морісу, щоб він надіслав їх адресатам. Адже тепер не скоро трапиться нагода написати друзям. Попереду подорож, під час якої я пропливу сотні кілометрів. Там ні з ким буде посперечатись, поділитись враженнями й думками. Тоді розмовлятиму з щоденником. Записуватиму все, що побачу на власні очі і відчую серцем.

* * *

Млосна, виснажлива спека. Все навколо поринуло у полуденну напівдрімоту. Жоден листочок не ворухнеться в джунглях. Світ наче залитий прозорим янтарем.

Раптом цю безмежну янтарну тишу порушує знайомий стукіт моторного човна. Човен пливе біля берега, попід самими зарослями, що нависають над водою. Куди він прямує? Якби в місто Сантарен, до якого звідси сто вісімдесят кілометрів, то човен ішов би повним ходом посередині ріки. В якесь село? Але в цьому районі Тапажосу немає великих сіл. Човен пливе з швидкістю кілометрів десять за годину. Стукіт мотора стихає, і оберти рідшають. Тепер уже немає сумніву, що це до мене. Ось човен причалив, і я виходжу назустріч гостям.

На цей раз моїми гістьми були офіціальні особи. Сам начальник поліції, старший сержант і поліцай. Начальник поліції — бразілець з засмаглим обличчям — приїхав довідатись, чи не пропливав мимо або чи не заходив до мене Абелардо Карнейро?

— Ні, я його не бачив, — відповів я, і мене раптом охопив гнітючий настрій.

Сержант помітив це і спитав:

— У вас лихоманка, вам погано?

— Ні, все гаразд.

— Скажіть це комусь іншому, — засміявся сержант, — а я знаю, що раптова зміна настрою — перша ознака приступу малярії.

Насправді поганий настрій у мене викликала згадка про нічне вбивство. Я знав Карнейро, але щоб упевнитися, що це таки він убивця, спитав у поліцая:

— Скажіть, сержанте, цей Абелардо Карнейро худорлявий парубок кабоклу? Мефістофель із звуженими очима і піднятими бровами, з високим чолом? Одне слово, схожий на чорта, як ото малюють на картинках?

Старший сержант і поліцай зацікавлено дивилися на мене.

— А що, він був тут?

— Та ні, не був, — відповів я сміючись. — Але я його знаю. Позаторік він працював зі мною на фазенді. Ми розсаджували банани на плантації. На спині в нього між лопатками широкий шрам. Добре видно навіть місця швів, якими стягували рану. Це в Абелардо після бійки, в якій його чиконули по спині розкритою бритвою.

— Так, це він, — підтвердив сержант.

Я добре пам'ятав Абелардо і страшний шрам у нього на спині. Колись цей кабоклу приносив мені різні комахи і отруйні змії. Грошей за це він не брав, Якщо Абелардо піймають, йому загрожує тюрма, не менше як тридцять років.

— Отже, ви нічим не можете допомогти нам, сеньйоре? — спитав старший сержант, дивлячись на мене.

— На жаль, ні.

— Між іншим, я чув, що ви збираєтесь відвідати район верхів'я Купарі?

— Так, уранці вирушаю.

— У пору тропічних дощів? А хто з вами ще їде?

— Ніхто. Я сам.

Моторист, що стояв у човні, витріщився на мене. Про мене вони чули всяку всячину. Місцеві люди дивувалися, якщо хтось забирався у непрохідні хащі і разом з кількома кабоклу місяцями збирав там комах, метеликів, ловив змій, жаб… Та це до певної міри ще було зрозуміло. Але те, що європеєць у розпалі тропічних дощів вирушає один-однісінький у джунглі — для них було незбагненно.

Поліцаї попрямували до човна, він незабаром зник за поворотом.

Моторний човен поплив униз за течією. З Фордландії, певно, вже послали радіограму в міста Сантарен і Белем з описом зовнішності Абелардо Карнейро.

Абелардо зник, однак човном він міг пробратися лише вниз або вгору по течії. Більше нікуди, бо скрізь хащі. Невеличка вирубана галявина, посеред якої стоїть моя хатина, виглядає як маленька щілинка у могутніх джунглях.

Пригоди з кайманами

Вода в Тапажосі повільно, але невпинно прибуває. Пекуче, яскраве сонце зникло за клубами сірих, дощових хмар. Повітря немов аж парує і від того здається сірим. Уже майже не видно ні острова, зарослого густими нетрями, ні протилежного берега. А в ясну годину можна побачити навіть хатини села Урукурітуба, до якого дванадцять кілометрів.

Річка поволі затоплює низькі береги.

У цих затоплених місцях багато капібарів, або, як їх називають місцеві жителі, водяних свиней. Тут їм безпечніше. Разом з капібарами сюди переселились і водяні курочки з іржаво-коричневим оперенням та бекаси з красивим блакитним пір'ям. М'ясо бекасів дуже несмачне, тому цих птахів не чіпають навіть собаки. Водяться тут і дикі качки та інші птахи. Вони сидять на гілках дерев, що стирчать з води. Качки звикли до людей, до човнів і не злітають навіть тоді, коли люди підпливають до них дуже близько. Підстрілити одну-дві качки на обід дуже легко. Кабоклу не полюють на дичину, бо патрон тут коштує дуже дорого. Зате там, де немає поселень, полювати на диких качок марна річ, бо як тільки качка уздріє людину або човен, одразу злітає.

Крокодилів удень майже не видно, але вночі їх сила. Вони полюють на жирних капібарів. Нещодавно я спостерігав, як величезний чорний кайман, сильний, старий самець, зчепився у воді з амазонським ламантином. З півхвилини він борюкався із своєю жертвою, а потім обоє зникли під водою. Каймани — страшні, кровожерливі хижаки. Я не хотів би попасти в їхні пазури. Поки не бачиш кайманів, якось притупляється почуття обережності, а ось така сцена вмить витвережує людину.

Вирішив застрілити на вечерю кілька диких качок. Часу в мене ще багато!

Сідаю в човен і пливу понад берегом угору. Переді мною в човні лежить дробовик. У затоплених місцях фордівської фазенди тепер, мабуть, багато диких качок.

Через чверть години ліс скінчився. Потяглися плантації лимонів, апельсинів і мандаринів. Звідси видно вже фазенду.

На фазенді якесь сум'яття. Бачу, як усі біжать до свинарника, огородженого з боку річки дротяною сіткою, щоб каймани не пробрались на ферму. Декого вже пізнаю. Ось Курт Прінджл, управитель плантації, з ним огрядний чолов'яга Родж, директор плантації. Усі чомусь дуже схвильовані.

Понад причалом мчить босий юнак з вінчестером у руках. Я не мав наміру виходити на берег, бо вже з усіма попрощався. Але з цікавості все-таки причалив і побіг услід за юнаком.

Кілька сотень свиней перелякано збилися докупи під навісом з пальмового листя. А з-за дротяної огорожі, кроків за чотири, на Роджа і Прінджла, вирячивши очі, дивився величезний кайман. Раптом Родж вихопив з рук юнака вінчестер. Видно було, що він уперше в житті стрілятиме в каймана. На щастя, з дуже зручного місця — з-за дротяної огорожі. Кайман просто велетенський. Я такого ще ніколи не бачив. Певно, в його пащі побувала вже й людина, бо хижак ласо дивиться на нас. Немає сумніву, що він задоволено потягнув би всіх під воду, але не може здолати перепони — дротяної огорожі. Голова хижака біля очей широка — сантиметрів тридцять п'ять. Довжину голови не можна визначити, бо з води стирчать тільки двоє вирячених очей, кожне з кулак завбільшки.

Родж довго цілиться в голову каймана, притиснувши рушницю до стовпа. Б-бах! Гучний постріл — куля, ковзнувши мимо кайманового ока, впала у воду. Хижак навіть не здригнувся. Прінджл, страшенно лютий і знервований, тупцює за спиною Роджа. Він роздратовано витирає кулаком спітнілий лоб і, незважаючи на те, що Родж директор, вихоплює з його рук вінчестер і заряджає новим патроном. Управитель теж притискає рушницю до стовпа і цілиться. Постріл. Наслідок той самий — крокодил навіть не ворухнувся. В його кровожерливих очах світиться лють. Якби в нього стріляли десь в іншому місці, він давно пірнув би під воду. Але тут смачна здобич — свині! Кайман певен, що добре поласує.

Я не можу більше дивитися на потворну голову хижака, на його вирячені нерухомі очі. Піднімаю вінчестер… Ні, не стрілятиму. Цього пострілу ніколи не пробачив би мені Курт Прінджл. 1 я опускаю рушницю.

Управитель усе ще цілиться. Б-бах! Розлігся гучний постріл. Куля знову здіймає бризки води — цього разу наче для симетрії з другого боку. А кайман хоч би оком зморгнув! Тільки ще лютіше дивиться на всіх. І не думає тікати, наче закляк.

Чорношкірий бразілець юнак, забувши в цю мить про начальство, вихоплює рушницю з рук Прінджла і перезаряджає її. Очі його палають зненавистю. Цілиться, теж притискаючи рушницю до стовпа. А голова каймана в цей час поволі висувається з води. Ось уже видно ніздрі. Пролунав постріл. Хижак раптом зникає під водою, тільки хвилі розходяться. Родж і управитель зиркають на мене. І тільки тепер ми вітаємось.

— Чого ж ви не стріляли? — питає мене Родж. Його голос аж тремтить від гніву.

— Якби я це зробив, ви ніколи не пробачили б мені, — засміявся я.

Каймана не вбили, але дваиадцятиміліметрова куля влучила в його голову. Оперувати, звичайно, ніхто не буде. В цього велетня каймана теж одне життя, і воно, певно, має кінець.

Незабаром, засмучені невдачею, ми розійшлися.

Я сідаю в човен і пливу шукати диких качок. Але їх уже й сліду немає. Ці птахи бояться пострілів. Навколо плавають тільки бекаси, м'ясо яких непридатне для їжі.

Полювати в джунглях — справа дуже складна. Для цього треба вміти не тільки тримати рушницю в руках і стріляти, а й добре орієнтуватись удень і вночі, на воді і в найгустіших хащах.

Мій човен пливе в темряві, оточений сотнями плазунів і земноводних. Люди в пітьмі не бачать їх, зате каймани відчувають людей. Правда, людський запах для них незвичний, а рухи навіть лякають хижаків. Проте є серед них і такі, що нападають на човни. Тоді, буде це вночі чи вдень, мала надія на порятунок.

Після невдалого полювання на диких качок я повертаюся на фазенду і йду прямо до складу. Юнак, що стріляв у каймана, захоплено розповідає череватому комірникові про напад хижака на свинарник.

Коли я ввійшов, комірник відіслав хлопця.

— Сеньйоре! — звернувся я до нього, — чи не маєте бажання поплавати зі мною ввечері на човні? Я хотів би вбити кілька кайманів, але в мене нема помічників… Мені потрібні два супутники — один гребтиме, а другий присвічуватиме мисливським ліхтарем,

— На кайманів уночі?

— Атож.

— Гм! А ви не казали про це кухареві, сеньйоре?

— Ні.

— Він дуже любить печеню з хвоста жакаре. Мабуть, кухар погодиться, якщо…

— Знаю, знаю… Якщо віддати йому хвости забитих крокодилів. Коли пощастить, він матиме кілька хвостів.

— Та ну?

— Правда.

— Аж кілька хвостів жакаре?

— А чого ж,

— Ви сподіваєтесь застрілити кілька кайманів?

— Так.

— А як можна знати наперед?

— Коли кажу, знаю.

— Каймани обіцяли вам? — пожартував комірник.

— Еге, обіцяли.

— Як?

— Через нічних духів.

— Тільки не кажіть про це кухареві, бо він боїться духів.

— Гаразд, мовчатиму.

— Ну то я покличу його.

Через кілька хвилин увійшов кухар в білій шапочці, в білому фартусі і коротеньких штанях.

— Добридень, сеньйоре. Кажуть, ви їдете вночі полювати на кайманів? — спитав мене кухар.

— Так.

— І кажуть, ніби хвости жакаре будуть мої?

— Згоден.

— Хіба вони вам не потрібні?

— Ні.

— То навіщо ж ви полюватимете на кайманів?

— А мене цікавлять тільки шкури.

— Ти теж поїдеш? — спитав кухар комірника.

— А чому б і ні?

— Ну, сеньйоре, коли вирушимо? — не вагаючись поцікавився кухар.

— Ввечері, як тільки смеркне. Десь о дев'ятій годині. Я припливу по вас на човні.

Чорношкірий кухар і бронзовошкірий комірник провели мене до човна.

Стоячи на березі, вони довго гукали мені вслід, щоб я не спізнювався. Мої майбутні помічники не розуміли, як можна полювати на кайманів уночі. А мені не раз доводилося займатися таким промислом.

У районі фазенди багато кайманів. Вони снують тут, сподіваючись поласувати свининою. Крокодили виходять по здобич здебільшого вночі. А вдень ховаються в прибережному очереті.

Звичайно, для нічного полювання треба було б підібрати більш досвідчених супутників, взяти з собою двох кабоклу, що добре знають джунглі. Але тепер уже пізно.

Мені не сподобалось, що кухар вірить у примари. Не збагну, як він погодився їхати на нічне полювання. Мабуть, бажання поласувати білим м'ясом з хвоста каймана перебороло страх. Перед такою спокусою не встоїть жоден кухар-тубілець.

Я завжди полював уночі на кайманів з батарейним ліхтарем. Мені доводилось полювати отак на річці Ату-ман і Жатапу, а також у трясовині Карарасу та інших непрохідних болотах. Сподіваюсь, усе буде гаразд.

Тапажос, Купарі, маленькі річки, струмки, озера і затоплені водою низини кишать кайманами. Вдень ці хижаки пливуть вниз за течією, а вночі проти течії полюють на дичину та рибу. Ховаючись у засаді, каймаки вистежують здобич. У таку мить добре видно їхню голову, панцир і довгий трикутний хвіст. Помітивши небезпеку, крокодили враз пірнають, і тільки двоє булькатих очей стирчать з води.

Пострілом з берега їх не злякаєш, навіть якщо куля ковзне по панциру. Нервова система у кайманів чудова, мені не доводилось бачити хижаків, які були б так своєрідно хоробрі.

Якщо вдень підпливти до них човном, вони ховаються під воду. Проте в нічній темряві або на світанку армія кайманів поводиться зовсім інакше. В пітьмі хижаки — повні володарі водоймищ і берегів, де чатують на багату здобич. У воді, на зарослому березі, в болотах крокодили нападають на жертву, пускаючи в хід пазури, зуби і хвіст. Особливо небезпечні ці хижаки вночі. Ось чому кабоклу, коли смеркне, бояться виходити на берег і не плавають по річці.

Різке світло ліхтаря створює для хижаків ілюзію дня. При яскравому промінні очі каймана палають, мов вогники. Світло ніби паралізує цих ненажерливих плазунів, і тоді до них можна підпливти на півметра. Ну, а решту вже зробить вінчестер. Проте вбити каймана — півділа. Не менш складна справа добути його з води. У мисливця на кайманів мусять бути сталеві нерви. Сидячи в хисткому човні, мисливці повинні розраховувати кожен рух, щоб за допомогою гарпуна і дротяної петлі втягти здобич у човен. Досить зробити один необережний рух, і човен може перевернутись, а каймани в ту ж мить накинуться на людей, мов голодні вовки. Особливо люті каймани тоді, коли кладуть у гнізда яйця. Вони так заховують свої гнізда, що на них важко натрапити. Період висиджування яєць припадає на другу половину тропічного літа. Малі кайманята вилуплюються з яєць у жовтні—грудні і деякий час живуть на мілководді під охороною матерів.

* * *

Полум'я ліхтаря освітлює густо списані аркуші щоденника. Поряд стоїть казанок з гарячою чорною кавою, і я час від часу випиваю кілька ковтків. Чорна кава і напружене чекання небезпечного полювання на кайманів відганяють сон.

Надворі перед дверима стоїть низька клітка. Світло карбідного ліхтаря сягає аж туди. У клітці велика змія з жовто-чорними боками. Це папаову, яку я нещодавно піймав. Змія повзала в хаті під стіною. Може, вона шукала прохолоди? Я мерщій схопив розкіп для ловіння змій з петлею на кінці. Тепер товста змія звивається в клітці, шукаючи виходу. Тіло плазуна якесь кумедне, ніби природа жартома зліпила його з жовтих і чорних товстих кілець.

Комарі дзижчать навколо ліхтаря. На світло прилетіли також метелики та інші комахи. Раптом око моє помітило якийсь рух біля дверей.

Я аж занімів біля щоденника на застеленому мішком ящику.

То була велика, жовто-чорна, з жовтою спиною папаову. Як же вона вилізла з клітки?

Переступивши високий поріг, я миттю підсуваю прив'язану до палиці петлю під змію, а коротким розкіпом притискаю шию плазуна до землі і міцно зашморгую петлю. Не люблю ловити в темряві змій, але цю гарну, велику і товсту не можу відпустити, тим більше, що вона втекла з клітки.

Папаову усім тілом обвила кінець палиці. Так робить кожна змія, шия якої попадає в петлю.

Як же змія могла вилізти з зачиненої клітки? Адже верхні дверцята примкнуті ще й товстим іржавим цвяхом. Підходжу до клітки. Цвях на місці, дверцята теж. Невже папаову прорвала густу мідну сітку? Це майже неймовірно! А може, в ящику була дірка? Оглядаю його з усіх боків. Клітка ціла. Чому ж папаову на волі?

Перекидаю ящик догори дном і раптом чую, як усередині посунулось щось важке і засичало з-за густої мідної сітки.

Тепер усе зрозуміло! Змія, яку я тільки-но впіймав, зовсім інша папаову. Видно, самець, шукаючи собі здобичі, а може, пари, намагався залізти в клітку до самки. Ну що ж, я йому охоче допоможу. Тепер у клітці буде самка і самець.

Я поставив палицю, в куток до саморобних гарпунів і помив у відрі руки, щоб не смерділи гадюкою. Моя зміїна колекція поповнилась ще одним екземпляром. Задоволено поглядаю на розкіп для ловіння змій, котрий я сам змайстрував. Як і рушниця, це дуже важлива річ. Сачок для метеликів — третій предмет, з яким я не розлучаюсь під час подорожі.

Навколо тиша. Чути тільки, як у пальмовому листі покрівлі сюрчать цикади. Їхні звуки схожі на звуки наших, цвіркунів. Різняться ці комахи лише кольором: тропічні цикади мають зелене забарвлення. Заспокійливу музику цикад порушує час від часу тріск сухих гілок. Іноді гупне дерево в джунглях. Після такого лісового похорону знов западає могильна тиша, чути тільки плюскіт річки і шелест густих заростей. Тиша джунглів огортає мене, я зачарований нею. Уже кілька хвилин на дев'яту, а я все сиджу з пером у руках,

Завтра — на Купарі, а сьогодні, ще полювання на кайманів. Доведеться перевезти пійманих папаову на фазенду. Я відніс клітку із зміями в човен.

Пливу на фазенду. Навколо темрява, чорна, як вугілля. Вдень була спека, і тепер повітря насичене парою. Над човном дзижчать полчища комарів. Я захищаюсь від них старим, випробуваним засобом — настоєм тютюну. Це ефективніше, ніж дим десяти цигарок.

На чорному небозводі жодної цяточки світла. Пливу проти течії попід самими зарослями, що нависають над водою. Все поринуло в німу тишу. Пливти без орієнтира важко. Кілька разів носом човна врізаюсь у густі берегові зарослі.

Нарешті замерехтіли тьмяні вогники гасових ламп у будиночках фазенди.

Човен ударився у вузький причал. Дві темні постаті спускаються з берега. Це кухар і комірник.

— Добривечір! — вітається огрядний комірник. — Це ми, сеньйоре.

— Зачекайте трохи, віднесу ці дві змії до гурту, — пояснюю своїм супутникам, — і одразу ж повернуся!

Я прив'язую човен до причалу і з кліткою в руках вилізаю аж на берег. Мої супутники мовчки посторонилися.

Через десять хвилин я вже знову в човні. Комірник і кухар теж. Кожен займає своє місце. Я кладу біля себе заряджений вінчестер, мисливський ліхтар на три батареї, світло якого сягає метрів на тридцять. Переді мною лежить стальний саморобний гарпун. Прихопив я і дротяну петлю, схожу на ту, якою гицелі ловлять собак, тільки більшу. Цю петлю накидають на смертельно пораненого каймана, щоб не дати йому втонути і потім витягти на берег або в човен.

Я докладно пояснив своїм супутникам, що вони мають робити. Комірник Педро зручно вмостився ззаду. Кухар Рафаель узяв у руки ліхтар, і ми тут же влаштували першу репетицію полювання.

— Рафаеле, освітіть ліхтарем отой стовбур у воді, а ви, Педро, потихесеньку гребіть до нього. Уявіть собі, що це кайман.

Кухар спрямував промінь ліхтаря на стовбур, комірник дуже обережно підплив човном до нього. Ще дві репетиції на потоплених стовбурах. Усе йде чудово. Комірник з кухарем дуже задоволені. Проте за їхніми веселощами криється якась тривожна напруженість; вони ще ніколи не плавали на річці вночі.

На стеблах густого очерету сидять дрібні світлячки, місцями вони збираються цілими купами, випромінюючи зеленасте світло, мов маленькі нічні ліхтарики.

— Ну, а тепер прямо на заросле очеретом болото! — пошепки наказую своїм» супутникам

Пливемо в глибокій темряві. Єдине джерело світла — оці дрібненькі світлячки, що погойдуються на стеблах очерету. Вода хлюпоче біля нас. Човен прокладає собі шлях, розкидаючи на обидва боки величезне листя водяних лілій, на яких цілий день сидять водяні птахи. А між листям на воді плаває гілля, мох, знесені водою під час повені.

Тут берег дуже болотистий. Буйну рослинність повирубували два роки тому сокири, фордівських робітників Це було в той час, коли берег, у цьому місці підсох. Ліс вирубували, щоб випалити цю ділянку і посадити гумові дерева. Але вогонь не брав сире дерево. І повалений ліс опинився під водою. Тепер хвилі Тапажосу розмивають берег. Джунглі більше не захищають його. Так природа помстилася за нерозумне знищення лісу. А вода ріки бурхлива, вона пробивається все глибше й глибше в нетрі, розширяє болото. Для крокодилів у цьому пралісі райське: життя!

Вмикаю, батарейний ліхтар. Яскравий промінь пробігає по хвилях навколо човна. Видно лише темну блискучу поверхню води, чорні повалені стовбури і обриси берега, зарослого очеретом.

Раптом у промені ліхтаря на воді блиснули два вогники, далі ще кілька. Це каймани. А там ще одна, дві, п'ять яскравих цяток на воді — флуоресціюючі вогники хибких очей. Отже, ми попали в місця, де водяться каймани. Гашу, світло і передаю ліхтар Рафаелеві. Човен знову поринає в чорну, пітьму. Відчуваю, як рука кухаря, беручи ліхтар, тремтить.

— Вперед! — наказую Педро, що веслує.

Весло тихенько лягає на воду. Комірника не бачу, чую тільки його рухи. Рафаель в цю мить прорізує темряву яскравим променем ліхтаря. Але на освітленій доріжці, де щойно були каймани, жодного вогника. Щезли! Певно, як тільки згас страшний для кайманів промінь, вони пірнули у воду, заховавшись під стовбурами і в густому очереті. Це були, певно, молоді каймани, бо старі не такі полохливі. Вже близько десятої години вечора. Для джунглів — це глибока ніч.

Чорні хвилі б'ються об човен, об борт треться очерет. Раптом Рафаель помітив вогник на воді і навів на нього промінь.

— Потримай так ліхтар! — скомандував я пошепки Рафаелеві. — А ти, Педро, обережно веслуй! — звелів я так само пошепки комірникові і у відповідь почув важке зітхання.

Човен повільно рушив уперед. Настрій у Рафаеля не кращий, ніж у Педро. Кухар принишк з переляку. Страх приглушив у ньому все. Бідолашний навіть подих затамував, боячись, що його почують каймани.

Перед нами, в промені ліхтаря, жевріє вогник — хиже око каймана. Другого ока промінь торкається під іншим кутом, і воно не флуоресціює. Та для мене і одного ока досить. Педро повільно, нехотя опускає весло у воду, ніби його хтось примушує це робити під дулом пістолета. Пливемо із швидкістю черепахи. Я підсміююсь над переляком своїх «хоробрих» помічників. Кайманів паралізує промінь світла, а моїх супутників — страх.

Метрів п'ять лишилося до вогника на воді, коли це раптом комірник перестав гребти.

— Далі, далі! — прошепотів я.

За якусь мить ми підпливли до каймана ще на півметра. В нічній темряві лунає тихе, важке зітхання Педро. Чорна постать Рафаеля нагадує кам'яну статую.

Вогник на воді зовсім близько, прямо перед нами. Голова, що стирчить з-під води, невеличка. Отже, довжина каймана не більше 100–120 сантиметрів. Нічну тишу прорізує постріл, і маленький чорний кайман через мить спливає догори черевом. Тоді я кладу зброю на сидіння, дротяною петлею зашморгую здобич і, наче рибу, витягаю в човен. Коли вже кайман опиняється на дні човна, в Рафаеля і Педро минає переляк. Вони аж повеселішали. «І це все?» — вичитую з їхньої поведінки. Тубільці, мабуть, сподівалися гіршого кінця…

Перший успіх розвіяв страх. Рафаель шарить ліхтарем по воді, шукаючи нову жертву. Промінь зупиняється на другому флуоресціюючому вогнику. Я знімаю дротяну петлю з мертвого каймана і знову заряджаю вінчестер… Усе йде як по писаному. Підпливаємо до каймана, я стріляю, втягаю вбитого каймана у човен… Це здоровенний очковий крокодил. М'ясо з хвоста очкових кайманів смачне. До речі, м'ясо з інших кайманів тубільці не їдять, бо воно сірого кольору з чорними прожилками і зовсім несмачне.

Через півгодини на дні човна лежать один чорний і п'ять очкових кайманів.

Обличчя Рафаеля сяє від щастя:

— Сеньйоре, якби я раніше знав цей спосіб полювання, то щотижня смажив би по дюжині хвостів.

Педро теж пишається полюванням. Він мовчки поважно сидить на веслах і тільки відштовхує од себе вбитих кайманів, коли вони зсуваються до його босих ніг. Мабуть, навіть мертві каймани лякають комірника.

Вдалині засвічуються вогники. Мешканці фазенди, видно, стурбовані пострілами. Та ось вогники один за одним гаснуть. Певно, хтось сказав жителям про наше полювання. Все знову поринає в чорну пітьму.

Майже дві години пливемо в густих зарослях очерету поміж стовбурами, що стирчать з води. Шукаємо кайманів. Уже чотирнадцять великих і дрібних крокодилів лежать на дні човна. Вантаж чималий. Шкури кайманів уранці попадуть на річковий пароплав торговця Перейра. Я вже домовився з Педро, що він допоможе мені продати їх. Отже, мої фінансові справи трохи поліпшаться.

Так, полюючи на кайманів, я прощався з Тапажосом. Наступної ночі вже ночуватиму на новому місці, в джунглях на річці Купарі.

Між іншим, каймани в деяких місцях бувають і корисні: вони смертельні вороги піраньї — риби пилки. Хижі чорні піраньї небезпечніші за найбільших кайманів. Гострими, мов пилка, зубами вони шматують жертву, що попала у воду, будь то людина чи тварина.

У цій частині Тапажосу чорна піранья не водиться, тут є лише червоні піраньї — не страшні для людини. Кабоклу ловлять їх прямо з причалу, насаджуючи на гачок замість принади свіже м'ясо. Добре підсмажена, червона піранья дуже смачна.

Раптом у промені ліхтаря блиснув ще один вогник. Та на перешкоді стовбур — човен не може підпливти близько до хижака. Рафаель на мить відводить од каймана світло, і хижак зникає.

Назад повертаємося густими очеретами, лавіруючи між поваленими стовбурами, що перегороджують нам шлях. Через них ми не змогли підпливти до кількох кайманів.

Рафаель трохи посміливішав. Педро теж уже не полохається, як годину тому. Проте видно по ньому, що він охочіше б лежав тепер у своєму гамаку, під яким мирно стоять його капці. Він раз у раз з огидою відштовхує босими ногами кайманів, що перекочуються до нього по дну човна.

Повільно пливемо. Рафаель знову засвічує ліхтар, і промінь біжить берегом.

У кінці болота, біля берега, спалахує вогник.

Кайман! Комірник повертає човен прямо на вогник ї дуже обережно веслує. Педро на кормі човна — отже, найдальше від крокодила, Рафаель на носі, — тобто найближче до хижака. Я сиджу з рушницею посередині. Відчуваю, як днище човна треться об мул. Тут, видно, дуже мілко.

Холодний вогник кайманового ока світиться вже недалеко. Підпливаємо ближче. Вогник раптом згасає: зблизька око каймана не флуоресціює. Видно тільки величезну потворну голову плазуна, який пильно дивиться на нас. Кайман неймовірних розмірів. Досі мені не доводилося бачити таких. Прицілююся з рушниці. Цього хижака треба знищити, бо він дуже небезпечний.

Велетень крокодил раптом повернув роззявлену пащу прямо на Рафаеля і блискавично стулив її. При цьому сам кайман навіть не ворухнувся. В цю жахливу мить човен хитнувсь. Ліхтар з рук Рафаеля впав на дно човна, а сам кухар шубовснув у неглибоку воду. Стало темно.

— Рятуйте! — щосили зарепетував Рафаель.

Проте я в темряві не міг стріляти в каймана, бо нічого не бачив. Човен знову захитався. Це переляканий, мокрий Рафаель з відчайдушною поквапливістю видряпувався в нього. З переляку кухар упав ниць на туші вбитих кайманів.

— Тікаймо! — пробелькотів він тремтячим голосом. — Якщо жакаре уасу перекине човен, він зжере нас!..

Педро занімів від жаху.

Через якийсь час Рафаель знову підняв ліхтар. Світло впало на воду, вихопивши з темряви каймана, що застиг на тому ж місці. Що за чортівня! Такого каймана я ще не зустрічав.

Рука Рафаеля тремтить. Стоячи навколішках, він з жахом уп'явся поглядом у крокодиляче око. Сміливість Педро теж де й поділася! Комірник перелякано стогне. У світлі ліхтаря, на відстані простягнутої руки, на нас люто дивляться двоє страшних, вирячених очей. Частина спинного панцира стирчить з води. Для каймана тут за мілко. Наш перевантажений човен теж торкається болотистого дна.

Нерви Рафаеля більше не витримують. З переляку він затуляє світло. В цю мить у темряві розлягається такий несамовитий крик Педро, ніби кайман відкусив комірникові ногу. Рафаель і собі почав перелякано стогнати. Я цілком розумію їх: хижак щомиті може накинутись на човен і його страшна паща розтрощить наші кістки, розірве нас на шматки. Але промінь, наче гостре лезо, знову прорізує темряву.

Кайман мов примара стоїть на тому ж місці, вирячившись на світло.

Може бути лише одна причина такої поведінки: з хижаком трапилась якась біда. Коли б він був здоровий, то вже давно діяв би: або ж нападав на нас, або ж утікав.

Хижак знову роззявив пащу з страшними білими зубами і клацнув ними. Але з місця не зрушив. Кожне око його завбільшки з фарфорову чашку. Світло відбивається в них. Дуло рушниці від правого ока каймана приблизно на сажень. Я натискаю курок. Гримить постріл. Луна прокотилася очеретом і над болотом. Хижак здригнувся і, мов колода, витягнувся на воді. Я влучив прямо в праве око хижака.

Аж тепер догадався. Очевидно, це той кайман, в якого стріляли біля свинарні Родж і Пріндж і якого поранив босоногий юнак третім пострілом. Поранений кайман доповз сюди, а ми натрапили на нього. Тому він і не ворушився, лежав на місці.

— Все гаразд, Рафаелю, — втішаю кухаря, що стоїть навколішках без шапки, мокрий, у заляпаному білому піджаку.

Рафаель перелякано блимає на мене очима.

— Вбили?

— Вбив!

— Уже не ворушиться?

— Ні. Здох. Ось він лежить в очереті біля човна.

Я сідаю на середину човна перезарядити рушницю, а Рафаель тим часом заглядає за борт. Ліхтар освітлює убитого майже чотириметрового каймана-самця.

— Він міг схопити мене, — простогнав Рафаель.

— Тепер усі жахи позаду. До речі, цей кайман кимось уже поранений.

— Тікаймо з цього клятого болота, сеньйоре, — просить Рафаель. — Таке полювання не для мене. Я більше ні за які хвости жакаре не погоджусь на таку нічну прогулянку!.. Педро! — благально промовляє кухар до друга. — Веслуй до берега! Хіба тобі мало цього?!

— Ох, досить, досить! — стогне Педро, глибоко зітхаючи.

Ну що ж, Рафаель і Педро, видно, не ті люди, з яких можна ліпити скульптуру героя.

Педро не гаючись почав веслувати, Я наліг на друге весло, а Рафаель ліхтарем освітлював шлях серед стовбурів і очерету. Через чверть години ми вибрались на відкриту частину Тапажосу і попливли понад берегом. Ще через чверть години наш човен причалив до фазенди. На нас тут чекали чоловік десять кабоклу. Воші стояли на причалі і зацікавлено дивилися, як Педро і Рафаель викидали, тепер уже сяючи від гордощів, убитих крокодилів на берег. Здебільшого це були очкові каймани.

— А вранці притягнемо ще й величезного жакаре уасу, — вихвалявся Рафаель. — Ось побачите, якого каймана ми вбили вночі, — ще більше дивує він і без того вражених кабоклу.

Рафаель підходить ближче до друзів і гордо розповідає їм про небезпечне полювання. Заляпаний болотом піджак, брудні короткі штани, а також чотирнадцять вбитих кайманів — красномовний доказ небезпечної поїздки. Огрядний Педро не такий балакучий. Він тільки сопе.

— Педро, вранці віддайте шкури з кайманів сеньйорові Перейра. Його пароплав стоїть у порту біля великої фазенди.

— Все буде зроблено, сеньйоре! — відповідає Педро. — На добраніч! І хай щастить вам у полюванні на Купарі!

Відштовхую човен від причалу і пливу в чорну пітьму. Додому.

Від'їзд

«Хатина знову стане пусткою», — думаю, дивлячись на свою хижу у рожевому світанні. Вона стоїть високо на березі і навіть під час повені води Тапажосу не заливають її. Човен уже готовий. Усі речі укладено — спорядження, ящики, харчі, фаринья. Збоку, між ящиками, лежать довгі жердини. Ними відштовхуватимусь на мілководді та в болотах, де весло ні до чого. Спорядження на випадок дощу прикрито двома циновками, сплетеними з листя пальми урукурі. Та й мені вони в негоду правитимуть за дах. Місцеві жителі називають таке накриття жапою. Рушницю-дробовку, два вінчестери, дві дволезові сокири і два ножі-теркадо для прорубування дороги в джунглях теж кладу під жапи. Запас сірників, плівки для фотоапарата ховаю в залізну банку з-під печива і обмотую покришку ізоляційною стрічкою. Це від вологи. Фотоапарат кладу в ящик поруч з байкою.

Я багато чого навчився від кабоклів, з якими разом полював. Завдяки їм знаю гущавину й болота джунглів і почуваю себе серед них так вільно, мов дикий звір. За багато років, прожитих у тропічних лісах, я пристосувався до тутешніх умов.

Аптечку я теж поклав під жапи. В ній багато йоду, а ще більше — хініну; є в ній і бинти, ножиці, таблетки від головного болю і торбинка з гіркою сіллю. У скляній пляшечці пересипається грамів п'ятдесят кристаликів марганцівки, що, як і хінін, для мене найцінніша з медикаментів. Сиворотки проти укусів отруйних змій і шприца в мене немає. Ризиковано вирушати без цього в джунглі, але нічого не вдієш. Дуже дорога вакцина, та й важко її дістати в цих місцях. Отже, як порятунок від укусів отруйних змій лишається гострий ніж, міцний розчин марганцівки, яка знешкоджує отруту змії, ну і, найголовніше, — обачність.

А втім, я отруйних змій не дуже боюся, бо добре знаю їхні звички.

Хініну, якого в джунглях треба найбільше, на щастя, маю багато, його мені дали на плантації Форда безплатно. Тут усім робітникам і службовцям видають його в необмеженій кількості.

Чомусь згадався мені Абелардо. Я не можу повірити, що цей веселий чорнявий чолов'яга — звичайний убивця. Але ж Пінто, його друг, таки в могилі. Як кабоклу попав на той світ, знають лише він сам і Абелардо. Обидва мали сорокачотирьохміліметрові вінчестери, а в хатині, де друзі пили горілку, був єдиний свідок — гасова лампа.

* * *

Від берегової гущавини чути рівномірні сплески весел. До мене пливе молодий кабоклу.

— Бом діас! Добрий день, сеньйоре, — вітається він, коли човен його порівнявся з моїм.

— Бом діас! — відповідаю на вітання і беру в нього пачку газет, перев'язану шпагатом, і лист. Цей парубок не вперше привозить мені пошту. В його човні на дні лежить куя — чашка, вирізана з тикви. З цієї посудини п'ють, а також вичерпують нею воду з човна. Юнак поклав на сидіння старенький сорокачотирьохміліметровий вінчестер. Таку зброю тут має кожен. Патрони до неї можна дістати скрізь, де тільки є торговці.

Тримаючи під пахвою газети, розриваю лист від Національного угорського музею. Всього кілька рядків — чергова подяка за надіслані кілька сот комах. Це вже третя подяка за колекції. Я вже звик, що, крім подяки, музей мені нічого не надсилає. Гроші, потрібні для життя і колекціонування, роздобуваю іншим шляхом — здебільшого важкою, виснажливою працею.

Пошту мені надсилають ще на стару адресу — Боа-Віста. Тепер це поселення звуть Фордландією, за йменням плантатора Форда, який вирішив остаточно привласнити масив на мільйон гектарів. Форд купив його в іншого плантатора за дві тисячі двісті доларів. Вони вклали в цю плантацію вже майже вісім мільйонів доларів, а наслідки дуже сумні, бо на спаленому тропічним сонцем грунті каучукові дерева ростуть погано. Сонце спалює саджанці, а дощі змивають гумус.

Тепер Форд розчищає нову ділянку під плантацію. Ліс вирубують близько чотирьох тисяч кабоклу, яких зігнали сюди злидні.

У бараках найближчої фазенди їх живе щось чотириста чоловік. Кабоклу під пильним оком десятків наглядачів садять також лимони, апельсини та банани. Коли повернусь з Купарі, теж влаштуюсь наглядачем на плантації. Обов'язки ці для мене не дуже приємні, але, думаю, все буде гаразд, бо кабоклу ставляться до мене добре. Адже я жив і живу на одному з ними хлібі.

Кабоклу. Я уже згадував не раз про цих жителів бразильських джунглів. Це суміш тубільців, негритянських невільників з Африки і білих предків. Колір шкіри у них темний, як і їхнє важке, злиденне життя. Кабоклу здебільшого веселі, чесні, доброзичливі, схильні до романтики люди. Але хай стережеться той, хто їх розгнівить. Тоді кабоклу стають дуже люті…

Я поважаю цих славних мешканців джунглів. Ось з такими людьми я досі виїздив у експедиції.

Кабоклу — своєрідні кочовики джунглів. Тільки переїжджають вони не возами, а човнами по воді. Мандрують кабоклу цілими сім'ями. На полювання, по рибу і на заробітки ходять лише чоловіки. Вони міцні, витривалі і відважні. Хто зрозуміє їхнє життя — той може збагнути і життя джунглів. Тільки через цих лісових жителів можна пізнати подих джунглів, сотні небезпек, що чигають на кожному кроці, силу палючого сонця.

Мене міцно зв'язали з цими людьми прожиті разом роки. Ми ділимося всім, що дає ліс, річка, болото. Не раз я віддавав хворому тубільцю останню таблетку хініну, останню жменю фариньї.

Я так зжився з кабоклу, що коли ввечері підходжу до гурту тубільців, які розмовляють при світлі ліхтаря під крислатими деревами, вони не замовкають, а навпаки, розсуваються, даючи мені місце у своєму колі як рівному, як людині однакового з ними суспільного стану.

Ховаю газети і лист у ящик. Газети почитаю уже ввечері де-небудь на новому місці.

Парубкові, що привіз пошту, даю кілька монет. Він з радістю дякує і пливе далі.

Загудів гудок паровика на плантації Форда. Цей звук тут якийсь дивний, чужий. Пів на сьому. Починається робочий день. Відштовхую навантажений човен од берега. Хатина поволі зникає з очей. Я радий, що обновив на ній покрівлю. Тут особливо дорожиш хатиною, до якої завжди можна повернутися. І коли я буду далеко, серед диких джунглів, мене завжди грітиме думка, що маю власний притулок.

Човен уже пливе течією вниз. Ще раз оглядаюсь на покинуту хатину, але прибережна зелена гущавина закриває все.

Протилежний далекий берег досить пологий, вулканічного походження, як і вся місцевість уздовж Тапажосу. Вода в річці каламутна, не така чиста, як у кінці тропічного літа, коли на глибині п'яти-шести метрів видно апельсинове зернятко.

Поганий настрій, викликаний метушнею перед від'їздом, дощем, перевтомою, випадком з Абелардо Карнейро і, нарешті, невеликою лихоманкою, минає безслідно. Відчуваю, що тепер я всім задоволений. Це почуття можна порівняти лише з світлою радістю дитини. Сидячи в човні, рівномірно веслую і думаю, яка перша здобич потрапить до моїх рук.

Яскраве сонце часом пробивається з-за густих хмар з освітлює річку. Рівень води звечора знову піднявся. Після півночі вода піднялася ще на півметра.

В районі річки Тапажосу на рік випадає дві тисячі п'ятсот — три тисячі міліметрів опадів, причому дев'яносто процентів з них у період з січня до червня. Звичайно, дощ тут не йде без упину, так само як улітку сонце не пече безперервно шість місяців. Дощі випадають і в пору тропічного літа, а сонячні дні бувають і в період дощів.

Тапажос багатий на рибу. Водяться тут малесенькі рибки, кілька сантиметрів завдовжки, а є і риби-велетні. Вночі добре чути дудіння ламантинів. Цих водяних ссавців можна побачити і вдень, коли вони парами спокійно пливуть майже на поверхні. Є тут риби з колючками, з гострими плавниками, панцирні та сотні інших, найрізноманітніших форм і кольорів. Щоправда, рибою я цікавлюся лише від гачка до казанка.

Найбільше полонить мене світ комах, який зачаровує своєю красою і розмаїтістю. Після комах ідуть плазуни — отруйні змії, полози, анаконди і вже аж потім ссавці.

Нарешті я досягнув гирла ріки Купарі, що впадає в Тапажос. Хоч це і не дуже далеко від моєї хатини, але тут уже починається інший, зовсім дикий світ тропічних джунглів. Широка сіра поверхня Купарі милує око своєю красою.

Навкруги могильна тиша. Не видно ні човна, ні людини, ні навіть хатинки під пальмовим покриттям. І це зовсім недалеко від центральної плантації Форда, де живуть і працюють тисячі людей, де майже все механізовано і де є навіть водонапірна башта! Я добирався сюди всього якихось дві години.

Вечоріє. Гирло Купарі вже далеко позаду. Пливу до чагарників на протилежному березі. Там слабша течія. Легкий туман оповиває річку. Подуває вітерець. Вже ні про що не можу думати. Дуже втомився. Дихати важко, парить. Дощові сірі хмари клубочаться наді мною. Окремі хмари, здається, ось-ось, зачеплять крони велетнів дерев — кастаньїв, що ростуть на тому березі. У воді все частіше чути сплеск риб і водяних тварин. Тріщить гілля на березі. Це мавпи з переляку тікають, здіймаючи галас. Для мене шум джунглів уже не новина.

Усе ніби гаразд. Одне лише турбує: де сьогодні ночуватиму? Якось я вже полював у цих місцях. Десь тут на березі, трохи вище за течією, стоїть хатина, яку покинули люди ще, мабуть, у минулому столітті, в ^золотий вік» добування каучуку. Тоді я прожив під напівструхлою покрівлею хатини кілька днів. Може, вдасться допливти до халупи ще й сьогодні?

Як і кабоклу, я теж не люблю плавати вночі. Тут у річці водяться величезні чорні каймани, які не знають людей і тому не бояться їх. У темряві важко захищатися від них… Спробуй влучити в хижака у пітьмі! Хіба що в останню хвилину, та й то якщо встигнеш.

Не люблю нічних пострілів. Вони віщують біду. Тоді, коли Карнейро вбив Пінто — теж пролунав нічний постріл.

Абелардо! Знову згадав його. Цікаво, де він тепер? Певен, що недалеко, десь у джунглях. Але де? Вода і лісові хащі ховають його сліди.

Коли я причалив, майже зовсім смеркло і пішов дрібний дощик. Я насилу знайшов галявину, де стояла напіврозвалена хатина. Вода тут так піднялася, що рівень її сягав майже хатнього порога.

Дощ лунко барабанить по човну, по воді, по листю. Сорочку і короткі штани хоч викручуй. Роззувшись, поспіхом переношу з пришвартованого човна до хатини речі, потрібні на ніч. Гамак, гумовий мішок, сачок для ловлі метеликів, рушниця і теркадо за кілька хвилин опинилися в хатині. Решта спорядження залишиться в човні під прикриттям жап.

Не розкладаю багаття. Майже навпомацки підвішую гамак на стовпах, що підтримують покрівлю, і завішую його сіткою від мошви. Навіть не вечеряю. Немає бажання готувати вечерю.

Дощ лопотить по пальмовій покрівлі, що протікає в багатьох місцях. А через якийсь час він уже ллє як з відра. На небі жодної зорі, навколо ні вогника, навіть світлячки не мерехтять на гілках, ліанах і гнилому хмизі.

Шумить, гуде, хлюпоче дощ, поглинаючи всі інші звуки. З хащів не чути ні галасу мавп, ні завивання ягуарів. Дощ зіпсував настрій усім живим істотам, в тому числі і мені. Дощ, дощ і дощ! Втома дається взнаки: м'язи приємно ниють, коли я забираюсь у гамак. Потягаюся, розминаючи кінцівки, і непомітно поринаю у приємний сон.

Злива не вщухала всю ніч. Прокинувшись уранці, я відчув, що піжама і простирало, яким вкривався — мокрі. Заглядаю під гамак, де лежить теркадо, рушниця й мисливський ліхтар — усе мокре. За п'ять кроків від гамака вирує Купарі. Вночі рівень води знову піднявся. Мій човен погойдується на воді. Надійний, міцний канат у таких випадках стає в пригоді.

Раніше течія вже двічі зносила мій човен, і лише ціною великих зусиль його пощастило завернути. Тому, ввечері я був особливо обережний. Двічі обкрутив канат навколо стовбура гіллястого дерева.

Вилажу з гамака і під заливним дощем витягаю на берег важкий човен. Заглядаю під жапи. В човні сухо. Жапи не пропустили ні краплини дощу. Вночі вода прибула настільки, що човен підняло майже до самої хатини. Річка стала ще бурхливіша.

А злива не вщухає. Поки я вернувся до хатини, промок до нитки. Треба розкласти багаття. Але з чого? Все мокре — і пальмове листя, і хмиз. Правда, в хатині я знайшов трохи дров. Та розпалити вогонь без смоли неможливо. На жаль, по неї, як і по сокиру та всі інші речі — казанок, каву, цукор, фаринью, треба йти по дощу до човна. Мені ліньки, і я знову залажу в гамак. Не хочеться виходити в таку негоду. Сніданок приготую, як уже зовсім зголоднію.

Лежачи в гамаку, обмірковую, де розмістити зібрані комахи, щоб зберегти їх від плісняви? З цією пліснявою буде мені ще чимало мороки. А як висушити шкури звірів? Нелегко в таких умовах…

Наскільки краще у Бразілії влітку! Тоді навіть дощ допомагає, бо не тріщить під ногами хмиз, коли йдеш на полювання. Тепер, правда, теж не тріщить нічого під ногами, але ж зате все псується від клятої вологи.

Дощ безперервно лопотить по покрівлі. Дзюрчить, протікає вода крізь пальмове листя. «Ніхто ж не нагодує», — подумав я і рішуче вистрибнув з гамака. Незабаром у хатині заклубочився гіркий дим, запалало багаття. В казанку закипіла річкова вода з в'яленою солоною рибою і цибулею. Поки вариться юшка, я визбирую комах на обламаному гіллі, що нападало з дерев. Нагрівшись, надіваю чорний плащ і йду по комах надвір. Наслідки чудові. Природа населила бразільські ліси розмаїтим плем'ям комах.

У напівзогнилій корі дерев, що лежать під торішній листям, я піймав три барвисті комахи з панцирною спинкою. Таких комах я ще не бачив. Завдовжки вони сантиметрів вісім, завширшки сантиметрів два. Червона спинка розписана кількома рядами різнобарвних зигзагів. Я кладу їх у скляну банку з ціанистим калієм, де вони вмить гинуть. У банці вже лежить вусатий скорпіон, якого я знайшов під корою іншого дерева, його гострі вуса завдовжки сантиметрів двадцять — смертельна загроза для комах. Страшний, але ж і красивий павук.

Поганий настрій поступово розвіюється. Вільна, безмежна природа завжди дає мені насолоду. Я матиму змогу пізнати багато нового, пополювати і зібрати цікаву колекцію. Звичайно, тут, у диких джунглях, нічого чекати безтурботного життя. Боротьба, нестатки — постійні супутники колекціонера і мисливця. Але іншого я і не прагну. Це вже справа кожного. Хто скільки може витримати. В усякому разі людина, що вирушила в таку небезпечну дорогу, певно, має для цього фізичні і моральні сили. Інакше вона не прийшла б сюди.

Після обіду злива вщухла. Мій плащ спідсподу вкрився росою від вологи. Не роздягаючись пробираюся в хащі.

Років десять, а може й більше, не ступала тут нога людини. Коли я востаннє ночував у цих місцях, теж не ходив у тропічні негрі. Джунглі тут такі густі, аж темно. На ссавців, комах і плазунів натикаюся на кожному кроці.

Якась сила тягне мене все далі й далі в глиб лісу, луди, де ще не ступала нога людини. Ця сила зветься пристрастю мисливця і колекціонера. Вона не дає людині покою, женучи її в інші місця, де можна побачиш щось нове, досі невідоме.

Рушниця заважає мені збирати комах, особливо коли доводиться нахилятися, щоб дістати їх з-під каменів і повалених стовбурів. Я кидаю до банки з ціанистим калієм усе нові й нові екземпляри. Справді, з рушницею незручно, але без неї тут не можна, бо в джунглях щохвилини можна зустріти небезпечного звіра.

Щасливе полювання

Учора лишився без вечері, бо вернувся з лісу пізно, коли вже смеркло, і був такий стомлений, що навіть не схотів варити їсти. Ледве доніс сюди з лісу шкури двох пекарі і химерний скам'янілий окоренок стовбура.

А сьогодні після обіду линув дощ як з відра. Доведеться ще раз тут заночувати. Цей дощ псує мені життя! Навіть карбідний ліхтар не хоче горіти, що буває дуже рідко.

В мене з'явилися ознаки давньої хвороби — малярії. Зник апетит і пожовкли білки очей. Боюсь, що починається новий приступ цієї клятої хвороби.

Розвісивши шкури, обливаюсь водою з відра і, обтершись насухо, лягаю в гамак. За якусь. мить поринаю в глибокий сон.

Вранці знову злива. Все промокло.

Розкладаю між камінням багаття. По землі стелиться гіркий дим вогнища. Поки збігав до човна, промок до рубчика. Довелося витертись насухо рушником, який я зробив із мішка з-під борошна. Суху білизну бережу надалі, тому по воду до річки збігав у костюмі Адама. Це дуже зручно — адже спека неймовірна, а дощ — ніби хороший душ.

Перед комарами, що обліпили низ пальмового навісу, важка дилема: чи кинутись на мене, незважаючи на муки, яких завдає їм гіркий дим, чи залишитись без сні данку, а може й без обіду. В своїх діях вони не одностайні: частина з них накидається на мене, а решта вилітає з диму під дощ і ховається попід листям і трухлявими колодами. Незабаром моє тіло вкривається білими пухирями і страшенно свербить. Не встигаю бити на собі зажерливих голодних комарів. Від дрібних кровопивців на тілі лишаються тільки темні плями. На жаль, комара вбиваю лише тоді, коли він уже вжалив мене. Одяг безумовно захистив би трохи від цих клятих істот. Але надівати його в таку зливу — марна річ.

Правда, можна було б заварити у воді тютюну і натертися нікотиновим настоєм. Але я цього не зробив вчасно, пошкодував часу і тепер розплачуюсь. Від комарів не буде спокою ні сьогодні, ні завтра…

Дощ не вщухає до обіду, лопотить по пальмовій покрівлі, протікаючи в хатину. Від гіркого задушливого диму комарі, нарешті, повтікали. З учорашнього ранку, коли я поласував підсмаженою до хрусту рибиною, здається минула ціла вічність. З того часу я нічого не їв, не було апетиту. Навряд щоб такий спосіб життя відновив мої сили. Та я особливо не журюсь: апетит у мене буває поганий тільки під час приступів малярії. Сьогодні почуваю себе краще і тому задоволено згадую вчорашню смажену рибину. От якби наловити риби ще й сьогодні і, добре посоливши, підсмажити в олії та попоїсти.

Зате з якою відразою згадую набридлу фаринью. Я ніяк не можу звикнути до цього замінника хліба. Через неї мені важко жиги. На щастя, до плоскої, з долоню завбільшки, підсмаженої риби не треба багато фариньї. Зуби перемелюють її, наче млин.

Риба, яку наловив учора, дуже красива. Найвибагливіші власники акваріумів, а також зоопарки з радістю придбали б цих рибок, а тут вони мають лише гастрономічну цінність. На смак вони ніби європейські лини. А як люблять ці риби фаринью! Кинувши півжмені її, я маленьким гачком за півгодини наловив цілу низку риби.

Віднині моєю годувальницею буде Купарі. Ліс жорстокіший — він дарує людині тільки тверде, жилаве м'ясо.

Лише інамбу, лісова дика курка, смачна, але вона дуже рідко попадає на мушку. М'ясо великих яскравих папуг теж буває різне на смак. Іноді підстрелиш папугу, що з'явився на світ ще, мабуть, за часів Наполеона, і хоч весь ліс спали, його не ввариш і не вгризеш. Не рятують мене й лісові черепахи вагою 6–8 кілограмів, бо м'ясо у них в цей період солодкувате. Воно стане смачне, коли дозріють плоди на пальмах урукурі, якими харчуються ці тварини. Тож убивати їх тепер немає рації.

Щоб описати всі враження, треба возити за собою кілька писарів і центнер паперу! А щоб вивчити більш докладно тваринний і рослинний світ джунглів, потрібно ще чоловік десять!.. Працюю старанно і натхненно. Але хіба сам можу охопити колекціонуванням усе гідне уваги? В найкращому разі відберу лише найцінніше і надішлю до Будапешта. Для відвідувачів будапештського музею ці експонати будуть відкриттям прекрасного і водночас суворого, жорстокого світу джунглів. Свідомість цього дає мені моральну втіху.

А злива не вщухає. Здається, вже й думки і ці записи теж пахнуть дощем. Усе мокре. Мушу час від часу переглядати зібрані колекції, щоб. бува, не завелась на них пліснява. Особливо швидко пліснявіють сирі шкури, комахи, товсті нічні метелики.

З шипінням горить серед темної ночі карбідний ліхтар. А дощ іде. В часі, хоч у мене й немає годинника, орієнтуюсь добре. Тепер близько десятої години. Знову сідаю за щоденник. Писати — для мене дуже приємне заняття. Я знову переживаю боротьбу, яку доводилось вести з джунглями вдень.

Підсмажена риба так і залишається мрією… Повечеряв лише чорною кавою. Сьогодні теж пробував порибалити з човна. Перед тим як закинути гачок з принадою, довелось вичерпати куєю воду з човна. Потім закинув гачок з наживкою — зерном фариньї. Минула хвилина, п'ять… чверть години… Я витяг з води гачок без принади. Вудка в мене проста — метровий гнучкий прут, до якого прив'язана волосінь і гачок. Поплавка немає. На річці Тапажос і скрізь по Амазонці рибу ловлять без поплавка. Я цього навчився в кабоклу. Настромивши на гачок зернятко фарииьї, знову закинув волосінь у воду. Проте даремно. До вечора перенизав на гачок цілу жменю фариньї, але не вловив жодної риби!.. Мокрий, як курка, повернувся додому.

Після чорної кави розкрив банку з банановим повидлом. На цей час погода несподівано змінилася. Злива раптом ущухла. Повітря важке, тепле, насичене вологою. Казанок міцної чорної кави додав сили. Чорна кава бадьорить людину, допомагає розвіяти нудьгу, тугу.

Як я сказав? Розвіяти тугу? Слова «туга» ще ніколи не вживав у джунглях. Отже, і тут буває туга? Виходить, буває… Особливо туга за батьківщиною. В уяві переді мною, немов алмазне поле, сяє засніжений край, іскряться розмальовані морозом шибки. В цю мить немов відчуваю приємне тепло від грубки у затишній кімнаті.. Може, саме зараз там, в Угорщині, з неба повільно падають мільярди сніжинок, застилаючи усе велетенським білим покривалом. На засніжених стіжках соломи, на кукурудзинні, на кошарах сидять зграї голодного вороння. В степу панує зимова тиша. І тут теж тиша… Але там її порушує каркання ворон, а тут — шум краплин, що спадають з рослин на гниле листя. В Угорщині зима підходить до кінця, а тут починається тропічна зима — сезон дощів. Приємно в цю тропічну ніч згадувати батьківщину.

Вранці, надівши чорний плащ, я з рушницею вирушив у джунглі. В лісі все мокре. Досить доторкнутися до гілки, як за комір стікає вода. Криси капелюха промокли і обвисли. Добре, що хоч плащ не промокає. Вода стікає з плаща по шкіряних гамашах прямо в гумові черевики. З водою туди попадає і лісове сміття, В джунглях темно. Коли натрапляю на сліди колишньої стежки, що веде від одного до другого каучукового дерева, — стає веселіше. Хто і коли вторував цю стежку, невідомо.

Темно-коричневе листя, яким вкрита земля, мокре і напівгниле в цій вічній півтемряві. Шар його не дуже товстий, сантиметрів сім-вісім, а під ним уже починається гумус. Скрізь вода. Вона капає з дерев. Крім звуку крапель, не чути більш нічого, навіть власних кроків. Банка наповнюється все новими и новими відомими й невідомими екземплярами комах. Метеликів ще не зустрічав — видно, в мокрому лісі їм важко літати. Навколо тиша, але я всім єством відчуваю, що джунглі живуть.

Повільно пробираюся вперед по стежці, яка схожа серед зеленої гущавини на ущелину. Мокра жива стіна лісу чіпляється за мене, гойдається наді мною. Часто доводиться з допомогою терка до прорубувати шлях серед ліан. Черевики з сирої гуми, зроблені в джунглях на річці Жатапу, вже дуже благенькі. Ноги пітніють у цьому взутті, до того ж воно ще й пропускає воду. Щоразу, коли набирається повно води й різного сміття, доводиться роззуватись і вивертати черевики. Чорний плащ теж незручний, бо не пропускає випарів тіла. Отже, почуваю себе, як той циган у лазні. По лобі і щоках тече піт. Майка, піддягнута під сорочку, аж прилипає до спини.

Знову линув дощ. Вода стікає по колючій бороді. Голитися не доведеться, мабуть, ще багато днів.

Чомусь згадую Абелардо Карнейро, кучерявого, чорноволосого кабоклу. Люблю я цих кмітливих людей. На жаль, у них дуже мало радощів у житті, тому нерідко вони сваряться за якусь дрібницю. Сварки, як правило, закінчуються ударом ножа або пострілом. Тоді настає кінець гіркому, злиденному животінню одного кабоклу. Та й другому не легше, бо на нього за вбивство чекають тридцять років тюрми.

Абелардо, цей вродливий кабоклу, схожий на Люцифера з церковних картин, убив людину. Мабуть, сподівається, що йому пощастить утекти від правосуддя. Однак життя вигнанця схоже на життя лісових звірів. Різниця тільки в тому, що людині важче, бо вона здатна мислити.

В голові снують різні думки. Я нахиляюсь, розгортаю гілки, перевертаю камені, шукаючи цікавих видів комах. Руки мокрі, рушниця заважає, а коли відкриваю скляну банку з ціанистим калієм, щоб укинути туди комаху, в ніс б'є міцний, задушливий запах. Тому швиденько затикаю банку широкою пробкою. Двадцятиграмова отрута лежить на дні банки, прикрита ватою і товстим промокальним папером. Один грам цієї отрути може вмить знищити людину. Проте ціанистий калій продається тут вільно, як і патрони.

Злива починає вщухати. Стихає шум води над зеленим шатром.

Пробираюся крізь хащі вже понад дві години, а відійшов од хатини й річки не більше як на сто кроків. Банку з комахами ховаю в рюкзак. З рушницею напоготові під лівою пахвою прямую далі. Я лівша. В свій час мої вчителі багато поморочилися зі мною, поки навчили писати правою рукою. Все інше роблю лівою. Навіть стріляти не вмію з правого плеча.

Обережно ступаю. Кожної хвилини можна підстрілити якусь здобич, що ховається за густою завісою ліан. Не завадило б уже поїсти м'яса. Солона в'ялена риба піраруку набридла. А свіжої немає. Коли повернуся до стоянки, навряд чи захочеться рибалити.

Ноги тихо ступають по м'якому мокрому листю. Пролажу між ліанами, які звисають з дерев. Довелось плащ підперезати поясом. На поясі висять піхви, в які вкладено гострий, широкий, шаблеподібний ніж — теркадо. Ножем не користуюсь, щоб не зчиняти шуму і щоб згори не осипались краплі води. Тому доводиться проповзати попід сплетенням ліан, розгортаючи гілля руками або дулом рушниці. Такі фізичні вправи не припиняються ні на мить. Навряд чи хто повірить, що можна отак тренуватись протягом кількох годин! Виходить, можна: пристрасть мисливця долає всі труднощі.

В полудень повітря стало ще важче й задушливіше. Дощ зовсім ущух, низькі хмари розвіялися. Могутнє сонце почало свою щоденну роботу, витягаючи з рослинності і з землі вологу. Я відчуваю це по тому, як стало душно. Сонця не бачу, його промені не проникають у ці хащі.

Обережно пробираюся далі. Вказівний палець лівої руки лежить на спусковій скобі, правою рукою тримаю рушницю за ствол.

Раптом серед сірих зарослей помічаю довжелезну змію з зеленою спинкою, з голівкою, схожою на собачу. Це змія не отруйна, але дуже прудка. Добре було б взяти її живою, та хіба легко піймати плазуна в хащах? Красива, майже чотириметрова змія теж побачила мене ї швидко зникла в гущавині. Я пожалів витрачати на неї патрон.

Угорі заметушилися чорні ревуни. М'ясо цих мавп досить смачне. Але я ще не настільки став кабоклу, щоб їсти його. Помітивши мене, мавпи кинулися врозтіч і зникли в хащах.

Незабаром я добрався до величезного товстого, мабуть, двохсотрічного дерева кастаньї. На цьому лісовому гіганті ростуть великі горіхи. Під деревом сплелися ліани та виткі рослини, а на землі лежить багато горіхів завбільшки з дитячу голову. Шкаралупа в цих горіхів дуже міцна і товста. Якби розбити всі горіхи, то було б центнерів два насіння, багатого на олію. Горіхи, видно, нападали за кілька років, бо, крім мавп та пекарі, їх тут ніхто не підбирає.

Поспішаю вийти з-під дерева, бо якщо такий горіх упаде на голову з кількаметрової висоти, то й капелюх не врятує, — може вбити на смерть. Мої побоювання справдились: десь угорі зашелепотів, падаючи, горіх. Другий горіх гупнув близько біля мене.

Я звернув убік і вийшов до величезного каучукового дерева з застарілими надрізами. Колись з нього добували каучук. Це було, певно, давно, проте земля навколо дерева і досі не заросла, так її витоптали видобувачі…

Півгодини йду звивистою стежкою, відганяючи хмари комарів. Купарі і хатина вже далеко позаду. Звертати із старої стежки небезпечно. Адже я не бачу сонця, по якому можна було б орієнтуватися в зеленому лабіринті джунглів.

Раптом чую за спиною в хащах якийсь шурхіт. Щось світло-коричневе стрибнуло через стежку. Блискавично, мов на шарнірах, повертаюсь і стріляю. Постріл лунає у тиші, мов грім. Коричневий звір упав у гущавині. Підійшовши, я побачив, що застрілив болотяного оленя — веадо.

От і є свіжина! Прорубуючи прохід в гущавині, продираюся до вбитого веадо.

З розрубаних ліан, завтовшки з чоловічу руку, витікає вода. Це водоносні ліани. З кожного метра такої ліани можна набрати майже склянку води. Але обережність потрібна і тут, бо серед ліан трапляються отруйні. Треба добре знати ці рослини.

Веадо мертвий. На листі ціла калюжа крові, що натекла з простреленого боку. Я перекинув оленя на другий бік. Куля вилетіла під лопаткою. Шкода — на шкурі аж дві дірки. А ще жаль, що не можна забрати з собою всього смачного м'яса оленя. Воно все одно зіпсується. Адже зав'ялити м'ясо ніде — мало сонця, а солі, щоб засолити його, в мене теж нема. Я взяв із собою лише заднє стегно і обдерту шкуру. Довгенько довелось поморочитися, щоб подавити кліщів, які повпивалися в шкуру між шерстю.

Товсте стегно загорнув у шкуру, перекинув за плече і вже рушив назад, коли раптом почув з гущавини хлюпіт води. Звідки тут вода? А хлюпнуло так, ніби це кайман чи риба.

Я поклав на стежці шкуру і, міцно стискаючи в руках рушницю, кинувся в той бік, звідки долинали сплески. Через кілька хвилин зупиняюсь вражений: не можу повірити, що стою біля своєї хатини, а переді мною вирує бистра річка Купарі. На воді вже нічого не видно. Проте я вдячний тому кайманові чи рибині, сплески яких привели мене сюди. Аж тепер я збагнув, що стежка йде не в джунглі, а описує дугу і повертає назад до хатини. Це випадкове відкриття позбавило мене кількагодинних блукань з важкою ношею на плечах.

Ну, от я і дома. Веадо, якого я залишив на стежці, тепер можна притягти до хатини, адже це зовсім недалеко. Я повернувся в джунглі, схопивши тушу веадо за передні ноги, притягнув її з гущавини до човна. Недалеко від човна скинув тушу у воду, щоб м'ясо не зіпсувалося і не привабило сюди ягуара чи пуму. Багаття на березі лякатиме вночі цих ласих до м'яса хижаків.

Над водою і джунглями спустилися сутінки. Біля річки весело палахкотить вогнище. Шматок оленячої свіжини лежить нарізаний на широкому веслі. Незабаром повітря сповнюється запахом смачного смаженого м'яса. Я вечеряв, коли вже стемніло і по небу знову пливли дощові хмари.

* * *

Удосвіта мене розбудив якийсь шурхіт, що долинав з гущавини за хатиною. Там стояв старий кошик з-під фариньї. Прислухаюся. В кошику ніби хтось витанцьовує дикий чардаш. Я виліз із гамака, взяв рушницю і тихо підкрався до кошика.

В кошику серед порожніх консервних банок господарює чималий тату, шукаючи зерна фариньї.

Тату схожий на панцирних звірків доісторичних часів. Цей невеличкий, без шерсті ссавець укритий збоку і зверху дрібними лусочками. Важить він у середньому близько шести кілограмів. Живе в землі і має дивовижну властивість — блискавично зариватися в грунт, Тату харчується рослинами. М'ясо цього звірка досить смачне. Кабоклу ненавидять тату, бо вони виїдають посаджені зерна кукурудзи.

Поклавши рушницю, я збігав по мішок. Потихесеньку підійшов ззаду до звірка і кинувся на нього всім тілом, як кіт на мишу. У тату дуже гострі пазури. Вони як лезо, розтинають шкіру, м'ясо, але грубий мішок рятує мене від них. Тату несамовито борсається під мішком, а втекти не може, бо я всім тілом наліг на нього. Ставши навколішки, підбираю ріжки мішка і скручую їх кілька разів. Звірок опинився в пастці, але і я весь мокрий, як миша. Піжама на спині розірвалась, та що це в порівнянні з таким успіхом!

На другому березі, за густою зеленою стіною лісу, вже починають галасувати мавпи. Мабуть, забралися на горіхове дерево і снідають, сварячись між собою. Тату я посадив у клітку. Треба буде обов'язково сфотографувати його. Через кілька днів звірок наїсться вдосталь, звикне до мене, тоді й поставлю його перед об'єктивом. Лісових плодів, горіхів тут багато — отже, прогодувати звірка буде легко.

Віч-на-віч з ягуаром. Скажені оси. Небезпечні мурашки

Вода Купарі, щогодини прибуваючи, міняє вигляд місцевості. Другого дня вранці я милуюся в джунглях багнистим озером, порослим осокою, що наче зелене море, хвилюється під сонцем. Поверхня води мерехтить. А над струмочком, що впадає в Купарі, змикається могутнє зелене склепіння. Мальовнича місцевість, чудовий краєвид!

Тут на превеликий подив я зустрів трьох мисливців кабоклу. Вони отаборилися на піщаній косі. Я познайомився з ними, сфотографував їх у човні і на фоні могутнього зеленого склепіння.

У кабоклу багато шкур диких звірів, анаконд, чимало також витопленого із ламантинів жиру. Мисливці розповіли, що полювали в цих місцях майже тиждень і тепер повертаються на Тапажос.

— Тут ви зберете багатющу колекцію, сеньйоре, — сказав на прощання найстарший кабоклу.

Вони довго дивилися мені вслід.

Я вирішив попливти зеленим тунелем у верхів'я струмочка.

Досі я вважав, що в цих місцях ніхто не полює. Певно, і кабоклу не сподівалися зустріти тут мисливця.

Вінчестер, рюкзак, теркадо в піхвах лежать на дні човна. Навколо сутінки, немов надвечір'я.

Пливу вверх проти течії. Мертва гнітюча тиша не віщує нічого доброго. Темно-зелене склепіння немов налягає на мене всім своїм тягарем. Жодної живої істоти. Подорож здається марною.

Та це мовчання темного тунелю обманливе. Я знаю, що ліс навколо живе повнокровним життям.

Раптом відчуваю, що в мене підвищується температура. Малярія! Стара лісова відьма завдає мені багато мук, намагаючись повалити своєю пекельною силою. Вхопившись за ліану, дістаю з рюкзака дві таблетки хініну. Зачерпую куєю каламутної води з струмка і ковтаю хінін. Тут ніколи не завадить випити тричі на день по дві таблетки хініну.

Цей темний тунель навіює сум. От якби випливти на сонце, щоб разом з темрявою щез і мій гнітючий настрій!

Не встиг я подумати про це, як в темному тунелі, немов за велінням чарівної палички, блиснуло світло. Ліворуч, на трав'яному березі, видно велику галявину. В'їжджаю човном під зарослі, що нависають над водою з лівого берега, і причалюю. Взявши рушницю, рюкзак і теркадо, виходжу на берег.

Далі йду узліссям. У таких місцях можна натрапити на дичину, бо в сезон дощів мокрі звірі часто виходять на сонце сушитися. Я вже колись впіймав на сонячній галявині біля води боа констриктора і величезну водяну анаконду. Навіть мавпи злазять з дерев, щоб побавитися в теплій, сухій траві.

Пробираюся крізь химерне сплетення ліан на галявину. Узлісся тут таке, ніби хтось рівненько підстриг дерева й кущі гострими ножицями. Тиша. Ніде ніщо не шелесне. Джунглі здаються мертвими, навіть комахи причаїлися в своїх сховищах.

Насилу пробираюся вперед, оглядаючи знизу листя, трухляву кору дерев, каміння. Праця не марна: в банці з ціанистим калієм уже багато рідкісних комах.

Знімаючи з м'ясистого листка величезного кліща з червоним черевом і зеленою спинкою, я ненароком зиркнув на галявину і закляк на місці.

Кроків за п'ятнадцять у траві лежав величезний ягуар і дивився нібито на мене таким лагідним поглядом, наче йому зовсім байдуже до моєї присутності. Сонце било хижакові в очі, і він, безумовно, не бачив мене в густих хащах. А мені здавалося, що ми дивимось один на одного. Я поставив рушницю на бойовий взвод. Але відразу ж і передумав. Поклав рушницю і витяг з рюкзака фотоапарат. В об'єктиві виразно видно ягуара, що дивиться на мене. Я навіть подих затамував, натискаючи на кнопку фотоапарата.

Апарат тихо клацнув. Ягуар, почувши незнайомий звук, блискавично підскочив і великими стрибками подався в гущавину. Коли я схопив рушницю, його вже й сліду не було. Мені ще ніколи не доводилося бачити так близько ягуара в джунглях, а тим більше фотографувати його. Шкода, що втік такий красивий ягуар. Але знімок, сподіваюсь, вийшов. З досади, що проґавив хижака, перестаю збирати комах і повертаюся до човна.

Назад пливу швидко, навіть не оглядаючись на світлу пляму в темному тунелі. Незабаром доплив до болотистого місця, де була стоянка трьох мисливців кабоклу. Про них тепер нагадує лише курінь з пальмового листя.

Не зупиняючись, пливу далі і десь опівдні добираюся до хатини на Купарі.

* * *

Екваторіальне сонце швидко висушує землю. Вранці все оповито густим туманом. А через годину-дві небо стає ясне і безхмарне, а розпечений диск сонця шле таке пекуче проміння, ніби збирається спалити стареньку земну кулю. Рівень води в річці піднявся ще сантиметрів на двадцять. Берегова рослинність метрів на п'ятдесят залита водою.

Про всяк випадок прив'язую човен до дерева двома канатами.

Навколо бринять рої комах, мурашки цілими колонами повзуть на сонце на розчищену галявину, де з-поміж торішнього листя стирчать пеньки вирубаних тонких дерев. Вода в Купарі ще каламутна, по ній пливе багато листя, сухого гілля і навіть цілі стовбури.

Через чверть години, зібравши все необхідне, з рюкзаком за плечима і рушницею в руках вирушаю в хащі на полювання.

Незабаром уже продираюсь крізь густі зарослі глибокого яру. Хапаючись руками за ліани, пролажу між корінням дерев, що стирчить з розмитого берега. Вгорі з повзучої рослини, епіфіта, звисають білі чашеподібні квіти. Навколо них бринить сила-силенна різних комах. Я, звичайно, скористався нагодою і деяких з них переселив у банку, хоч і поплатився за це. Кілька кліщів муквім вп'ялися в моє тіло, і в тих місцях шкіру пече, мов вогнем. Насилу повитягував їх. Піт градом котиться з мене, бо в лісі температура щонайменше сорок два градуси.

В глибині лісу яскравою плямою падає сонячне проміння. Підходжу ближче. Старе дерево вивернулося з корінням і потягло за собою сплетення ліан, відкривши шлях світлу.

Майже з-під ніг з невеличкої нірки вилітають дрібні жовті оси. Я не люблю ос та ще коли їх так багато. Надто вже агресивні вони. Але цього виду ос у моїй колекції ще немає. За інших умов я пожертвував би кілька годин, щоб піймати хоч одну таку осу. А тут лови скільки хочеш! З сіткою це було б просто зробити, але вона лишилась у човні, а вертатись не хочеться. Ну що ж. У рюкзаку банка з ціанистим калієм. Досить закрити отвором банки осину нірку і можна набрати комах повно! Але для цього треба знайти ще й другу запасну нірку. Оси обов'язково роблять собі в землі запасний вихід.

Весь вмиваюся солоним потом. Мучить спрага, а до води далеко. Сонце світить прямо в осину нірку. Одні комахи вилазять, злітають, інші прилітають, ховаються в підземнім лабіринті. Щось дуже жвавий рух.

Поклавши рушницю, я з банкою в руках шукаю запасний вихід, щоб затулити його. Однак у радіусі чотирьох кроків його не видно. Скрізь рівна поверхня листя, тільки навколо осиної нірки розчищено кружечок аж до землі. Красиві ці маленькі, трохи більші за муху, блискучо-жовті оси. Навколо в джунглях глибока тиша, яку порушує лише дзижчання ос Деякі з них уже помітили мене і кружляють над моєю головою. В такі хвилини головне — не махати руками.

Я завмер на мить, і перші розвідниці летять собі далі. Не знаю, чи мають ці оси жало взагалі і чи жалять.

Гіркий, задушливий запах ціанистого калію сповнює повітря. Метушня навколо осиної нірки жвавішає. Може, комах тривожить незнайомий запах?

А я все шукаю очима запасний вихід. Марно.

Тоді миттю затуляю нірку шийкою банки. В посудині опиняється кілька десятків ос, які відчайдушно намагаються вибратися з пастки. Інші оси сердито кружляють навколо мене й банки, що закрила їм вхід.

Не знаю, скільки часу минуло — п'ять секунд чи десять. Стоячи навколішках, милуюся цінною здобиччю.

Раптом об шию з дзижчанням вдарилася оса, і я відчув різкий, болючий укол. За якусь мить з десяток, лютих ос уже копошилися в мене у волоссі. Кілька з них вп'ялися у вуха. Я почав відмахуватись, але в ту ж мить відчув гострий біль у руках. Шкіру запекло, наче вогнем. Оскаженілі оси, накинувшись на мене зграєю, жалили в обличчя, спину, все тіло. Аж тепер я помітив, звідки вони вилітають цілими роями: з дупла поваленого старого дерева.

Я не витримую шаленої атаки жовтих ос і, затуливши обличчя долонями, долілиць падаю на листя. І саме вчасно. Наді мною з диким дзижчанням кружляють хмари ос Пекельний біль відчуваю вже по всьому тілу, а оси жалять і жалять. Хочеться схопитись і чимдуж тікати. Але розумію, що тоді мені кінець. Люті оси закусають. Смерть може настати й не одразу, а через кілька днів, коли впущена осами отрута зробить своє діло. Лежу на листі нерухомо. Біль стає нестерпним, а ворушитись не можна. Зціплюю зуби, аж скрегочу, заплющую очі, проте не рухаю жодним мускулом.

Такої халепи зі мною ще не було. Лежу мов мертвий. Шум, гудіння, дзижчання ос просто жахливі. А оскаженілі комахи не перестають жалити. Вуха, шия, голова, руки, спина аж печуть вогнем. Не ворушусь. Це до певної міри охолоджує запал осиної армії. Незабаром комахи втихомирюються. Розлючені оси летять в інший бік, шукаючи там ворога. Здається, я більше не витримаю цього пекельного болю. Скільки ос мене вжалило? А втім, це вже не має значення. Я в безпеці лише тому, що ці маленькі бестії вважають мене мертвим.

Скільки я пролежав так? Може, з півгодини. По мені почали лазити мурашки. Обережно підводжу голову. Над банкою кружляє кілька безпорадних ос, а на дні і навколо нірки лежить з десяток мертвих комах, які завдали мені страшних мук. Усе тіло горить, немов я лежу серед вогнища. На щастя, в обличчя вжалило тільки дві-три оси. А скільки жал взагалі випущено в мене, не злічити, бо все тіло розпухло і почервоніло.

Я встаю. Ос наче вітром здуло. Зібравши мертвих комах, кладу їх у банку і затикаю її широкою пробкою.

Нахилившись за рушницею, відчуваю, що коліна теж печуть вогнем і згинати їх важко.

Лише через кілька годин після того, як я повернувся додому, біль поволі вгамовується, пухлина сходить. Проте відчуваю, що в мене гарячка. Тепер мені ясно: якби я вчасно не впав долілиць і не лежав нерухомо, оси закусали б мене.

Людині в джунглях щохвилини загрожує небезпека, і важко передбачити, звідки вона прийде.

Без упину п'ю воду, а в роті сухо. Між камінням горить вогнище і кипить вода в казанку. Опускаю в окріп полотняну коричневу торбинку з молотою чорною кавою. Через кілька хвилин витягаю торбинку, і кава готова. Виполіскую торбинку і вішаю її на гілку сушити. Гамак уже чекає на мене.

Випивши півлітра міцної чорної кави, відчуваю полегкість. Казанок з недопитою кавою ставлю під гамак поруч з теркадо і рушницею. Вночі доп'ю цей цілющий напій. Одразу ж лягаю в гамак і поринаю в глибокий сон.

Десь опівночі прокидаюсь. Почуваю себе набагато краще. Допиваю холодну міцну чорну каву. Небо наді мною чисте, зоряне, у водах Купарі віддзеркалюється сяйво мільйонів зірок. Подув легкий вітерець, зашаруділо листя. Я мимоволі думаю про денну пригоду.

Мабуть, довго не забуду цих кілька десятків ос, що ціною таких мук попали до моєї колекції…

* * *

Навантажений до краю човен схожий у воді на величезну черепаху. Напіврозвалена хатина, де я прожив кілька днів, лишилася далеко позаду за густою зеленою стіною тропічного лісу.

Почуваю себе вже добре.

Сиджу в човні, роздягнувшись до пояса, босий, але в капелюсі. Веслую рівномірно. Піт заливає обличчя. Висока зелена стіна обабіч річки не дає тіні. Сонце нещадно палить. Здається, його гаряче проміння, торкнувшись води, застигає. Нестерпна задуха. Човен пливе проти течії дуже повільно. На ньому ж близько трьох центнерів поклажі. Якби веслувало хоч двоє, було б легше, а самому страшенно важко.

Піщаних мілин, які бувають тут улітку, тепер немає — вони залиті водою. Каймани зустрічаються зрідка. Зате різнобарвних, красивих птахів багато — літають над водою, гріються на сонці. Особливо милують око яскраві папуги, які, сидячи на гіллі, що звисає над водою, поважно стежать за всім навколо. Ці папуги схожі на наших європейських. Живуть вони до ста двадцяти років, як і лісовий полоз — боа констриктор.

Час від часу витираю рукою піт з обличчя. Це доводиться робити миттю, бо сильна течія враз відносить човен назад на кілька метрів. Іноді зупиняюсь для перепочинку, тримаючись за нависле гілля.

Вода в Купарі дуже каламутна і засмічена. Часом доводиться обминати великі, гіллясті дерева. Деякі з них перекривають річку на три чверті.

З води викидається риба. Скрізь, куди не глянь, видно сліди боротьби: там пливе пір'я, там мертва рибина. В природі немає миру і спокою… Ягуарові, так само як і найменшій комашці, щомиті загрожує смертельна небезпека.

Небо чисте, тільки де-не-де біліють маленькі хмарки. Пропливаю повз давно покинуту стоянку розвідників рослинного світу району Купарі. Крізь густі хащі видніються напіврозвалені халупи. Між береговою зеленню ростуть пальми, яскріють цілі оранжереї квітів. Вода в багатьох місцях заходить далеко в хащі. Тут важко було б подорожувати берегом уздовж Купарі, бо доводилося б робити великі гаки.

Настрій у мене чудовий. Це, мабуть, завдяки хорошій погоді і одужанню після пригоди з осами. До вечора ще далеко, завидна зможу подолати ще десять-дванадцять кілометрів.

Вже кілька днів не згадував Абелардо Карнейро. Напівцивілізований район віддаляється не лише в кілометрах, але й в думках.

З протилежного берега, з-під зарослів, випливає великий чорний кайман. Він якийсь надзвичайно спокійний і самовпевнений. Це старий хижак метрів три завдовжки. Хто знає, скільки риби та інших водяних мешканців він пожер за своє життя. Мабуть, це самець, бо здебільшого вони бувають такі самовпевнені і навіть нападають першими.

Течія підносить великого каймана близько до човна. Я перестаю веслувати і повертаю човен до густих кущів, що стирчать з-під води. Тут течія не віднесе його. А для гарантії ще прив'язую човен вірьовкою до гілки. Дістаю з-під жапи рушницю.

Кайман теж доплив до чагарів і зупинився за кілька метрів перед човном. Мабуть, він дивиться на мене як на здобич, хоче поласувати свіжим м'ясом. Можливо, цей величезний кайман ще ніколи не бачив людини.

Кайман занурився всім туловищем у воду, і тільки страшні, вирячені очі загрозливо дивляться на мене. Поведінка, погляд каймана свідчать про його агресивність. Але він разом з тим і обережний.

Не люблю зустрічатися сам на сам з великими кайманами. А це ж велетень. Біс його знає, як він це робить, але стоїть у течії непорушно, наче кинув якір, усього за два кроки від лівого боргу човна. Цього мені тільки й треба. Адже я лівша. Підводжу дуло рушниці і цілюсь просто межи очі кайманові. З води на мене дивляться, вирячившись, двоє булькатих, страшних очей. Настрій в каймана явно агресивний. Може, старий ненажера ще не снідав? Ну, нічого, те, що він зараз дістане від мене на сніданок, назавжди позбавить його апетиту.

З таким агресивним і нахабним кайманом досі мені ще не доводилося зустрічатись, хоч я вже мав справу не з одним десятком. Головне, випередити його.

Притискаю приклад вінчестера до плеча і лівим вказівним пальцем повільно натискаю на спусковий гачок.

Постріл, наче грім, пролунав у лісовій тиші. Вода перед човном хлюпнула так, немов у глибині вибухнула граната. Почувся страшний хрип і сопіння, потім кайман двічі перекинувся через голову, оббризкавши меле водою. Хвилі хитнули човен, і жакаре уасу потонув у каламутній, бурхливій воді Купарі.

Я не шкодував. Навіщо мені кайман? Шкура старого крокодила непридатна для препарування.

Я перезарядив рушницю, відшвартувався і поплив далі.

* * *

Єдиний шлях сполучення у північнобразільських джунглях — малі й великі річки, навіть струмочки. Між містами та селищами прокладено дороги, але вони теж ведуть де найближчої річки. В джунглях немає жодного метра дороги. Держава не витрачає на це грошей. Та й навіщо? Адже в нестерпну спеку найкращий шлях — вода. Джунглі тут такі ж безлюдні, як снігові пустині на південному полюсі. Ніяких ознак людського життя.

Я вже кілометрів за сорок від Тапажосу. Місце для стоянки доводиться розчищати самому серед густих хащів на березі Купарі.

Купарі скрізь однаково широка, каламутна і, хоч як дивно, одноманітна. Краєвид майже не змінюється. По обидва береги стіною тягнеться буйна, висока рослинність. Скрізь бачу тих самих тварин, птахів, ссавців, риб і земноводних. Це трохи розчаровує.

По обіді погода змінилася. Темно-сірі хмари пливуть низько над джунглями, в повітрі пахне дощем. Поспішаю причалити до берега, але не встигаю: починається злива. Прив'язую човен до стовбура тонкого дерева і ховаюсь під жапи. Це не дуже приємне сховище, особливо коли в ньому доводиться просидіти понад півтори години…

А дощ не вгаває, барабанить по жапах. Дуже незручно сидіти скорченому в такій тісноті. Щось боляче вжалило за босу ногу, потім знову і знову. По лівій нозі снують вогиисто-червоні мурашки. Намагаюся правою ногою змести їх, але вони перелазять і на праву ногу, розповзаються далі по тілу, жалять уже в коліна, в стегна, в шию. Мабуть, комахи поналазили з берега і розповзлися по всьому човну. Ліва нога горить вогнем. Не встигаю зганяти мурах. Усе тіло свербить і пече.

Тут уже не витримаєш! Вискакую під зливу. По тілу і майці снують яскраво-червоні мурашки. Вони швидко захоплять весь човен. Цікаво, що принадило їх сюди? Якщо вони нападуть на колекцію комах — їй кінець. Халепа за халепою: нещодавно жовті оси. тепер червоні мурашки. Веселі пригоди!

Злива враз змиває з мене маленьких агресорів. Повітря дуже охололо. Отже, в екваторіальному поясі не таке вже й стійке тепло. Термометр у човні показує 18 градусів. Мабуть, я став чутливий до змін температури. Мені холодно. На тілі виступили сироти. А дощ періщить. Я стою, наче під густим душем. Мені це приємно, бо не так пече тіло. Краще злива і холод, ніж оті кляті бестії.

Мурашки повзуть сюди по вірьовці, якою прив'язано човен до дерева. Гілкою збиваю їх і прив'язую човен до іншого дерева.

Але мурашня вже набилася в свіжі шкури. Довелося витягати їх з човна і полоскати в річці.

Спекавшись непроханих гостей, залажу з другого кінця знову під жапу. Сюди мурашки ще не добралися. Хоч би вони дали мені спокій уночі. Спати, скорчившись серед кліток і ящиків, дуже незручно, але іншого виходу немає. Треба щось придумати для таких випадків. Добре було б, наприклад, прикріпити до бортів човна дугасті жердини і вкрити їх пальмовим листям.

Вечеряти нічого, бо розпалити вогнище неможливо. Тож вкриваюсь гамаком, кладу під голову згорнуті речі і, голодний, лягаю спати.

По жапах лопотить дощ. Вони вже старенькі, і вода в кількох місцях протікає прямо на мене. Сьогодні навряд чи буде добра ніч.

Несподівана зустріч

На світанку подув сильний вітер. А дощ ллє без упину. Поривами вітру його забиває під жапи. Все мокре. Так я провів уже два дні і дві ночі. На дощ виходжу рідко — лише для того, щоб розім'яти хоч трохи кістки. Вранці під зливою роблю фіззарядку: треба ж прогнати втому після нічного «відпочинку».

З-під жап нічого не витягаю, бо все одразу ж намокає. Дістаю з піхов теркадо і пробираюся до піщаної коси, щоб вирубати кілька тоненьких гнучких деревець і зробити дуги до бортів човна. Під дугастим шатром буде більше місця для речей, та й сидіти стане зручніше. Правда, гірше буде веслувати — доведеться пересісти на ніс човна.

Через півгодини я повернувся з п'ятьма триметровими жердинами і цілою купою повитиці, що править тут за мотуззя. Жердини хороші, гнучкі, а коли висохнуть у зігнутому положенні, будуть дуже міцні. Досі я ще не бачив у Бразілії човнів з накриттям. Кабоклу не гають часу на такі речі.

Вийшовши з лісу, я на превеликий подив побачив поруч з своїм човном ще один. Напівголий, мускулистий кабоклу, тримаючи під пахвою рушницю, саме витягував його на берег. На широкій спині засмаглого чоловіка навіть здалека видно було глибокий шрам. Отже, сумніву немає. Це Абелардо Карнейро. Він стоїть на березі мокрий, як миша. В човні повно води. Мабуть, йому було не до того, щоб вичерпувати її.

Побачивши мене, Абелардо зовсім спокійно промовив:

— Добридень, сеньйоре!

— Добридень, Абелардо. Як живеш? — спитав я його.

— Спасибі, сеньйоре, добре! — відповів, немов вагаючись, Абелардо.

Почувши таку відповідь, я всміхнувся.

Він дуже змарнів, був якийсь змучений. Голод зробив своє діло за кілька днів. Хоч Абелардо і мав рушницю, але він не міг з неї стріляти, бо всі патрони промокли. В човні кабоклу, крім весла, не було нічогісінько. Поводився Абелардо дуже спокійно, бо знав, що нема такого жандарма, який поплив би за ним аж сюди.

Я пригостив його печивом і банановим повидлом. Афелардо накинувся на їжу, мов голодний звір. Він не їв, а глитав, не пережовуючи. Я мовчки спостерігав. Що ж буде далі? Навпроти мене сидить убивця, за яким полює поліція.

Злива не вщухає, небо, як і раніше, затягли сірі хмари. По листю монотонно барабанить дощ. стікаючи з дерев струмочками.

Я кинув на мокрий пісок довгі, очищені від кори жердини і повитицю.

— Що це в тебе скоїлося з Пінто?

— З Пінто?

— Еге ж.

— Значить… — Абелардо провів рукою по мокрому обличчю. — Було так, сеньйоре. Я купив літр горілки. Пінто сказав: «Давай вип'ємо її вдвох». Я погодився. Спершу ми рибалили, не пили. А вночі повернулися додому. Після кількох ковтків Пінто наче здурів від горілки, почав бешкетувати. Видно, ніколи не пив її. Ми засвітили ліхтар і почали дудлити горілку, нічим не закусуючи. Мене теж розібрало. Пінто випив більше за мене і вимагав ще. А я не давав йому пляшки. Тоді він схопив рушницю. Я теж. Але я вистрілив раніше. От і все. Побачивши мертвого Пінто, я одразу витверезився. За зброю і навтікача. Я знав: якщо поліція схопить мене, то не минути мені тюрми. Адже нікому посвідчити, що я вистрілив захищаючись…

Абелардо замовк. Похнюпивши голову, дивився, як по його тілу стікає вода.

Я гадав, що в цих місцях, крім мене, нікого немає. Виявляється, цей темношкірий парубок весь час плив слідом за мною. Власне, він не такий уже й дикий, як про нього кажуть. Абелардо вже давно міг би вбити мене, щоб забрати спорядження і харчі. А він причалив поруч мене як мирний гість… З'ївши печиво і повидло, кабоклу ніяково глянув на мене. Видно, йому соромно, що їсть мої харчі. Очі винувато блиснули в нього, коли я запитав:

— Ну, а що ж далі?

— Дозвольте, сеньйоре, побути якийсь час з вами В мене немає їжі, немає навіть сірника. Патронів теж дуже мало, тільки ті, що в рушниці.

— Як же ти міг запливти так далеко по Купарі?

— Даруйте, сеньйоре, — він винувато всміхнувся, — вчора і позавчора я так, щоб ви не бачили, брав їжу з вашого човна… Був страшенно голодний…

Я хотів вилаятись, але, вловивши зляканий погляд Абелардо, пожалів його.

— Що ж ти брав?

— Трошки фариньї, смаженого м'яса з оленячого стегна, солі і кілька бананів. Це вчора. А позавчора лише жменю фариньї, більш нічого. Якби я взяв більше, ви помітили б.

— Абелардо! — сказав я кабоклу, що сів на борт човна. — Тобі треба повернутись на Тапажос. Удвох ми навіть місяця не проживемо на тих запасах їжі, що є в мене.

— Знаю, — похмуро кивнув головою Абелардо. — Та я й не збираюся так довго жити на ваших харчах. Нехай тільки там трохи уляжеться все. Може, потім мені пощастить проскочити біля Сантареиа на Амазонку. Поліція, певно, скрізь шукає мене, не підозрюючи, що я з вами, — він засміявся. — Адже сеньйор вирушив сам у цю небезпечну дорогу. Вже який я відчайдушний кабоклу, а й то не наважився б попливти сам у верхів'я Купарі. Це може зробити тільки такий чужоземець, як ви, сеньйоре, що, пробачте, наче божевільний радіє, знайшовши під корою жука.

— А ти знаєш, Абелардо, яка то цінність для науки?

— Годі, сеньйоре! Жук є жук, маленький він чи великий. Ось вбити дикого кабана — інша річ! Хоч користь є з нього. А ви цілими годинами ганяєтесь за бабками й метеликами. Яка в цьому радість?

Я намагався переконати Абелардо, що збирати колекції комах важлива справа, але марно. Він ніяк не міг збагнути, як доросла людина може займатися такими дурницями.

Абелардо глянув скоса на мій човен.

— Ти щось хочеш? — спитав я його.

— Цигарку.

— Немає. Я не курю. А втім, десь у мене є трошки нанизаного тютюну, можу тобі дати.

— Чудово! — мов дитина, зрадів кабоклу.

Я відрізав великий листок тютюну. Жадібно запхавши його в рот, кабоклу почав спльовувати у воду чорну слину.

В ці хвилини мені здавалося, що човен, спорядження, рушниці, сірники, кава, цукор і решта речей лишилися моїми зовсім випадково. Хто знає, що думає цей кучерявий кабоклу. За сто грамів горілки він убив товариша, а ось тепер, багато разів маючи нагоду вбити мене, не зробив цього. Навпаки, виявив навіть чемність і скромність. Адже міг легко забрати в мене все.

Абелардо подивився на піщану косу, яку повільно затопляє вода, потім благально глянув на мене:

— Можна побути з вами, сеньйоре?

— Ну що ж, будь.

Хіба я міг йому відповісти інакше? Хай побуде зі мною кілька днів. Тим більше, що самотність в отаку зливу дуже гнітить.

— А це навіщо? — спитав Абелардо, показуючи на довгі жердини і цілу купу повитиці.

Я розповів, що хочу зробити навіс над човном.

— Розумна річ. Давайте почнемо! — з ентузіазмом промовив Абелардо.

Ми енергійно взялися за роботу, незважаючи на зливу. Важко вберегти від дощу спорядження і їжу. Пересуваємо жапи то в один, то в другий бік човна. Все навколо мокре — листя на землі, дерева, трухляві стовбури.

Абелардо завзято працює. Я забиваю довгі цвяхи у кожну поперечину човна, щоб закріпити дуги. Незабаром п'ять жердин вигнулися над човном. А дощ ні на мить не вщухає. Швиденько знімаємо жапи і напинаємо їх на дугасті перекладини. Вони намокли і стали важкі, зате не пропускають води. Тепер навіс захищатиме спорядження і мене від дощу та палючого-сонця.

Хоч як ми поспішали, а проте, поки прикріпляли жапи до перекладин, усі речі в човні наполовину промокли. Та я не журюся: вентиляція тепер хороша, і все швидко просохне. Шкода, що мало жап. Їх вистачило тільки на верхню частину перекладин, а збоку вітер задуває дощ. Проте ми з Абелардо задоволено поглядаємо на споруду висотою з метр.

— Чудово, сеньйоре, — вигукує Абелардо. — Я й собі зроблю таке.

Видно, він зовсім забув у цю мить про своє лихо. Прибравши тріски і стружки, ми розмістилися в човні і спробували веслувати. Чудово! А тим часом і дощ перестав. Усе навколо оповилось туманом. Це джунглі і річка випаровують вологу. Над нами низько клубочаться сірі, дощові хмари.

Починаємо варити обід. Абелардо дістав із мого човна смолу на розпал (добре знає, де вона лежить!) і почав розводити на мокрому піску вогонь. З металевої коробочки виймаю сірники і подаю їх Абелардо. Той здивовано дивиться на мене і на коробку. Якби він знайшов сірники раніше, певно «позичив» би трохи. Кабоклу дуже обережно, щоб не пропав марно жоден сірник, підпалює смолу. Мокре дерево загоряється, і через п'ять хвилин на піщаній косі палає таке багаття, ніби ми збираємося смажити цілого оленя.

Я дуже голодний. А про Абелардо нічого й казати!.. Однак ні в кого з нас немає бажання іти в мокрий ліс на полювання. До того ж поряд багата на рибу річка.

З лісу вилітає кілька мух, мабуть, щоб просушитись. Тут їм і край. З сачка для ловіния метеликів вони потрапляють просто на риболовний гачок. Кращої принади й не треба.

Абелардо з цікавістю спостерігає, як я ловлю сачком мух. У його погляді повага. Нарешті, він пересвідчився, що сачок годиться і для потрібної справи. Кабоклу, видно, вважає, що я досі використовував його нерозумно, ловлячи метеликів. Проте Абелардо ввічливий і не висловлює своїх думок, щоб не образити мене.

На межі царства ягуарів

Сиджу в човні Абелардо і стежу за поплавком (на цей раз вирішив порибалити з поплавками) із простого корка. Погойдуючись на хвилях, він пливе перед човном.

Раптом щось сильно сіпнуло поплавок. Намотана на зап'ястя мотузка, що править за волосінь, натяглася, мов струна, — мабуть, риба проковтнула гачок. Я поволі витягаю здобич. Виходячи з води, риба так рвонула, що я мало не впав. Абелардо підбіг до мене і теж схопився за мотузку. Обережно підводимо до берега рибу, що ніяк не хоче здатися. Раптом очі Абелардо дико спалахнули. Схопивши з човна саморобний гарпун, він з розмаху стромляє, його в рибину.

Це виявилася піраруку вагою кілограмів двадцять. Солоне і в'ялене м'ясо піраруку в мене є в човні, проте свіжа риба набагато смачніша.

Кабоклу витягує неживу рибу на пісок. Луска на рибі завбільшки з п'ятак. Отже, Купарі нагодувала нас сьогодні.

Абелардо ніяк не може дочекатися, коли вже звариться юшка з риби. Він переборює бажання вихопити з казанка напівсире м'ясо. А коли юшка зварилася, мій гість одразу проковтнув величезний шматок. Такого апетиту я ще не бачив. Тільки тепер я по-справжньому оцінив благородність Абелардо, який двічі так скромно «позичав» у мене харчі.

Після обіду Абелардо помив казанок, миски і ложки, які я видовбав з дерева. Решту почищеного м'яса ми засолили і поклали в човен.

— Абелардо, може, підемо в ліс на кілька годин? Адже ми на межі царства ягуарів?! — запитав я кабоклу.

— Ходімо, сеньйоре! — сказав він, встаючи і тугіше затягуючи ремінь з широкою пряжкою.

Я хотів піти в джунглі сам, але все-таки побоявся залишити Абелардо. Він, звичайно, чесний, та навіщо піддавати його спокусі… Чого доброго, попливе на моєму човні назад, прихопивши з собою і свій човен, щоб я не міг його наздогнати. Хай краще йде зі мною.

Ет, до біса! Це не вихід! Якщо в кабоклу злі наміри, то він навмисне відстане в джунглях від мене і все одно втече. Тим більше, що тубілець давно міг це зробити.

— Абеларде!

— Що, сеньйоре?

— Якщо ти втомився, залишайся тут. Я сам піду.

— Нізащо не залишусь, сеньйоре! — запально вигукнув Абелардо, вдячно глянувши на мене. Він зрозумів мене і аж повеселішав.

Ми почали збиратися на полювання. Я взяв з собою сачок для ловіння метеликів, хоч ним, мабуть, орудувати буде важко, бо рослинність дуже мокра.

Побачивши сачок, Абелардо засмутився. Збирання комах і метеликів він вважав ділом, не гідним справжнього мисливця. Однак цю прикрість кабоклу сприйняв не ремствуючи. Скорився.

Ожив мій супутник тільки тоді, коли и поклав у його натруджену долоню патрони.

— Рушниці теж беремо? — спитав він усміхаючись.

— Аякже!

— Бо я гадав, що тільки отой сачок на метеликів…

Абелардо зарядив рушницю, і в нього залишилося ще два патрони.

— Візьміть, сеньйоре! — сказав він, подаючи їх мені.

— Нехай у тебе, Абелардо. Вони тобі стануть у пригоді.

Кабоклу мовчки поклав у кишеню патрони, що тут ціняться як золото.

Ми витягли на пісок човни і подвійними канатами прив'язали їх до тонких дерев. Човен Абелардо поряд з моїм — наче бідний родич поруч з багатим дядьком. Я сказав про це Абелардо. Він щиро розсміявся. Кухоль міцної кави додав йому бадьорості, не кажучи вже про казанок юшки по-угорськи, з червоним перцем. Абелардо подобається пекучий червоний перець. Видно, він звик до перцю, адже перцеве дерево росте скрізь на берегах Тапажосу.

Незабаром, приготувавши все до подорожі, ми вирушаємо в джунглі. Метрів через п'ятдесят сачок, яким я ловив метеликів, намок і зліпився. Таким сачком уже не піймаєш комахи. А жаль, навколо літає багато метеликів! Я вішаю сачок на гілку — хай сохне, заберу його, коли повертатимемось назад.

У рюкзаку — дві банки з ціанистим калієм. Одну віддаю Абелардо, який, шукаючи комах, старанно заглядає під листя, під кору дерев, підважує трухляві колоди.

Перша здобич мого помічника — великий чорний лісовий скорпіон. Абелардо затискає його між двома гілками, опускає в банку і зацікавлено спостерігає крізь скло, як скорпіон здихає від отрути. Ідемо лісом мовчки. Абелардо захопила невідома йому досі робота.

— Кобра, сеньйоре! — скрикнув він раптом, підваживши повалений стовбур.

Це «двоголова» жовта змія. Вона живе в землі. Кабоклу гадають, що змія сліпа. Але наукові дані свідчать, що вона бачить. Обидва кінці — хвіст і голова — в неї однакові. Тому кабоклу називають її двоголовою.

Я обминув товстий стовбур, який, падаючи, повалив тонший, що його підважив Абелардо, і підійшов до змії. Жовта, завтовшки з вказівний палець, завдовжки близько тридцяти — тридцяти п'яти сантиметрів змія безпорадно звивається під гілкою, якою Абелардо придавив її до землі. Витягши з рюкзака мотузку, я прив'язав змію до гілки. Двоє каламутних, маленьких очей з більмом сліпо вирячились. Тільки рухливий язичок і звивання змії свідчать про її опір. Вона, мабуть, полювала на комах термітів, які прорили собі тунель під поваленим стовбуром. Абелардо поніс змію до сачка. По дорозі назад заберемо все.

Як тільки Абелардо зник у гущавині з коброю, в мене знову з'явилася недовіра до нього… Проте Абелардо повертається, і мені соромно за свою підозру.

Мій супутник дуже вправно збирає комах. Згодився досвід, надбаний в джунглях роками.

Рушниці наші стоять під деревом. Поки що вони не потрібні: тріск сухих гілок, шелест листя під ногами насторожують усе живе в джунглях. Навряд чи зустрінемось ми з якимось звіром. У бразільських джунглях краще полювати одному, щоб не зчиняти шуму, бо звірі реагують на найменший незнайомий звук і чимдуж тікають.

Запал Абелардо через деякий час вгасає, він уже байдуже збирає комах.

Іноді ми розходимося на таку відстань, що не чуємо кроків один одного.

У банках стає все більше рідкісних комах. Скільки краси, форм і барв!

Абелардо присів біля дупла поваленого дерева і щось розглядає.

Я залишаю його і йду з рушницею вперед. Серед тиші чутно лише дзвінке капання води, що стікає з рослин. Джунглі ніби вимерли.

Навколо товстого стовбура пальми урукурі лежить багато торішніх плодів, з напівзогнилих шкаралуп виглядає насіння. Розгрібаю купку зерен біля пальми. Раптом у повітря здіймаються великі коричневі лісові таргани. Двох мені пощастило збити капелюхом на льоту.

Обережно підіймаю капелюх, щоб таргани не вилетіли. Зненацька за спиною лунає оглушливий постріл. Спершу мені здалося, що Абелардо вистрілив у мене. Я блискавично повернувся, щоб відповісти йому пострілом… Але в ту ж мить з дерева, ламаючи гілки, на землю гепнуло щось важке з чорними плямами. Всього кроків за два від мене стоїть з рушницею в руках Абелардо і показує дулом під густі зарослі, де лежить темна, плямиста маса.

— Гляньте, сеньйоре! — гукає він, перезаряджаючи рушницю. — Якби я не вбив цього плямистого дідька, він міг би добре пом'яти вас…

У цю хвилину Абелардо помічає в моїх руках націлену на нього рушницю і одразу похмурніє.

— Ось воно що! — каже він сумно. Потім, наче виправдовуючись, пояснює: — Я не міг інакше, мусив стріляти за вашою спиною, вибачте.

Ще просить пробачення!

А таргани уже десь далеко, далеко — тримаю в руці лише порожній капелюх.

Підходжу до великого ягуара, якого Абелардо застрілив саме в ту мить, коли він збирався стрибнути на мене з дерева. Якби не Абелардо, ягуар схопив би мене, мов кіт мишу.

— Спасибі, Абелардо, велике-велике спасибі!

— Ну, що ви, сеньйоре, за віщо? — відповідає кабоклу, ніяково всміхаючись.

Удвох витягаємо з гущавини вбитого майже двометрового чорного ягуара.

— Ми в царстві ягуарів, сеньйоре, — зауважує Абелардо.

— Атож, у царстві ягуарів, — повторюю тихо.

З джунглів повертаємося з багатою здобиччю: дві банки комах, «сліпа» змія і шкура чорного ягуара, яку несе на плечах Абелардо. Він влучив ягуарові в ніздрю, і куля, розтрощивши шийний хрящ, вилетіла збоку.

Після цього випадку не хотілось більше залишатися в джунглях, ми повернулись на стоянку.

Розпинаючи шкуру ягуара, я сказав Абелардо:

— Коли попливеш на Тапажос, візьмеш цю шкуру. За неї дадуть добрі гроші.

— Що ви, сеньйоре! Продасте самі, разом з іншими шкурами, Або залиште собі, може, згадаєте Абелардо Карнейро добрим словом.

— Ну, це я тобі урочисто обіцяю!

Згодом Абелардо приніс із лісу сачок і «сліпу» змію, яку ми відразу ж зачинили в клітку.

— Сеньйоре! Трьох жап замало для п'яти перекладин на човні. З навітряного боку задуває дощ. Добре було б прикрити човен з усіх боків.

— Так, але для цього потрібно ще п'ять-шість жап.

— Давайте сплетемо, — радо пропонує Абелардо.

Кабоклу в усьому допомагає мені, але я ніяк не можу розвіяти підозру до нього, не можу відчути себе з ним так, як з колишніми супутниками. Адже ми живемо у різних світах, і на межі цих світів лежить могила вбитого Пінто… А жаль. Якби не ця пригода, Абелардо був би хорошим помічником.

Човен Абелардо прив'язуємо на буксир до мого, вкрай навантаженого. Абелардо сідає навпочіпки у передньому човні і веслує. Прив'язаний ззаду човен заважає, тому пливемо досить повільно.

Годин через чотири по обіді припливаємо до бурхливого струмка, бистра вода якого ліворуч від нас впадає у Купарі.

— Ліворуч! — гукаю Абелардо. — Тут повернемо!

Я вирішив попливти вверх по струмку. По-перше, я ще не бував у цих місцях. А по-друге, тут буде цілком безпечно для Абелардо. Починаю звикати до думки, що Абелардо лишиться зі мною. Не можу його прогнати. Та й мені поміч. Удвох ми зберемо колекцію удвічі швидше. Перед поліцією якось виправдаюсь, до того ж це буде ще не скоро.

Абелардо, мабуть, догадується, що я думаю, бо повертає до мене своє мефістофельське обличчя. Вираз у нього такий, наче ми річкою Стікс входимо в похмуре царство мерців.

Джунглі по обох берегах струмка, сутінки непрохідних хащів, сплетення ліан, загадкова мовчазність і справді справляють дуже гнітюче враження.

Незабаром починає смеркати.

— Сеньйоре! Треба зупинитись і пошукати місце для ночівлі, бо темрява може застати нас зненацька, — вперше обзивається Абелардо відтоді, як ми пливемо цим струмком.

— Гаразд, звертай до берега!

Я допомагаю веслувати, і ніс човна врізається в густі зарослі.

Абелардо з допомогою теркадо енергійно прокладає шлях у хащах. Він обрубує гілля, розсікає ліани, виткі рослини. Утворюється досить широкий коридор, яким наш човен поступово просувається вперед.

Незабаром ми причалюємо до розмитого водою берега.

Надвечірнє сонце ледве пробивається крізь густі хмари. Над джунглями ще тільки сутеніє, а під деревами вже темно. Ліс такий густий, що здається, ніби над головою нависає чорна стеля. Внизу земля вкрита опалим листям — ні трави, ні моху тут немає. Сумний і грізний цей ліс.

Абелардо неспокійно оглядається навколо. Він у гіршому становищі, ніж я. Адже в мене є гамак, сітка від комарів, а в нього немає. Доведеться йому ночувати в човні, під навісом. Я співчуваю йому, бо сам дві ночі «насолоджувався» таким відпочинком.

А комарі вже почали свою сатанинську симфонію, завдаючи нам мук і страждань. Вони не знають, що в людини є руки, і тому спокійно сідають на нас Цілими десятками вбиваємо їх одним ударом, але від цього армія ненажерливих кровопивців не зменшується.

Швиденько розкладаємо багаття. Це трохи полегшує нашу долю.

Абелардо дістає з човна все потрібне для вечері. Зваривши юшку, смачно повечеряли нею та фариньєю.

Навколо густа темрява. Єдине джерело світла — жарини в багатті. Абелардо кинув на вогонь два оберемки хмизу, і через хвилину заклубочив густий задушливий дим. Хто знає, що краще: годувати своєю кров'ю комарів чи задихатися від диму? Мабуть, Абелардо теж стоїть перед такою дилемою, бо його крута лайка по-португальськи лунає на весь ліс…

— Сеньйоре, ви й завтра збираєтеся тут ночувати? — почув я його хриплуватий голос із густого диму, хоч самого Абелардо не бачив.

— Еге, тут! — відповідаю коротко. — Хочу оглянути джунглі і пополювати.

— Ну, сеньйоре! Тоді ці комарі вип'ють нашу кров до останньої краплини. Краще потрапити до рук поліції і сісти на тридцять років у тюрму, ніж терпіти знущання цих ненажер, — заперечує Абелардо, з усієї сили ляскаючи по собі і струшуючи десятки вбитих комарів.

Мені жаль Абелардо, і я запропонував йому спати разом в одному гамаку. Це, правда, не дуже зручно! Доведеться лягти головами в різні боки. Так сплять у лісових хатках бразільські подружжя, якщо їм бракує коштів, щоб придбати два гамаки…

Швидко вкладаємося спати. Гамак рипить від подвійного тягаря. Кілька комарів бринять під сіткою. Але з ними вмить розправляємося. Абелардо задоволений. Він солодко простягається в гамаку, притискаючи до мого вуха мозолі лівої ноги, яка спочиває на моєму лівому плечі. На щастя, в цих краях людина не дуже вибаглива — можна стерпіти на вухах і чужі мозолі… Так і засинаємо.

Під гамаком лежать наші рушниці. Одна іржава, стара, їй років тридцять. На її совісті людське життя. Але вона мирно лежить поряд з другою, як і хазяїн її поруч зі мною.

За ніч прокидаюся разів п'ятдесят, спина затерпла, але повернутися на другий бік не можу. Тепер тільки розумію, які неймовірні злидні можуть змусити двох людей спати в одному гамаку. Мозолясті ноги Абелардо цілу ніч дряпали мою щоку… Ніч темна, як те підземелля, а під сіткою така задуха, що навіть дихати важко. Мотуззя, яким гамак прив'язано до дерев, від кожного поруху жалібно скрипить. За сіткою дзижчать хмари комарів, а під ним пищить один, що заліз, видно, звечора. Даремно намагаюся знищити незваного гостя. Абелардо обережно махає руками в темряві, і щоразу його жорстка мозоляста підошва човгає по моєму підборіддю і щоках, що давно не бачили бритви.

Перспективи на наступну ніч дуже невтішні, але про те, щоб Абелардо ночував не в гамаку, я навіть не думаю. Адже йому теж не солодко.

До мене наближається звук рівномірного дзижчання і раптово зривається. Комар сів мені на ліве вухо. Я терпляче жду. Відчуваю, як комар стромляє жало. Вухо раптом запекло, засвербіло, але я навіть не поворухнувся. Чекаю, поки комар відчує цілковиту безпеку і поважчає од випитої крові. Тоді настане моя черга. У вусі коле, свербить, пече, як вогнем. Нарешті з несамовитою люттю і силою ляскаю долонею по вуху. В голові аж задзвеніло.

— Є, сеньйоре? — чути з другого кінця голос Абелардо, який поспішно приймає з моєї шиї босі ноги, грубі, мов терпуг.

— Та ніби вбив… — відповів я невпевнено, прислухаючись до задушливої темряви під сіткою. Я помацав вухо, воно мокре і липке. Це все, що лишилось від комара, який зіпсував нам півночі.

А за сіткою комарі аж кишать, заколисуючи нас своєю «приємною» серенадою. В лісі ще темно, іноді чути хлюпіт води, шурхотіння якоїсь звірини, що лазить у гущавині. Десь далеко впало старе дерево. Отруйні змії, полози, дикі звірі пожвавлюються в нічному лісі. Одні чигають на здобич, інші стережуться нападу.

А ми — що ж подієш — з розплющеними очима погойдуємося в гамаку між двома пальмами урукурі, з нетерпінням чекаючи світанку, який врятує нас від страждань.

Раптом тишу пічної темряви розтинає дике нявчання. Ми напружено прислухаємося, потім потихеньку підводимося в гамаку. Я беру рушницю.

— Ягуар! — шепоче Абелардо.

Це самка кличе самця. Вона недалеко, за якихось сто — сто двадцять кроків від нас. Нявчання почулося знову, і, нарешті, все затихло. Більше ми не чули ягуара.

А за сіткою лунає фортіссімо комарів. Скільки мук і страждань завдає ця дрібнота мешканцям джунглів?! Жорстоке тут життя і для людини, і для тварини, і навіть для цих дрібних комах.

Нам нічого не лишається, як сісти в гамаку, обпершись один об одного спинами.

Нарешті, світає. В нічній темряві починають вимальовуватись якісь силуети, контури. Все поринає в олов'яну сіризну, потім, наче під впливом чарівної палички, забарвлюються в бронзовий колір і згодом у золотавий.

Абелардо підняв сітку і, полегшено зітхнувши, зліз на землю. Я солодко простягаюся у просторому гамаку. Тим часом Абелардо роздмухує жар у вчорашньому багатті. Коли сухий хмиз спалахнув, кабоклу підкинув оберемок дров і підійшов до мене:

— Сеньйоре, можна взяти вашу рушницю? Піду в ліс.

— Бери!

Знаю, що кому хочеться знайти слід ягуара. Незабаром я теж вилажу з гамака. Навколо все мокре від роси.

Заварюю міцну каву. Абелардо десь у лісі майструє капкан на ягуара. Через годину він кличе мене глянути на свій витвір.

Йдемо довго, майже чверть години, поки, нарешті, добираємося до місця, де Абелардо поставив пастку.

— Ось! Обережно, сеньйоре, не доторкуйтесь!

Це був допотопний примітивний капкан. У розколотий стовбур набито цвяхів. Один кінець стовбура міцно зв'язано ліанами, а другий розчахнуто клином. Між розщепленим стовбуром Абелардо поклав об'їдки м'яса. Якщо ягуар доторкнеться до клина, половинки стовбура миттю зійдуться і цвяхи, прихопивши звіра за шкуру, міцно триматимуть його. Для того, щоб ягуар не втік разом з капканом, Абелардо прив'язав до стовбура здоровенну колоду, кілограмів на сто.

— Ну, сеньйоре, як вам подобається капкан?

— Чудовий! — усміхнувся я. — Тепер тільки треба, щоб ягуар попав до нього.

— Попаде! — впевнено відповів Абелардо. — Якщо не ввечері, то вночі або вранці.

Цілий день ми ходили, намагаючись не зчиняти шуму, не розмовляючи голосно, навіть не рубали дров. Я переглядав наловлених комах. Абелардо вудив рибу. Приніс на вечерю з півдесятка рибин. До капкана вирішили навідатися завтра.

Надвечір знову почалася шалена атака комарів. Їх літало стільки, що не можна було й хвилини всидіти на повітрі. Тому вечеряти довелося в гамаку, під сіткою.

Смеркає. Вогнище якийсь час освітлює нас, потім згасає. Незабаром усе навколо поринає в чорну темряву. І знову «приємний» відпочинок, знову гладимо один одному ногами щоки й вуха. Та що подієш? Іншого виходу немає.

Кричать десь папуги. Над нами по зеленому склепінню промчала зграя мавп. Це місце в джунглях, мабуть, прокляте самим богом, навіть мавпи не зупиняються на ночівлю, рятуючись від мільярдів комарів, що нависають хмарами.

Мовчки лежимо в гамаку, який від найменшого руху гойдається і рипить. Я та, мабуть, і Абелардо, думаємо про капкан, сподіваючись, що вранці побачимо в ньому ягуара.

Після нічних мук Абелардо вранці почуває себе кепсько.

— Сеньйоре, — звертається він до мене, — дуже вдячний вам за все, але я більше не можу так ночувати. Вам теж від такого сну не солодко, однак ви просто жалієте мене.

— Нічого, Абелардо! — втішаю його. — Щось придумаємо. За кілька днів сплетемо гамак з лика, як це роблять індіанські племена.

— Гамак — ще не все. Його можна сплести, але сітки не сплетеш, — каже Абелардо сумно.

— Це правда!

Ми йдемо на берег, де Абелардо виливає на мене двоє відер води, потім я на нього. Вогнища вирішили не розпалювати доти, поки не оглянемо капкан.

Беремо рушниці і йдемо по вчорашніх слідах у джунглі. Абелардо прямує попереду, розсікаючи повитиці, ліани й гілля, що заступають нам шлях. Недалеко від капкана кабоклу зупиняється.

— Тепер ходімо разом, сеньйоре.

Далі йдемо обережніше. Раптом стаємо мов укопані. Перед нами, кроків за тридцять, під гіллям і виткими рослинами на землі щось борсається.

— Є! — радісно вигукує Абелардо. — Я ж казав, що попадеться!

Де й поділася лагідність тубільця. В очах спалахує дикий вогонь. Абелардо вмить знову перетворюється в запального мисливця.

В ягуара жалюгідний вигляд. Він схожий на мізерну мишу. Задніми ногами хижак порозкидав навколо себе опале листя. Мабуть, рвався з усієї сили, бо зрушив з місця пастку, але потягти її за собою в нього вже не вистачило снаги. Тепер він не господар джунглів, а жалюгідний бранець…

Неприємне видовисько. Не люблю такого способу полювання. З більшим задоволенням зустрічаюся з хижаком віч-на-віч, перемагаючи його в чесній боротьбі.

Абелардо пристрілив звіра, розтрощивши йому дробом передню частину морди. Потім розламав капкан, витяг звідти неживого ягуара, оббілував його, забрав шкуру, і ми повернулися на просіку.

Другого дня прокинувся рано, на світанку. Витримуючи скажені атаки комарів, розклали багаття, сіли біля нього і втупилися в казанок, де кипіла чорна кава. Хоча з'їли чимало вареної риби піраруку, проте голоду не утолили.

І де дівається в цьому чорношкірому парубкові стільки м'яса?! Дивовижний апетит, Абелардо сидить біля вогнища сумний і ляскає по голому тілу, б'ючи комарів.

— Сеньйоре! — обізвався раптом він, рішуче глянувши на мене. — Я повертаюсь на Тапажос. Дайте мені, будь ласка, трохи в'яленої піраруку, сірників, кілька рибальських гачків, мотузку і ніж. Добиратимусь до Амазонки.

— Гаразд!

Не можу зрозуміти, що відчуваю в цю мить: полегкість чи жаль.

Я дав йому трохи харчів, з півдесятка патронів і шкури двох ягуарів.

— Нікому нічого не переказуєте? — спитав Абелардо. стоячи вже в човні, щоб негайно відпливти.

— Нема кому і нема чого переказувати. А повернусь невідомо коли. Може й не скоро. Тут чимало принад для мисливця й колекціонера.

— Ну, щасти вам, сеньйоре! — сказав на прощання Абелардо і відчалив од берега.

— Прощай, Абелардо! — промовив я сумно, стежачи за його човном. Абелардо звернув праворуч, ще раз оглянувся і через мить зник з очей.

Я залишився сам серед маленької галявини в джунглях, на березі безіменної притоки Купарі. Все навколо поринуло в могильну тишу. Хоч, вирушаючи в джунглі, я знав, що доведеться жити самотньо протягом сотень днів, мені стало чомусь важко.

Абелардо поїхав. Даючи кабоклу патрони, я взяв з нього слово, що він не стрілятиме в поліцію. Яка доля чекає Абелардо, не знаю. Може, почую щось уже, коли повернуся.

Відходжу на кілька кроків од вогнища, з якого клубочиться густий дим. За мною хмарою ринули комарі. Мені теж треба йти звідси. Людина не може жити серед мільярдів комарів. І взагалі, джунглі у цьому місці такі грізні й непривітні, що немає бажання лишатися тут. Краще пливти далі. Абелардо не витримав, утік. Тепер моя черга.

Полювання на видр

Уже два дні, як Абелардо залишив мене. Півдоби я плив до нової стоянки. Зупинився в рідкому лісі і відразу взявся лаштувати човен до вечірнього полювання. Беру з собою батарейний ліхтар, теркадо, рушницю і рюкзак. Весло кидаю в човен уже з берега. Наостанок підкладаю у багаття великий корч, щоб не загас вогонь і краще було орієнтуватись серед густих джунглів, коли повертатимусь. Яскравий промінь ліхтаря допоможе мені знайти видрячі нори, на які я натрапив удень. На комарів, що пищать навколо мене, вже не звертаю уваги, машинально розчавлюю їх на ти і, плечах, обличчі.

Як далеко заплив я від Тапажосу, на сто чи на сто-двадцять кілометрів, не знаю. Настрій у мене хороший, навіть дощ не може зіпсувати його. Вирушаю на човні вверх проти течії.

Під навісом з пальмового листя, який я спорудив на галявині біля струмка, палає вогнище. Всі речі я переніс під пальмове покриття, на безпечну відстань од вогню. Підвісив також гамак і накрив його сіткою. Клітки довелося поставити за навісом. Вони, правда, намокнуть, але це не біда.

Розмірено веслую проти течії. Незабаром вогнище лишається позаду. Я пливу серед густої темряви. Небо затягли низькі хмари. Навколо тиша, чутно лише плюскіт води. Човен час від часу треться об широке листя, коріння і ліани, що нависають низько над водою. Іноді в пітьмі врізаюсь у густі зарослі, проте пливу, не відхиляючись од курсу. Очі поволі звикають до темряви, і я вже розрізняю контури зелених стін, що височать обабіч. Важко буде знайти в темряві та ще в дощ видрячі нори на березі, адже біля них нема ніякого орієнтиру.

Хвилин двадцять пливу в темряві, потім засвічую ліхтар. Промінь метрів на тридцять освітлює берег, і я гашу ліхтар. Тепер ще гірше. Налягаю на весла, бо вода віднесла човен на кілька метрів назад. Хвилин через дві знову засвічую ліхтар. Нір не видно, і я пливу далі. Та незабаром на суцільній темній стіні помічаю ще темнішу пляму. Оце і є те місце, яке я тукаю! Тепер уже не гашу світла. Причалюю до берега і прив'язую човен до дерева.

А дощ не перестає. Усе мокре. Я теж змок до нитки. Залишивши рушницю в човні, з теркадо в руках видираюся по крутій, триметровій кручі на берег. Прикріплений до човна ліхтар освітлює видрячі нори.

З допомогою теркадо нарубую цілу купу гілля. Потім, ухопившись за товсту ліану, повисаю на ній — пробую, чи витримає мене. Вона трохи натяглася від ваги мого тіла, але не обірвалася. Взявши під пахву оберемок гілля і вчепившись за товсту ліану, опускаюся до першої нори.

Ліхтар добре освітлює берег. Дію швидко. Втикаю гілки гострими кінцями в одну, потім у другу нори. Напхавши півметрових гілок в нори, зверху затоптую їх. Після цього затикаю і третю нору, прикриту навислою з берега рослинністю. Добре було б позабивати ці звірині ходи ще й камінням, але де його тут знайдеш.

Упоравшись, вилажу по ліані нагору, витягаю встромлений у землю теркадо і спускаюся по мокрій кручі в човен. Світло гашу лише після того, як відчалюю од берега. Пливу без весла вниз за течією. Не поспішаю в темряві. Ось-ось має блиснути червоне сяйво — світло вогнища на стоянці. Переночую, а вже вранці поїду полювати на видр.

Нарешті, попереду на воді видно червонуватий відблиск. Чарівне видовище! Мені навіть здалося на мить, що я на батьківщині, пливу вночі річкою, а десь недалеко людське житло…

Незабаром я добрався до своєї стоянки. Багаття ще не згасло, воно жевріє червоним світлом.

Величезний корч дотліває. Ще в обід я назбирав сухого хмизу і тепер підкинув його у вогонь. Незабаром багаття знову весело спалахнуло. Душно, дихати важко.

А дощ без упину барабанить по навісу з пальмового листя.

На червоній поверхні води щомиті зринають і зникають мільйони бульок.

Вода стікає з листя, ліан, гілля. Комарів під дощем немає, проте під навісом вони аж кишать! Кілька залетіло навіть під сітку. Ну й завдали ж вони мені клопоту, поки побив їх усіх! Нарешті, я простягаюсь у зручному, гамаку. Лише тепер, коли ослабли м'язи, відчуваю, що страшенно втомився.

Уранці насамперед обливаюся водою з відра. Ніч минула спокійно. Розбудили мене чорні мавпи — ревуни. Мабуть, десь у хащах росте дерево кастанья, бо зграї ревунів збігаються туди з усіх кінців лісу.

Зелена змія з собаковидною головою, яку я піймав учора ввечері під своїм навісом, чогось неспокійна. Видно, розуміє, що попала в полон.

Коли я натрапив на неї між речами, то почував себе далеко неприємніше, ніж вона тепер… А втім, для мене це навіть корисно, бо насторожує зайвий раз. Адже в джунглях людину на кожному кроці підстерігає небезпека.

Після ранкового туалету кладу в човен сокиру, гарпун з довгим дерев'яним держаком, рюкзак, сідаю на весла і пливу швидко проти течії. Небо чисте, сонячне, як і вчора. Крім хлюпання води, не чути нічого. Перед човном викидається риба. Непогано було б поїсти свіжої юшки на обід. Це моя улюблена страва в джунглях. Учора ввечері в дощ мені не хотілося рибалити і варити вечерю. Тому поїв бананового повидла. Воно так остогидло мені, що сьогодні не хочу на нього й дивитися.

Роботи буде багато. Треба виловити видр, оббілувати їх, розвісити шкури, щоб сохли. Якщо почнеться дощ, то доведеться розвісити їх під навісом, хоч від сирих шкур дуже неприємно тхне.

Праворуч з'явився крутий берег з видрячими норами. Виткі рослини прикривають звірині ходи, але не від мого ока! Підпливши ближче, я побачив, що біля однієї нори розкидано гілля. Інші дві незаймані. Отже, з однієї нори звірі таки втекли. Шкода. А втім, це, мабуть, не єдине місце, де водяться видри.

Прив'язавши човен до товстого кореня, з сокирою і гарпуном вилажу на берег. Сокирою прорубую на схилі східці. Від тих видр, що втекли, навіть сліду немає. Вони, мабуть, не скоро наважаться вернутися сюди.

Обережно знімаю гарпуном глину з верхньої частини нори і витягую по одній гілки, якими набито нору. Зсередини чути пирхання, кумедне сопіння. Руками більше не виймаю гілок. Засовую гарпун глибоко в нору і, зачепивши гілля гаком, тягну його поволі. Вслід за зеленим гіллям витикається маленька, як кулак, голова видри. З розмаху б'ю гарпуном у потилицю звіра і витягую до половини важку тушу. А з нори вже поспішає, підштовхуючи першу, друга видра. Хоче вискочити на волю крізь вузьку щілину, яка утворилася між тушею вбитої видри і землею. Як тільки коричнева голівка виткнулася з нори, я знову піднімаю гарпун. Першу видру скочую до човна, а другу тягну, щоб тіло її прикривало вихід із нірки. Друга видра теж величезна. Тим часом з нори поспішає третя видра. Вона навіть не підозріває, що квапиться до своєї загибелі. Так само я вбиваю четверту, потім п'яту. Більше видр у цій норі немає.

Витираю піт з обличчя. Задушливе повітря насичене парою. Дощові хмари знову пливуть над самою головою. Здається, вони навіть чіпляються за дерева. Сонце вже давно сховалося.

Важко втриматися на крутому схилі, бо черевики ковзають по мокрій глині, як на льоду. З сокирою і гарпуном спускаюся до третьої нори. Знову прорубую східці в глині. Однак даремна обережність, з якою виймаю гілки з нори. Не видно жодної видри. Певно, ця нора була вже порожня ще звечора, коли я затикав її гіллям.

Спустившись із кручі, я поскладав у човен трофеї і відчалив. Течія швидко понесла важкий човен униз. Через хвилину крутий берег зник з моїх очей.

Причаливши, я повиносив з човна і поскладав біля кліток важкі туші видр. П'ять видрячих шкур — неабияка цінність! Шкурка видри коштує приблизно стільки, скільки шкура ягуара.

Близько півдня потратив я, щоб оббілувати видр. А з голими тушами просто не знав, що робити. Струмок перед стоянкою вузький, вода мілка. Кинути туші у воду, як це я робив на великих, глибоководних ріках, тут не можна. Якби в цьому струмку водилися м'ясоїдні риби, чорні піраньї, тоді інша справа. Але ж тут їх немає. Довелося поскладати туші в човен і відвезти подалі, на глибоке місце, де їх споживуть водяні мешканці.

Повернувся я на стоянку близько п'ятої години. Розіпнувши на гілках під навісом п'ять видрячих шкур, я облився з відра водою, взяв вудку і пішов до річки.

Шматок м'яса з видрячого стегна — добра принада. Настромивши його на гачок, я закинув волосінь, сподіваючись хоч що-небудь спіймати. Дуже-бо я зголоднів! Час за роботою так швидко промайнув, що не було коли навіть подумати про їжу.

Наступні дні я присвятив господарським справам. Сплів кілька жап і добре прикрив ними човен з обох боків. Тепер він схожий на величезного жука з зеленою спиною. Видрячі шкури теж висохли і лежать під навісом, згорнуті в трубку.

Вечірні роздуми

Зелений, непрохідний ліс, що вкриває схил гори, схожий на велетенський килим з чудовими візерунками. Місцевість тут вулканічного походження. Сотні ознак свідчать про колишню діяльність вулканів, про далекі часи, коли з-під землі виривалися гарячі маси лави. Прикритий низькими хмарами ліс скидається на безмежний зелений океан.

Я задоволено перечитую вечорами сторінки свого вже досить пошарпаного щоденника. Ніздрі вловлюють запах мокрого опалого листя, що починає гнити. Він нагадує мені осінь на батьківщині. Цілими днями я змушений сидіти під навісом. Дощ не вщухає. Краплини пробиваються навіть крізь покриття.

Самотність вже не пригнічує мене. Звик. Малярія теж не дуже турбує. Це, звичайно, не значить, що хвороба покинула мене назавжди. Просто хінін, цей чарівний рятівник, завжди зі мною. В запасі в мене ще сотні три таблеток. Такого запасу вистачить на весь час подорожі.

Патронів і сірників у мене теж вдосталь, проте я економлю їх.

Сьогодні після обіду я таки пішов на полювання. Побував на протилежному березі струмка, навпроти видрячих нір, і страшенно здивувався, побачивши біля самої води, недалеко від нір, трьох молоденьких, місяців по два, видренят, що ласували рибою. Безперечно, ці видренята тоді причаїлися в третій норі, яку я вважав порожньою. Якби я трохи підождав, то міг би піймати їх. Молоденькі видри рідко попадають у полон до мисливця. А я проґавив таку можливість. Ну. та нічого не вдієш. Тепер жаліти нічого: що з воза впало, те пропало. Я байдуже стежу за звірятами. В мене нема бажання ганятися за ними. Видренят нелегко прогодувати. Довелося б по півдня ловити для них рибу.

Ссавців не люблю тримати в клітках, бо з їхнім харчуванням багато клопоту. Якщо в клітку попадає сита змія, то я не маю з нею мороки кілька тижнів. Згодом годую ящірками і жабами. Буває й так, що змія в неволі не хоче нічого їсти і здихає. Лишається обдерти шкуру, що значно менше коштує, ніж жива змія. Та без цього не обходиться.

Я зібрав уже велику колекцію гадів. В одній клітці в мене живуть шість змій: «двоголова», що поїдає термітів, зелена з собаковидою головою, два невеличкі, майже двометрові полози, яких я піймав біля стоянки. Вони саме полювали на ящірок між корінням зваленого дерева. Вчора надвечір піймав двох отруйних змій — чорноголових коралових кобр.

Сьогодні моя колекція ні на що не збагатилася, крім комах.

Натрапити на звіра у джунглях не так легко. Особливо у бразільських джунглях, що не такі-то вже й багаті на звірів, як дехто вважає. Іноді цілими годинами доводиться нишпорити по хащах, долати сотні перешкод, поки щось уполюєш. Тільки світ комах ніколи не підводить колекціонера. Його багатства невичерпні. Звичайно, щоб піймати рідкісну комаху, тут теж треба добряче попрацювати. Колекціонер і мисливець у джунглях Бразілії мусить бути однаково добре обізнаний із зоологією, ентомологією, герпетологією, орнітологією[7], крім цього, повинен добре знати життя водяних тварин і ботаніку.

Багато страждань і лиха випало на мою долю в джунглях. Проте було чимало й радісних, щасливих хвилин.

Пообідавши, я наловив риби. Ввечері приємно буде посидіти біля вогнища за казанком юшки. Вода в струмку з учорашнього дня ще більше піднялася. Вже навіть з-під навісу бачу дугастий дашок над човном. Учора ввечері його ще не було видно. Він ховався за берегом. Ледве встигаю витягати нігтями з шкіри лісових кліщів, які завдають нестерпних мук. Малесенькі червоні муквіми, мабуть, найнеприємніші створіння на світі. Місце на шкірі, де впинається цей паразит, дуже свербить.

Досі я полював лише вздовж берегів струмка. В глибині лісу побував тільки один раз. Джунглі стоять над річкою велетенською зеленою стіною. Струмок подекуди глибокий. У вузьких місцях його глибина досягає п'яти-шести метрів. У ширших — двох-трьох метрів. У літню, суху пору року вода спадає майже на дві третини, і тоді рибалити значно легше, ніж тепер.

Купарі від мене десь у західному напрямі. А чи далеко? Не знаю. Мабуть, кілометрів за п'ятдесят-шістдесят. Тут, на берегах цього невідомого струмка, я вже не побачив стежок, утоптаних колись збирачами каучуку. Може, людська нога ще й не ступала на цій землі, що простяглася на кілька десятків тисяч квадратних кілометрів?

Струмок веде в невідомі нетрі. Земля навколо вкрита вологим опалим листям. Куди б не пішов, скрізь густі, непрохідні хащі. Ця місцевість лежить, певно, вище за багнисті місця, тому тут майже немає чагарників. Береги вкриті високими деревами, між якими тягнуться до сонця молоді деревця. Вони такі тонкі, що поламалися б, якби густе сплетення ліан і повитиць не підтримувало їх зеленого верхів'я. А над усім цим панує могильна тиша.

Другого дня знову вирушаю в хащі. Перекидаю на плечі багатостраждальний рюкзак, якого прикріпляю ще й до пояса, щоб не заважав мені стрибати. Вінчестер беру в руки. На рушниці немає ременя. Та він і не потрібен. У хащах не можна ходити із зброєю за плечима, бо там на кожному кроці чатує небезпека. Рушниця завжди мусить бути напоготові, щоб у першу-ліпшу мить можна було вистрілити.

Безумовно, щоб жити в джунглях і колекціонувати та полювати, треба мати міцне здоров'я і бути хоробрим. Бо, навіть не захоплюючись отруйними зміями й хижими звірами, можеш раптом опинитися віч-на-віч з ними. Тоді не скажеш: вибачте, я цікавлюсь тільки комахами.

Боа констриктор

Час плине швидко. Пройшовши півгодини густим лісом, я раптом зупиняюсь мов укопаний. З-під сплетення ліан на мене дивиться холодними, різноколірними очима величезний полоз. Такого велетня я досі ще не зустрічав. Він лежить на опалому листі, скрутивши своє могутнє тіло в кільця. Видно, що боїться мене. Мабуть, ніколи не бачив людини. Це перший боа констриктор, якого розглядаю в джунглях зблизька. Можливо, полоз помітив мене раніше, ніж я його. Корпус змії час від часу злегка пересмикується. Голова в боа більша за добрячий людський кулак. Гад підводить її сантиметрів на п'ятнадцять над товстенним верхнім кільцем свого тулуба. Погрозливий рух голови, насторожені рухи… Змія не зводить з мене очей… Може, полоз збирається кинутися на мене? Відстань між мною і цим барвистим велетнем, на мій погляд, досить велика, щоб він міг зненацька напасти. Луска на тілі боа констриктора крупна і груба. Це свідчить про те, що лісовий велетень дуже старий. Проте сила в нього неймовірна! Гад може розчавити будь-якого ссавця — дикого кабана чи оленя.

Товста, зморщена шкура різнобарвна, хоч кольори від часу вже поблякли. Блискучі очі дивляться на мене з холодним блиском, від якого на спині бігають мурашки. Під очима в змії шкіра коричнева, далі світле кільце. Ясно бачу нижню і верхню губи, страшні щелепи, химерні ніздрі в зигзагоподібних візерунках. Завбільшки такі, що можна в них запхнути по горошинці чорного перцю.

Раптом полоз завмер. Нижнє, найтовще, кільце, що лежить на опалому листі, приплюснуте вагою верхніх кілець, таке високе, що на ньому можна сісти, як на стільчику. Проте я не бажаю користуватися такими меблями.

Мій вказівний палець уже на спусковому гачку рушниці. Я цілюся в голову гада. Такого велетня бразільських джунглів не піймаєш живим, тож треба взяти цього рідкісного плазуна хоч мертвим. І полоз, і я — наче закаменіли. Стежимо один за одним. Я ледве-ледве ворухнувся, а полоз уже подався назад верхнім кільцем і головою. Боа констриктор нападає блискавично, кидаючись на жертву, мов на стальних пружинах. Шлунок полоза не віддувається. Отже, плазун голодний і тим небезпечніший.

Міцніше притискаю до плеча приклад рушниці. Кінчик прицільної мушки точно наведено на широку голову полоза. За чотири кроки куля дум-дум розтрощить цю голову так, що препараторникові в музеї доведеться з нею чимало поморочитися, щоб відновити її.

Плавно натискаю на спуск. Наче грім, лунає постріл.

Крізь синювато-сірий димок бачу, як величезний полоз звивається в передсмертній агонії. Половину голови удава розтрощено.

Димок розвіявся, луна від пострілу завмерла в джунглях. З гущавини чути тільки шелест звірів, що тікають від небезпечного місця.

Полоз кілька разів сіпнувся і застиг нерухомо на розкиданому опалому листі. Півголови в крові, одне око залишилося ціле, воно ще блищить, але це вже передсмертний блиск.

Застрелений полоз важить понад центнер. Я навіть не пробую витягти його на зручніше місце в лісі. Хоч до стоянки не більше як п'ятсот кроків, але такої ваги не дотягти.

Тож обрубую гілля і ліани навколо полоза. Про вулканічну гору, на яку я сьогодні збирався, вже не може бути й мови. Зустріч з боа констриктором перешкодила добратись до неї.

Я кладу рушницю, рюкзак і коротким гострим ножем розрізую тверду, жовтувату шкуру удава від голови до хвоста. Шкура на череві хвоста товста і тверда, як у каймана.

Лише після обіду я закінчив обдирати шкуру. Скручена в рулон і перев'язана повитицею вона лежить біля туші полоза.

Зібравши речі, беру на плече шкуру полоза, що важить кілограмів п'ятнадцять. Волога, свіжо обдерта шкура торкнулася шиї… Це досить неприємне відчуття. Я трохи відсовую її до плеча.

Тушу вбитого удава доведеться залишити на місці, хоч кістяк гада теж дуже цінний. Але в цих умовах я не зможу виварити його. А завтра туша вже смердітиме так, що й близько не підійдеш.

Скорочую денну дозу хініну. Ковтаю по дві таблетки лише вранці і ввечері. Бережу шлунок. Але вживати ліки мушу, бо лихо тут, у джунглях, не спить.

Знову випогодилося. Сонячне проміння пробивається крізь хмари і рідкий туман. День зовсім як літній. З-під намету вже видно не тільки дашок, але й половину човна, настільки піднявся рівень води. Човен прив'язаний під берегом. Він для мене порятунок, коли якесь лихо.

… Це трапилося три дні тому. Повернувшись на стоянку з шкурою полоза, я зрубав молоду пальму, щоб обдерти кору, наробити кілочків і на них розіпнути шкуру плазуна для просушки. І раптом ногою наколовся на стирчак. Я витяг його, але гостряк, видно, зламався, бо, коли я ступив, п'ята страшенно заболіла.

Права п'ята сьогодні дуже болить, навіть коли не ступаю на неї. На пробиту ногу стаю тільки на пальці. Взутися не можу, бо п'ята опухла й почервоніла. А в тому місці, де обламався стирчак, з'явився білий кружечок. Нариває. Про те, щоб піти в джунглі полювати, — і думати нічого. Лишається збирати комах біля стоянки. Шкандибаю, прямо каліка! П'яту страшенно сіпає. Все більше дошкуляє неймовірний біль… Я у відчаї. Добре, що хоч не болить голова, печінка, що апетит хороший і малярія не турбує. Доведеться почекати, — поки нарив прорве. Сподіваюсь, зараження крові не буде.

Нога болить уже в кісточці. Це я відчув сьогодні вранці. Більше того: біль поширюється на всю ногу. Не тішить мене навіть розіпнута шкура полоза…

Оглядаю клітку з живими зміями. Даремно я впустив сюди двох молодих полозів. Нелегко буде виловити їх з-поміж отруйних змій, що блискавично нападають на противника. Тільки з «сліпою» змією, очевидно, не матиму мороки.

А втім, рано ще сушити голову над цією проблемою. Тепер мене найбільше непокоїть нога. Вона помітно розпухла. Відчуваю, що в мене навіть піднялася температура. Термометр лежить у коробці з медикаментами. Я не збив його після останнього змірювання температури, і ртутний стовпчик показує 40 градусів.

Уже пізній ранок, а я ще не снідав. Не хочеться розпалювати вогнища. Спрага жахлива — у відрі майже немає води, так багато п'ю. Язик і горло сухі. Це вже ознаки гарячки. Так і є: температура — 38,9 градуса. Наливаю в кую води і насипаю в неї добру дозу кристаликів марганцівки. Вода вмить стає темно-фіолетова. Вирішив розрізати нарив гострим лезом ножа. Іншого виходу немає. Ніж і так гострий, але я ще підточую лезо. Потім промиваю ніж і руки в міцному марганцевому розчині. Шкіра на руках ураз почервоніла. Отже, для операції все буде «стерильне». Праву ногу кладу на ліве коліно і швидко надрізаю білу пухлину. Гній фонтаном бризкає з рани…

Одразу стає легше — вже не пече п'ята і не шпигає так в ногу. Видавлюю зсередини гній, промиваю рану майже чорним розчином. Здається, все правильно. Тепер треба стежити, чи не з'являться характерні для зараження крові темні плями. Якщо з'являться, доведеться негайно добиратись на Тапажос

Добре промивши рану, перев'язую ногу бинтом і заліплюю лейкопластирем. Обережно стаю на неї. Трохи болить, проте не так, як перед «операцією». Можна було б навіть помаленьку ходити, але краще почекаю.

В обід пухлина спала, почервоніння теж зійшло. Значить, усе гаразд. Залишаюся далі колекціонувати.

Отаке буває. Не треба ні нападу ягуара, ні укусу отруйної змії чи комахи, щоб смерть забрала людину. Для цього, виявляється, досить маленького стирчака з пальмової кори…

Рана поволі заживає. Минуло п'ять днів відтоді, як я застрілив полоза. Величезна шкура плазуна вже висохла. Я згорнув її, як килимову доріжку. Посередині ширина шкури досягає сантиметрів сімдесят. Перев'язую рулон, діаметр якого близько шістдесяти сантиметрів, мотузкою і кладу до інших шкур.

Вже потроху ступаю на п'яту, навіть можу узутися. Якщо рана гоїтиметься так і далі, то через два дні буду здоровий.

Над шкурами літають дрібні оси, але чомусь не сідають на них. А от мурашки — ці часто навідуються до шкур, щоб вигризти залишки м'яса. Добре, що хоч шкур не чіпають.

Як жахливий сон згадую ті дні, коли сидів з хворою ногою, прикутий до одного місця.

З якою радістю я вирушу завтра вранці на вкриту густим лісом вулканічну гору, котру так давно збирався відвідати. А поки що даю лад своїм речам, запаковую комах, щоб згодом надіслати їх в Угорщину.

Пополудні починаю рибалити. Я так давно не їв смачної юшки. Проте сьогодні мені не щастить. Ось уже більше години поплавок погойдується на воді, а риба не клює. Ніби вся повтікала звідси. Тінь довшає. Вечоріє, а я ще й не обідав. Підкидаю в багаття дров Вода в казанку википає, а риба не ловиться. В'ялена пірарука і фаринья вже надокучили. Однак коли нічого не вловлю, доведеться набивати шлунок ними.

Доливши в казанок води, беру з собою в човен останні банани, що вже почорніли. Треба чимось пообідати. За час хвороби я поїв майже всі банани й апельсини. В цьому мені допомогли й мурашки… Тепер доведеться харчуватися тим, що дадуть джунглі і річка, яка сьогодні до мене щедра, ніби мачуха.

Кілька разів виймаю з води гачок з наживкою. Шматок засмаженого м'яса — незайманий. Я міняю принаду і нюхаю м'ясо. Та воно ж смердить! Ось чому риба не бере його! Запах шкур та зміїного посліду такий міцний, що м'ясо засмерділося. І хто б міг подумати, що тут така капризна риба?! Чорна піранья — не перебірлива, але в цій річці її немає. Що ж, пошукаю якусь іншу принаду. Юшку буду їсти, видно, пізно, аж увечері.

Вирушаю в ліс шукати принади. Далеко в гущавину вирішив не забиратись, бо п'ята ще трохи ниє. Взяв із собою рушницю. Добре було б підстрелити якогось невеличкого звірка або птаха для наживки, йду вздовж берега вниз за течією. Сюди звірі приходять на водопій. Серед них трапляються і дрібні гризуни. От якби вполювати лінивця. На смак його м'ясо схоже на баранину.

Скрізь звисають ліани, виткі рослини, часто зустрічаються орхідеї. Ось у цього виду орхідеї, мабуть, немає квітів, лише листя. Повітряне коріння густо обплітає гілки і листя. Наді мною бринять оси, різні комахи. Я можу лише пошкодувати, що не взяв із собою сачка.

Кроків за шість переді мною в опалому листі копошиться біло-чорний, з дрібними візерунками і цяточками на шкурі тежу — збирає жуків. Шкура цієї ящірки коштує досить дорого. Постріл. Куля пройшла крізь голову тежу. Я кладу плазуна на трухляву колоду, щоб по дорозі назад забрати. М'ясо його використаю для наживки, хоч не знаю, чи годиться воно.

Перезарядивши рушницю, прямую далі.

Пройшов ще кроків сто. Навколо тиша. Ніде ніщо не шелесне. Ліс стає густіший. Сюди вже не пробивається надвечірнє сонце. Я кілька разів бував тут і знаю, що трохи нижче росте величезне дерево кастанья, під яким лежить багато горіхів завбільшки з дитячу голову. Може, там натраплю на якогось звіра? Ці горіхи люблять зайці і пекарі.

Ліани, повитиці, стовбури колючих пальм — усе змушує бути обережним. На власному гіркому досвіді я переконався, якого лиха вони можуть завдати. Пролажу під зваленими трухлявими стовбурами дерев або ж обходжу їх. Нарешті, опиняюсь біля величезного горіха. Крона його така густа, що під деревом аж темно. Серед горіхів копошаться кілька чорних звірів. Це пекарі — дикі кабани. Кожен з них важить з півцентнера. Вони досить ситі. М'ясо їх смачне.

Пекарі ще не побачили мене. Вони ласують горіхами. Один з них нишпорить в опалому листі трохи осторонь від інших.

Постріл. З дула виривається синюватий димок. Куля влучила кабанові прямо у вухо. Табун пекарі вмить зникає. Проте на опалому листі один таки залишається. Він навіть не збагнув, звідки прийшла смерть.

Підходжу до вбитого пекарі, перезаряджаю рушницю і тільки тоді ставлю її до стовбура горіхового дерева. Беру на плече м'якого, ще теплого кабана. Він досить важкий. Тепер у мене на вечерю буде чудова свіжина. Взявши рушницю за дуло, повертаюсь до стоянки, прихопивши по дорозі вбиту ящірку. Вона вже задубла. На місці, де її пробила куля, копошаться мурашки. Ідучи гущавиною, не бачу нічого на відстані десяти кроків. Усе перед очима закриває суцільна зелень. Важко навіть повірити, що поблизу стоянка мисливця. За зеленою завісою, наче за залізною стіною, нічого не видно.

Незабаром вибрався з лісу на галявину і скинув з плеча важку ношу.

Надвечірнє сонце забарвило все навколо у червоний колір.

Я весь мокрий від поту. До тіла поприлипало лісове сміття. Дивлюсь на плече, чи не поналазило кліщів з шкури дикого кабана. Ні, вони ще не збагнули, що їхній хазяїн здох. Але незабаром відчують це і повилазять, бо навіть кліщі не люблять жити в мертвій шкурі.

Смеркає. Різке голубувате світло карбідного ліхтаря розливається під навісом і освітлює розіп'яті на ящиках шкури пекарі та ящірки. Поповнюється моя колекція. На світло карбідного ліхтаря летять різні комахи, великі нічні метелики. А що як влаштувати нічне полювання на комах? Для цього розвішую на гілках простирало, щоб два кінці його звисали аж до землі, а перед ним ставлю ліхтар. Комахи, метелики летять на світло, вдаряються об простирало і падають на землю. Мені лишається тільки підбирати їх. Це зручний спосіб.

Десь о другій годині ночі закінчую полювання. Поклавши на ящик ліхтар, вибираю найцінніших комах. Сьогодні наловив їх чимало. Банки і коробки майже повні.

На плоскогір’ї

Що привело мене сюди, змусило вилізти на вершину гори, яка мов володар височить над джунглями? Сам не збагну.

Може, я зійшов сюди, щоб окинути зором безмежні джунглі, оповиті туманом?

Чи, може, щоб подихати свіжим повітрям?

В усякому разі, мрія моя здійснилась. В розірваній майці, коротких штанях, шкіряних гамашах, черевиках і в бразільському солдатському капелюсі стою на вершині.

Праворуч схил дуже стрімкий. Він стає пологішим аж там — ген-ген унизу.

Гірський хребет заріс лісом, лише подекуди із зелені видніються голі скелі.

Гора біля вершини руйнується від часу. Але руйнування відбувається дуже повільно — за сотні тисяч років, може, на один метр. Час не квапиться, йому нікуди поспішати.

Внизу, під склепінням густих джунглів, вирує життя мільйонів живих істот, що борються за своє існування. А тут, на горі, в природі панує цілковитий спокій. Яскраво світить сонце, і плавно літають різнобарвні метелики. Надзвичайно багатий світ комах відкрив я тут під трухлявими стовбурами. Не можу намилуватися красою і розмаїтістю барв жучків і метеликів. Здавалося б. я повинен уже збайдужіти до них. Навпаки. Цей світ з новою силою полонить мене. Джунглі щоразу роблять мені радісні сюрпризи.

Дивлюся на природу і проймаюся думкою, що я тут не самотній. Уночі на світло ліхтаря летять комахи. Найменший звук примушує мене щоразу насторожуватись, чекати зустрічі з невідомою істотою. Навколишня чарівна краса полонить мій мозок, серце і душу. Відчуваю невимовну насолоду, милуючись з вершини гори природою. Я закоханий в сонячне проміння, в палаюче вогнище серед темряви так само, як і в блискавку або грім серед ночі. Мені двадцять чотири роки і, може, цим пояснюється моє захоплення красою природи.

З вершини спускаюся на вулканічне плато. Повалені стовбури дерев, трухляві колоди, вивернуті з корінням велетенські дерева лежать на терасі, що утворилася під час останнього виверження вулкана. Звідси ще важче знайти серед зеленого килима місце, де протікає струмок. Повітря тут зовсім не таке, як у низинних місцях. Дихати значно легше.

Сонце вже було високо, коли я закінчив оглядати плато. Внаслідок старанної праці до банок попало стільки рідкісних комах, що я навіть і мріяти не міг. Красиві жуки, дюжина різних павуків і скорпіонів з довжелезними щупальцями, польовий кліщ з зеленою спинкою і червоним черевцем та ще багато інших комах. На все це я згаяв не більше трьох годин.

Сівши на краю скелястого плато, сортую по коробках сьогоднішні трофеї, вартість яких дорівнює вартості шести ягуарових або видрячих шкур.

Сонце і тут пече, але не так безжально, як унизу. Якби це плато було ближче до струмка, я неодмінно перебрався б сюди. Тут навіть комарів немає. Але план мій нездійсненний: дуже далеко від води.

З рушницею в руці і рюкзаком за плечима спускаюся по скелі вниз. Незабаром входжу в хащі. В районі Купарі я ніколи не бачив такого своєрідного рельєфу, як тут, ніколи не дихав таким свіжим повітрям. Навіть забуваю про важкі умови життя в джунглях і про свою самотність…

Тріщить під ногами сухе гілля, котиться вниз каміння. З того боку горн легше було підніматися. Певно, легше було б і спускатися. Правда, видряпуючись на гору, я теж обливався потом, піднімався кілька годин. На кожному кроці можна зірватись у прірву. Тому спускаюся дуже обережно. Нарешті, досягаю підніжжя гори. Внизу схил не такий стрімкий, зате ліс густіший. Ліани перегороджують дорогу, з кожною хвилиною йти важче. Повітря стає задушливе. Я вже весь мокрий від поту. Майка, взявшись плямами, прилипла до тіла, короткі штани в поясі теж мокрі, шкіряні гамаші поприлипали до ніг, а в черевиках грудки землі змішалися з потом, панчохи зібгалися і муляють.

Наді мною проносяться зграї коричневих і чорних мавп. Іноді випурхне птах. Блискавично прошмигують зелені та рябі ящірки, майже метрові хамелеони.

Джунглі навколо живуть своїм життям. На перший погляд, воно здається одноманітним, але, приглядаючись, можна щоразу побачити щось нове, бути свідком цікавих подій. Пробираюся далі в надії побачити десь змію. Хоч колекція змій у мене велика, не завадить поповнити її.

Можливо, досі я був дуже нетерплячий, бо в мене був приступ малярії. Мабуть, цим пояснюється, що ходив я по хащах з шумом, від якого втікали змії, дуже чуйні до звуків. Та й змій тут не так багато, як хотілося б.

Крізь зелену стелю джунглів в одному місці пробивається яскравий промінь. Я підходжу і стаю під нього. Тінь падає на схід. Отже, треба обігнути гору, щоб вийти до струмка, який тече паралельно течії Тапажосу, але в протилежному напрямку. Їх зв'язує Купарі. Тапажос звідси кілометрів за сто двадцять — сто сорок.

Попереду, за густою стіною ліан і хащів, блиснула поверхня озера. В літню пору воно висихає. Значить, іду правильно, але просуватися важко, бо грунт під ногами в'язкий, а хащі майже непрохідні. Попереду нічого не видно вже навіть за п'ять кроків. Раптом переді мною стрибнув у гущавину переляканий золотий заєць з червонуватою шерстю. Я не вистрілив у нього, щоб не зчиняти шуму.

Навколо мене починають дзижчати комарі. Отже, десь недалеко болото.

Вологе опале листя не шарудить, я ступаю по ньому, як по м'якому килиму. Майже щохвилини присідаю навпочіпки, вдивляючись у гущавину, чи не побачу чогось цікавого. З великим задоволенням вбив би пекарі, щоб засолити добрий шмат м'яса. Згадав гуляш, який я засмажив недавно з цибулею і міцним червоним перцем по-угорськи. Якби тільки не ота фаринья. Не люблю я цього замінника хліба.

Пройшов ще кроків п'ятдесят. Болото вже чавкотить під ногами. Довелося звернути ліворуч, ближче до скелястого підніжжя гори. Незабаром виходжу на своєрідну косу серед в'язкого грунту, яку омиває кришталево чисте дощове озеро. Крізь півметрову глибину просвічує вкрите опалим листям дно, затоплені гілки дерев, стовбури. Біля одного дерева помітив послід ягуара і свіжорозкидане листя. Видно, хижак був тут недавно.

Міцно стискаючи рушницю, обережно іду вперед. Може, ягуар десь поблизу? Я такий стомлений, що навіть не відмахуюсь од комарів.

Просуваюсь поволі, крок за кроком; обережно відгортаючи гілки, ліани, пролажу попід густим сплетенням, обминаю колоди. По чорній бороді стікає солоний піт. Шкіра під вусами і бородою страшенно свербить. Знову присівши навпочіпки, оглядаю земляну косу. Вся вона вкрита густопереплетеними ліанами і повитицею… За цим сплетенням помічаю відблиск води. Значить, земляна коса кінчається. Далі йти не можна.

Раптом з гущавини пролунало голосне сопіння. Потім серед німої тиші почулося цмокання, шарудіння листя і плюскіт води. Приглядаюся пильніше і бачу крізь сплетення ліан та густе гілля нахилену над водою величезну, сильну голову ягуара з короткими вухами. Крім голови, не видно нічого. Шию, тулуб і ноги закриває гущавина. Якщо ягуар відведе голову трохи назад, я вже не побачу його. Отже, навряд чи зможу заволодіти цінною шкурою. А втім, справа не тільки в цьому: коли ягуар помітить, що єдиний шлях у джунглі відрізаний, він може напасти на мене, адже відстань між нами усього якихось вісім кроків.

Тож не гаючись цілюсь. Постріл лунає серед тиші як грім. Напруження, яке скувало мої нерви, враз минає.

А по той бік зеленої завіси підкидається підстрелений ягуар. Він крутиться, наче дзига, то падає, то з передсмертним хрипом спинається на ноги. Але сили покидають його. Постріл був влучний і дуже вчасний, бо відстань вісім кроків для такого сильного хижака — ніщо.

Підбираюся ближче. Хижак лежить на боці. Дробинки розірвали йому нижню частину морди, і тепер з пащі стирчать страшні ікла. Вони вже не шматуватимуть більше нікого.

Перезарядивши рушницю, чекаю ще хвилин п'ять.

Тоді підповзаю до звіра попід ліанами і кладу на землю рюкзак з банками й рушницю. Штурхаю ягуара ногою. Він не ворушиться. Здох.

Витягши ягуара на горбочок, єдине сухе місце на земляній косі, гострим лезом короткого ножа надрізаю м'яку шкуру від морди до хвоста, потім шкуру на ногах. Це самка. Шкура легко відстає од м'яса.

Оббілувавши ягуара, я скотив тушу на опале листя, згорнув шкуру і перев'язав її повитицями.

Піт градом котиться по обличчю, шиї, по спині і грудях. Помивши у воді закривавлений ніж, зав'язую шкуру ще раз мотузкою, надіваю рюкзак, беру рушницю, кладу на плечі майже двадцятикілограмову шкуру і виповзаю із заростей.

Добре, що я перед цим не вистрілив у золотого зайця, бо злякав би ягуара пострілом.

Я задоволений і веселий, але дуже стомлений. З самого ранку не відпочивав, а до стоянки ще далеко. Нелегкий буде шлях до струмка з важкою шкурою ягуара на плечах.

Нарешті, бачу попереду світлу, залиту сонцем пляму в напівтемряві джунглів. Колись у цьому місці з корінням вивернулося величезне дерево. Природа вже трохи залатала прогалину. Але мине ще багато часу, поки вона заросте зовсім.

Тінь довшає. Мабуть, уже пів на п'яту. Поспішаю, щоб встигнути ще розіп'ясти свіжу шкуру, бо як підсохне згорнута, то важко буде її розправляти.

М'язи аж тремтять від напруження, плече затерпло, але відпочивати не можна, бо часу обмаль.

Нарешті, добираюсь до стоянки і з полегкістю скидаю з плеча свою ношу.

Вже сутеніє.

Самотність. Лихоманка

На батьківщині в мене було романтичне уявлення про красу тутешнього життя, про насолоду від полювання і колекціонування. Тепер ця романтика зблідла. Джунглі, особливо після приступу малярії, посіріли в моїх очах, навіть зелень не здається вже такою яскравою. Лихоманка страшенно мучить мене. Нічого не хочеться робити. Тільки лежав би, лежав і гойдався в гамаку. Поринаючи думками в далеке минуле, я зупиняю погляд на покрівлі з пальмового листя. Єдині мої гості — комарі, які прилітають без запрошення, приносячи з собою чимало прикрих хвилин.

Крім комарів, мене відвідують ще кліщі, про яких я вже згадував. Шкіра аж свербить від них. Доводиться вилізати з гамака і вишкрябувати цих паразитів. На щастя, кліщі чомусь ніколи не чіпляються за спину — мабуть, їм там не до вподоби. Вони найчастіше впинаються в м'які місця на шиї або під пахвами.

Через кляту лихоманку, комарів і кліщів настрій страшенно псується. А тут ще й гнітюче почуття самотності…

Такий душевний стан людини в джунглях називається лісовою хворобою.

Проте коли я здоровий, то дивлюся зовсім іншими очима на «зелене пекло». Тоді я знову стаю закоханим у джунглі.

Вчора ввечері я почував себе дуже погано, настрій був жахливий. А сьогодні, відпочивши, набравшись сил, бачу навколо чарівний світ. Мене охопило бажання полювати, щось робити. Мандрівка в джунглі здається такою привабливою.

Мабуть, лише аскети минулих століть могли жити в таких умовах і то тільки тому, що нестатки їм імпонували більше, ніж зручне цивілізоване життя. Мені теж більше до душі дикі джунглі, все те, що я знаходжу в хащах, — ніж життя в несправедливому суспільстві. Щоправда, я сам тут здичавів… Чого доброго, якщо колись потраплю в жіноче товариство, то вже не зможу іі вклонитися як слід.

Кроків за десять від навісу протікає струмок. Могутня зелена стіна, що височить на протилежному березі, вітає мене як давнього знайомого. Мої друзі в джунглях — зорі на нічному небі, сонце, навіть хмари і тропічна злива. А найвірніший друг — рушниця.

Сьогодні з самого обіду ходжу по хащах. Раптом натрапляю на гадюку. Аж зрадів. Це ж парелхейра! Блискавично притискаю її прикладом до опалого листя нижче довгастої голівки. Роблю це обережно, щоб не передавити шиї. Півтораметровий змієїд, що живиться здебільшого кораловими зміями, шалено звивається навколо приклада, б'є по землі хвостом, а довгий тонкий язик блискавично рухається. Присівши навпочіпки, хапаю лівою рукою змію за шию якомога ближче до голівки. Гад обвиває мою ногу і відчайдушно б'є хвостом. Але це мене вже не турбує. Я знімаю з голівки приклад і встаю.

Змія з світлим черевом, наче стрічка, звивається в руці. Гадюка сичить, висовуючи язик.

Парелхейра зустрічається досить рідко. Вона вилазить на вертикальні предмети, наприклад на стіни, дерева. Це такий цінний екземпляр, що я, боячись пошкодити, навіть не прив'язую гада до палиці.

Стискаючи пальцями зміїну шию, поквапливо пробираюсь крізь хащі до стоянки. За рік мені пощастило піймати лише дві парелхейри.

Тонка змія обвила моє зап'ястя. Я й сам допомагаю їй обвивати свою руку, бо так легше нести плазуна. Міцно стискаю шию змії, але так, щоб не задушити плазуна. Через якийсь час мої пальці мліють, хочеться випростати їх, біля зап'ястя руку зводять корчі. Тепер уже нерадий змії…

Ні, так не донесу її до стоянки. Поставивши рушницю до стовбура дерева, дістаю з рюкзака тонку мотузку, роблю подвійну петлю, натягую її через довгасту, голівку на тонку шию, потім прив'язую змію до ліани і тільки тепер розтискаю пальці. Яке приємне відчуття! Тіло змії повільно знімаю з руки. В ту ж мить вона обвиває товсту ліану. Язичок рухається погрозливо. Я обрубую ліану ножем зверху і знизу, аж із неї бризкає сік.

Мій обшарпаний одяг весь забруднений. Сорочка і штани всі в коричневих, жовтих, фіолетових, червоних, сірих плямах. Біла сорочка через тиждень міняє свій колір, наче їй не тиждень, а кілька років. Шкіра і волосся обліплені лісовим сміттям, і я щовечора змушений довго відчищати бруд.

Мабуть, на сотні кілометрів у цих нетрях я найнебезпечніша жива істота, бо знищую майже все, що потрапляє мені на очі. Навіть хижі звірі винищують тут лише стільки, скільки потрібно, щоб підтримати своє існування. А я — значно більше. Роблю я це з переконання, що служу науці.

Яка сила жене людину сюди, щоб кожну хвилину ризикувати життям, жити в надзвичайно важких умовах? Гадаю, цією силою є покликання. Воно веде людину все далі й далі, тільки вперед, навіть тоді, коли людина усвідомлює, що за найменшу помилку мусить платити своїм життям. Адже джунглі ніколи не пробачають і не щадять.

В мене, певно, знову почався приступ малярії. Коли повернусь на стоянку, навіть не мірятиму температури. Знаю й так, що вона дуже висока. Проковтну дві таблетки хініну і зап'ю щіпкою питтєвої соди. Потім вже можна буде лягти в гамак і стогнати всю ніч. Мене мучить спрага, але річкова вода так набридла, що не хочеться її пити.

Взагалі немає бажання ні їсти, ні пити.

Ліана з гадюкою і рушницею чомусь стали дуже важкі. Невже я так ослаб? Навіть повірити важко. Вперед, тільки вперед, додому, до маленької хижки, оточеної з усіх боків височенними зеленими стінами джунглів.

Приступ малярії знесилює мене, і я все частіше ловлю себе на думці закинути ліану з гадюкою в гущавину… Але здоровий глузд перемагає, стримує мене від цього.

В рюкзаку торохтять банки і коробки. Комахи, розсипавшись, змішалися з кристаликами марганцівки. Та мені байдуже. Мерщій до стоянки, під пальмовий навіс, у гамак.

Зелене гілля і сірі ліани перегороджують мені шлях, наче непрохідна стіна. Попереду далі як за шість кроків нічого не видно. Але інстинкт веде мене у правильному напрямку.

Нарешті, навіс. Я дома.

Зібравши останні сили, відрізую мотузку на шиї парелхейри і пускаю її в невеличку порожню клітку.

Пропасниця валить з ніг. Температура росте. Мене нудить. Перед очима все мерехтить. Про їжу й воду навіть думати гидко. З'їв би апельсин, мандарин або лимон, та їх немає. Бананове повидло ще є, але хай його краще їдять мурашки.

Хитаючись, підходжу до вогнища і підкидаю дров.

Під навісом висить згорнутий гамак. Я натягаю його, прикріплюю другий кінець до стовпа і накриваю сіткою. Потім приношу із струмка банку води і ставлю її під гамак, поруч з рушницею і теркадо. Навіть не вмиваюся. Лягаю в гамак одягнений. А чи закрита клітка з парелхейрою? Довелося злізти і пересвідчитися, що дверцята клітки зачинені.

Парелхейра дуже неспокійна, вона повзає з кутка в куток. У цьому немає нічого дивного. Гадюка поводиться, як і всі змії, що попали в полон.

Знову вертаюся під навіс і лягаю в гамак. Коли б я глянув у дзеркало, то побачив би змарніле, заросле бородою, змучене обличчя і запалі очі з пожовклими білками.

Хінін. Як я забув про нього? Знову вилажу з гамака, дістаю з аптечки коробку з хініном. Тремтячими руками беру банку і запиваю дві таблетки ковтком води.

Нарешті, простягаюся в зручному гамаку і поринаю в тривожний сон. Мені привиджуються страшні картини, якісь химерні примари танцюють навколо мене. Навіть не можу збагнути, що це: сон чи дійсність?

Розплющую очі. Надворі вже зовсім стемніло. В голові шумить, гуде, але мозок ніби прояснився. Температура спала. Я знову підходжу до аптечки і ковтаю таблетку кофеїну та ще дві таблетки хініну. До ранку, мабуть, буде краще. Запалюю карбідний ліхтар, хай освітлює моє житло і зелені стіни джунглів, що обступили галявину.

Джунглі живуть своїм німим життям.

Не можу більше лежати — це, мабуть, кофеїн діє.

Вилажу з гамака. Серце сильно б'ється, пульс прискорений. Температуру не міряю. Навіщо? Якщо хінін приборкає пульс — добре, а ні, то проковтну ще дві таблетки.

На сході небо сіріє. Над чорним лісом з'являється світліша смуга. Згодом сіризна переходить в золоте сяйво. Сходить сонце.

Стає холодно. Можливо, мене трусить? Мабуть. Знову залажу під сітку і вкриваюсь простиралом.

Це не перший приступ малярії, та, напевно, і не останній. Я аж засміявся, наскільки це можливо для змученої, хворої людини. Не хочу, щоб це був останній приступ, бо мій труп став би власністю природи. А це мені зовсім не подобається. На щастя, для нас, європейців, малярія не буває смертельною, як для бідолашних тубільців, котрих вона мучить від самого народження. Один з приступів кінчається для них смертю.

Позіхаю. Це вже благотворний вплив хініну. Вранці, якщо все буде гаразд, температура спаде до норми.

Та після обіду пропасниця знову звалила мене з ніг.

Два дні боровся хінін з гарячкою і, зрештою, переміг. В мене вже нормальна температура.

Лісові будні

Швидко минають дні. Щодня ходжу вздовж берега струмка, іноді забираюсь у хащі, в порослі густою рослинністю яри. Бувають щедрі дні, а бувають і такі, коли мої колекції зовсім не поповнюються. Джунглі огортають мене вічною напівтемрявою, наче павук свою жертву павутинням. Я не можу і не хочу звільнятися від чарів «зеленого пекла», хоч вони завдають іноді чимало страждань. Бувають такі важкі хвилини, коли мені не хочеться йти в джунглі. Але я все-таки перемагаю це почуття.

Два дні інтенсивно полював і збирав комах. Адже природа не жде. Джунглі живуть своїм повнокровним, бурхливим життям.

Багато можна було б розповісти про орхідеї. Ці рослинні паразити чудові. Але вони дуже великі і збирати їх неможливо, бо для цього потрібен був би не човен, а цілий пароплав. Рослинний світ тут надзвичайно багатий, навіть найдосвідченішому ботанікові важко було б систематизувати його.

Коріння орхідей, що вмостилося на товстих, старих гіллях, не чіпаю, бо на ньому завжди багато мурашні і всякого сміття. Тільки зачепи орхідею, і все це посиплеться тобі на голову й за комір.

Звичайно, праліс — не квітучий сад. Адже орхідеї ростуть не на кожному кроці. Джунглі обплетені густою, майже непрохідною сіткою ліан і витких рослин.

Сьогодні вирішив поплавати човном уздовж берегів і трохи пополювати.

Під гіллям, що нависло над струмком з берега, кроків за п'ять від човна, з води витріщились на мене два великі каймани. Давно я не бачив тут крокодилів. Може, тому, що вночі ніколи не освітлював ліхтарем поверхню води.

Я схопив рушницю, прицілився межи очі одному кайманові і вистрілив.

Вода навколо плазунів завирувала, вгору злетіли бризки. Один крокодил утік, другий, в якого влучила куля, пішов під воду мертвий. Він ще раз викинувся з води, потім його триметрове, зеленасте тіло назавжди потонуло.

Високо вгорі пролетіли папуги і маленькі яскраві колібрі. Деякі покружляли наді мною. Мабуть, вони ще ніколи не бачили людини.

Раптом над головою пролетів із змією в пазурах великий коричневий птах — акака. Він піймав поблизу стоянки гримучу змію. Жаль, що змія стала його здобиччю, а не моєю.

Я знаю п'ять видів таких птахів, що поїдають навіть отруйних змій. Побачивши плазуна, вони нізащо не проминуть його. Їхній шлунок, органи травлення не бояться зміїної отрути.

Чим глибше забираюся в джунглі, в цей надзвичайно красивий, незайманий світ, тим з більшою жадобою шукаю щось нове і цікаве, і воно, наче світло, веде мене все далі й далі в нетрі.

Зелений, чудовий світ щохвилини готує мені якісь несподіванки. Хто скуштував цього нелегкого життя, той, незважаючи на труднощі, не відмовиться од нього. Малярія, спека, зливи і втома, невдачі колекціонера і мисливця — все це тимчасові явища. Адже, їдучи по второваному шляху, колесо воза теж іноді наскакує на камінь. Колесо підстрибне, віз струснеться, а далі котиться знову рівно.

Цілими годинами я можу спостерігати мурашку чи жука, дивуючись терпінню, з яким вони долають труднощі.

Часом, стоячи на березі струмка, слухаю хлюпіт хвиль. Перед моїми очима пропливають риби, іноді промайне величезна анаконда. Та я навіть не поворухнусь.

Навіщо? Адже я все одно не зможу витягти з води шести-восьмиметрову змію.

Звуки, що линуть з невидимих джерел, створюють в моєму уявленні цілі картини.

До пізньої ночі, засвітивши карбідний ліхтар, сиджу за щоденником. Надворі темно, все зливається у чорний колір, нічого не видно. Хвиля вітру, що промчала по долині струмка, принесла приємну прохолоду. Повітря посвіжішало.

Насувається буря. Блискавки пронизують небо. Десь далеко вдарив грім і луною прокотився по джунглях.

Я кладу перо. Треба швиденько прибрати все на стоянці. Карбідний світильник неспокійно блимає. Квапливо все зв'язую, закріплюю і вношу під накриття, щоб злива чого не зіпсувала. Грім зливається в постійний гуркіт. Усе навколо шумить і гуде. Сильний вітер заносить під навіс листя, зірване з дерев.

Нарешті, все на місці. Роботи було не багато, бо я завжди готовий до бурі. Вогнище не погасне: воно під навісом.

У чорному небі спалахують яскраві блискавки, і на мить стає світло, як удень. А потім знову все поринає в чорну темряву, чути тільки, як шумить ліс. Щохвилини оглушливо гримить грім, і здається, ніби весь світ ось-ось розколеться. Вітер шарпає джунглі, немов силкуючись заглушити грім. Тріск від падіння вивернутих з корінням дерев тоне в загальному шумі. Вітер шалено шарпає пальмове листя на моїй покрівлі. Чого доброго зірве її і жапи з човна разом з перекладинами.

Незабаром до всього домішується й шум дощу. Вітер задуває під навіс бризки. Джунглі аж гудуть. Згодом дощ переходить у страшенну зливу, крізь яку невиразно видно навіть світло блискавок. По пальмовій покрівлі наче чорти танцюють. Я підкидаю у вогонь сухого хмизу. Маси води з шумом падають на джунглі, на листя, на покрівлю, на клітки і змивають на своєму шляху все, що можуть.

Температура різко знижується. За чверть години знизилась градусів на двадцять. По спині пробігає холод, і я надіваю на себе дві сорочки.

А за навісом шалено лютують сили природи, небесний бій не вщухає. Крізь пальмове покриття вода протікає прямо на мене і на речі. Я стурбовано дивлюсь на покрівлю. Треба було густіше вшивати її.

Крізь густу завісу дощу нічого не видно. Я знаю, що змії в клітках дуже неспокійні та й шкури намокнуть. Але нічого не можу вдіяти.

Майже дві години тривала ця страшна небесна війна. Буря вщухла, а на темний ліс ще довго падав тихий, густий дощ.

Карбід уже майже вигорів у ліхтарі. Я лежу в мокрому гамаку, милуючись страшним величним видовищем, яке може влаштувати тільки могутня природа. Ковдра теж мокра. Позіхаючи, розминаю задублі пальці. Завтра в мокрому лісі під шум краплин буде добре полювати.

До шостої години ранку ще можна поспати. Сон приходить до мене так швидко, як щойно буря в джунглі.

* * *

Улітку, кілька місяців тому назад, я записав у щоденник: «Блакитний небозвід — мов гаряча піч». Тепер ця гаряча піч ще й оповита сірими хмарами, і в лісі просто задуха. Давно вже я не бачив неба.

А втім, в одному місці, на дереві, я помітив пляму, схожу на небесну блакить. Це були яйця інамбу.

Інамбу — великий птах, лісова курка. М'ясо і яйця інамбу дуже смачні. Присівши навпочіпки, я шукаю очима дику курку і півня, але їх ніде не видно. Це дуже цікаві птахи. Курка інамбу несеться, а півень висиджує курчат.

Підходжу до гнізда і простягаю руку до яєць. Вони холодні. Значить, півень і курка втекли не від мене. Гніздо покинуто давно. Яйця, мабуть, уже тухлі, але ще не втратили красивого блакитного кольору. Я ніяк не можу намилуватися їхнім забарвленням.

Вирішив яйця забрати з собою.

Господарі гнізда, безперечно, загинули. Їх, мабуть, зжер удав, ягуар, дикий кіт або інший хижак.

Витягаю зелений сачок і обережно складаю в нього усі сімнадцять яєць. Доводиться повернутись на стоянку. Іду дуже обережно, щоб не розбити жодного яйця, інакше одяг страшенно смердітиме.

Ліс мокрий, і йти важко — дуже слизько. На мені теж усе мокре. Як же спорожнити яйця? Про те, щоб зробити з двох кінців дірочки і видути їх, не може бути й мови. Адже якщо проколоти тухлі яйця, то біля них не можна буде навіть стояти — не те що видувати ротом. До того ж усередині можуть бути зародки курчат. Тоді яйця доведеться закопати в землю.

На птахів, крім інамбу, я ніколи не полюю. Хіба що іноді застрелю великого орла, цього жорстокого ворога ссавців — мавп, оленів, диких кабанів та всяких птахів. Орел своїм дзьобом пробиває голову будь-якого ссавця. Розмах крил його досягає 160–170 сантиметрів. Почувши хижака, тварини перелякано нишкнуть.

У густих хащах птахів можна побачити рідко, бо їх прикриває зелене листя, сплетення ліан та повзучих рослин. Та я на птахів і не полюю, тому що препарування їх забирає багато часу. Крім того, в мене немає для цього хімікатів.

До стоянки ще кроків двадцять. Я обережно відхиляю гілки, щоб не побити яйця.

Коли вирушаєш у хащі, ніколи не можеш сказати, скільки пробудеш там. Непередбачені події можуть зупинити або затримати. Сила-силенна небезпек чигає тут на людину.

Тухлі яйця інамбу завдали мені чимало клопоту. Я ретельно оглядаю руки, чи немає на них свіжих ран. Зіпсовані яйця можуть викликати зараження крові. Як же спорожнити їх?

Придумав! Залажу в човен, дістаю старий, іржавий цвях, стаю навколішки, перехиляюсь за борт човна і проколюю яйце з двох боків під водою. Потім розколочую вміст цвяхом, і вода, мов насос, вимиває смердючу рідину. Я допомагаю їй, розмахуючи яйцем під водою.

Вимиваючи дванадцяте яйце, відчуваю, що це заняття вже набридло. Коліна затерпли, поперек заболів, від смороду занудило.

Вже й час обіду минув, а я впорався тільки з дванадцятьма яйцями. Викинути решту? Ні. Раз уже почав, доведу справу до кінця. Шкода, що гнізда не прихопив з собою. Якби помістити вимиті яйця в гніздо, та ще посадити чучело півня інамбу, була б оригінальна річ.

Після обіду знову йду в мокрий ліс до гнізда. Довгим лезом теркадо піднімаю його знизу. З-під гнізда швидко виповзає чорна стоніжка завдовжки сантиметрів сорок, завширшки сантиметрів два. Вона вже по. чала зариватися в опале листя, коли я притис її лезом теркадо до землі. Це найбільша стоніжка, яку я досі бачив. Стоніжка насправді має лише сорок дві ніжки. Це отруйна комаха. Кабоклу твердять, що укус її смертельний. Однак зараз сили нерівні: я дужчий і досвідченіший. Стоніжка ще ніколи не бачила людини та й з лезом теркадо не мала справи.

Я поквапливо дістаю з рюкзака банку з ціанистим калієм, в якій уже лежить чимало комах і серед них дві сталево-сині оси, піймані вчора. Ця велетенська стоніжка пошматує їх, але рискувати варто. Розкривши банку, я. висипаю комах на опале листя, потім накриваю голову стоніжки банкою. Відчувши задушливий запах ціанистого калію, вона одчайдушно. звивається, намагаючись втекти. Банкою притискаю стоніжку до опалого листя, але обережно, щоб не передавити її.

Двоє чорних, гострих, як голка, клешень сердито ворушаться, а біля рота стоніжки виступає якась рідина. Може, це отрута? В мене ще не було нагоди випробувати на собі її дію. Та я й не дуже прагну цього. Вже майже половина стоніжки в банці. Комаха шалено кидається, сіпається, звивається, маленькими гострими ніжками розгрібає листя під собою, та лезо теркадо міцно притискає її до землі.

Скільки часу минуло? Не знаю. Пальці, якими стискаю держак теркадо, вже заніміли, ноги затерпли. Двобій закінчується. Сорокадвонога стоніжка знесилюється, рухи її слабшають. Нарешті, вся стоніжка в банці! Я відпускаю держак теркадо і розминаю пальці, але банку ще не наважуюсь відняти од землі. Згодом, коли моя жертва зовсім перестала ворушитися, я перевертаю посудину догори шийкою і затикаю її корком. Стоніжка така велика, що зайняла всю банку, наче маленька змія.

Після цього я кладу гніздо інамбу в ящик, перев'язую його мотузкою, щоб зручніше було нести, визбирую із землі розсипаних комах і вертаюсь назад.

Смеркало, коли я добрався додому.

Час подумати про вечерю. Я ставлю рушницю до стовпа, ящик — біля кліток, підвішую над вогнищем казанок і наливаю в нього води з відра. В каструлі залишилася вчорашня цибуля, підсмажена на ламантиновому салі. Цю каструлю теж ставлю на вогонь і, взявши риболовні снасті, іду до річки.

Вкритий жапами човен виглядає, мов старенька колиба. На його дні після дощу збирається багато води. Іноді доводиться вичерпувати її двічі на день. Але це буває лише під час великої зливи.

Човен для мене справжній друг. З нього я ловлю рибу, беру воду з струмка, під його навісом ховаюся від дощу. Зрештою, це єдиний засіб зв'язку між мною і зовнішнім світом — цивілізацією.

Сиджу на кормі і ловлю рибу, намотавши на зап'ястя волосінь. Відстань од гачка до поплавка близько одного метра — найзручніша глибина для ловіння риби в цьому струмку. А довжина волосіні від поплавка до зап'ястя — півтора метра. На гачок настромив шматок в'яленого м'яса пекарі. Місце біля човна добре наживлене, бо я викидаю сюди всі недоїдки. Тому тут завжди можна піймати рибу. Тож риба на вечерю — для мене звична страва.

Раптом поплавок зникає під водою. Я різко підсікаю і відчуваю, що волосінь напнулась, мов струна, врізаючись у зап'ястя. Невидима риба так сильно смикає, що натягаються навіть канати, якими прив'язано човен. Коротка волосінь теж, наче струна, розрізає воду зліва направо і навпаки. Човен погойдується, а я силкуюсь підтягнути до себе невидиму здобич, що чинить шалений опір. Правою рукою вчепився в переднє сидіння, а на ліву намотую волосінь. Нелегко впоратися з таким «противником». Риба ще раз рвонула і зненацька метнулася під човен.

Ногою підсовую до себе гарпун, що лежить у передній частині човна.

Риба, мабуть, велика. Може, на гачок попала піраруку?

Попускаю трохи волосінь, нагинаючись по гарпун. Зап'ястя болить, так міцно врізалася волосінь. у шкіру. Риба злякалась, видно, не на жарт, бо шалено кидається з боку на бік з гачком у роті чи, може, в шлунку.

Наді мною пролітають десятки барвистих папуг. Я люблю милуватися ними, але тепер мені не до них. Риба ніби притомилася. Вже не так різко сіпає. Таки пощастило підтягнути її до себе. Зубами пересуваю волосінь на зап'ясті трохи вище.

У цю мить велика риба викинулася з води біля самого човна. Вона плоска і сіра.

«А хай тобі чорт!» — лаюсь я зі злості і щосили стромляю гострий кінець гарпуна в її тіло.

Гарпун пройшов наскрізь, і риба перестала опиратись. Мене охопила неймовірна лють. Це плоска риба, араїя, з колючим хвостом. Якщо у воді наступити на неї, вона шпигоне, мов скорпіон. Араїєю назвали цю рибу кабоклу. Шорсткою шкірою араїї дикі індіанські племена середньої Бразілії користуються замість наждаку при обробці дерев'яних виробів.

Поволі підтягаю мертву рибину до човна. Огидне створіння! Правда, для того, хто колекціонує риб, араїя була б цінною знахідкою. А для мене вона лише втрата гачка. Я висмикую з неї гарпун і перерізаю волосінь біля самого її рота.

Мертва рибина попливла за течією, а разом з нею попливла і моя надія на смачну вечерю.

Змотую обривок волосіні, шпурляю гарпун на дно човна і вилізаю на берег.

Вода в казанку вже закипає. Я дістаю.із мішка три шматки в'яленого м'яса піраруку. Промивши його в струмку, дрібно нарізаю і разом з цибулею кидаю в окріп. Ну, що ж, хоч і не з свіжої риби, але все-таки юшка.

Потім накладаю карбіду в світильник, заливаю його водою і запалюю. З шипінням розгоряється ліхтар, і галявину, що поринула в темряву, заливає біле світло. Незабаром нічний відпочинок.

* * *

Прокидаюсь уранці від галасу мавп, що цілою зграєю мчать по деревах наді мною. На покрівлю падає сухе гілля і листя. Мавп я не бачу, тільки чую.

Надворі вже розвиднілось. Я потягаюсь у гамаку. Як приємно розім'яти кістки після нічного сну.

Раптом чую, що біля кліток щось шкрябає… Відкидаю сітку, яка звисає майже до землі, беру рушницю і, босий, виходжу з-під навісу. За клітками в опалому листі копошиться велетенська ящірка, шукаючи собі на сніданок комах. Побачивши мене, вона шмигнула в гущавину.

Варю сніданок і весь час думаю, куди б сьогодні піти. Цей берег уже весь сходив. Хоч намагаюсь поводитись тихо, та все-таки то постріли, то інші шуми лякають тварин.

Сьогодні перепливу на другий берег, причалю десь вище стоянки і пройду в глиб нетрів. Покриті пралісом гори в тому місці підходять майже до самого струмка. Ідеальне місце для полювання! Там ще, певно, не ступала людська нога, не лунав постріл. Іноді кабоклу заходять далеко в джунглі, але тільки в ті райони, де ростуть каучукові дерева. А тут їх немає.

Безмежні простори Бразілії вкриті густим пралісом. Величезні території не заселені людьми, вони непрохідні. А наукові експедиції бувають тут так рідко, що бразільцям ще на тисячу років буде що досліджувати і відкривати.

Терміти. Анаконда

Течія в струмку з кожним днем стає бистріша. З усіх сил налягаю на весла, щоб хоч потроху просуватися вперед. Весло часто стукає об борт човна. Якби десь поблизу було селище, там здалека почули б, що по річці пливе човен.

Густа зелень височить обабіч струмка, наче могутній мур якогось старовинного замку. З гущавини вилітають птахи, але вони лякаються плюскоту весел і відразу ж ховаються в хащах.

Перед човном час від часу з води викидається риба. В гущавині верещать мавпи. На одній гілці, що нависає над струмком, я побачив тукана. З дванадцятиметрової висоти він байдуже блимає на мене. Я не цікавлюсь птахами, тому тукану не загрожує небезпека.

Раптом наді мною пролетів «діамант джунглів» — колібрі. Пташка сіла на гілку перед звисаючим корінням орхідеї і встромила дзьобик у корінь, щоб випити з нього солодкий нектар. Потім пурхнула і примостилася біля іншого кореня. Дуже гарні оці мініатюрні пташки колібрі! Я люблю їх, хоча часто плутаю з комахами. І не дивно, адже декотрі види колібрі завбільшки з наперсток, правда, це без дзьобика і хвостика.

Пташка, що літає переді мною, — королівська: колібрі. В цих місцях водиться багато різних видів колібрі. Стріляти в пташок — марна річ, бо їх відразу розриває дробом. Я пропливаю човном під гілкою, де сидить чудо-пташка, і стукаю веслом об борт. Колібрі» наче стріла, блискавично зникає в гущавині.

Згодом минаю розкішну гірлянду орхідеї, що обвиває корінням дерево і його гілки, висмоктуючи з них сік.

Тут я вирішую причалити. Рослинність у цьому місці не дуже густа. Коли ніс човна стукається об берег, я хапаюсь за ліану і, тримаючись за неї, вистрибую на берег з канатом, щоб прив'язати до якогось дерева човен.

На березі ростуть молоденькі невисокі пальми урукурі. До однієї з них я і прив'язую човна. Тепер течія не віднесе його. Беру рушницю, теркадо та рюкзак і рушаю в хащі.

Іду по рудому опалому листі, ноги глибоко вгрузають у нього. Ліс попереду стає густіший, і я незабаром опиняюсь майже в цілковитій темряві. Згодом очі звикають до напівмороку настільки, що навіть бачу густу сітку павутиння перед собою, його доводиться обривати на кожному кроці.

Кращого місця для полювання й бажати не треба. Джунглі принишкли, не чутно навіть шелесту листя у верхів'ях дерев. Сторонні звуки теж не долинають сюди крізь товстелезну зелену стелю. І якоюсь дивною здається навіть думка, що серед цієї незвичайно урочистої тиші ходять і повзають сотні звірів і тварин.

Через кожні шість-вісім кроків зламую гілку ліани і кладу її на землю обламаним кінцем в одному напрямі, щоб, вертаючись назад, краще орієнтуватись. Правда, роблю це дуже рідко, бо не хочу зчиняти зайвого шуму, який лякає звірів.

Навколо мене літають різнобарвні метелики: маленькі, сірі, блакитні, навіть величезні сині морфо. Шкода, їх крила вже побиті часом, і тому колекціонувати таких комах нецікаво.

Вулканічна місцевість стає гористою. Найближчу гору я вже спостерігав із скелястого плато. Тоді я бачив її крізь синюватий серпанок туману. Чудова картина! Тепер я на горі. Єдина людина серед цих безмежних джунглів. Немов мурашка видираюся по кручі, кидаючи для орієнтиру гілки. Справді, масштаби тут такі грандіозні, що почуваєш себе мурашкою.

Непрохідні хащі раптом обриваються, і переді мною розстеляється територія на якихось двісті квадратних метрів без рослинності і будь-яких ознак життя. Земля руда, розсипчаста, а з неї стирчать мертві, почорнілі величезні пеньки. Жодного сліду тварин. Лише біля одного пенька видніється висока піраміда термітів. Можливо, під землею живуть тисячі термітів. Я обходжу мурашиний палац, лишаючи на рудому грунті глибокі сліди від своїх черевиків, але не бачу жодної живої комахи. Чи то весь рід загинув, чи перекочував на інше місце? Хто знає? Але мертва картина справляє гнітюче враження. З білими мурашками термітами я зустрічався вже не раз, та це тільки вдруге натрапляю на покинутий термітник. Колись тут вирувало життя, а тепер усе навколо наче вимерло. Я переходжу через руду галявину і, коли ступаю на опале листя живого лісу, одразу немов оживаю, аж на душі стає легше.

На узліссі метрів за десять від рудуватого грунту, де ще не встигла вирости навіть трава, бачу звалене бурею дерево. Вже й кора згнила на ньому. Шукаючи комах, помічаю зверху на стовбурі виліплений термітами з глини тунель діаметром в сантиметр. Добре попрацювали мурахи, вклавши в свою споруду чимало вміння і сил. Я надавлюю пальцем на тунель, і звідти одразу ж вилізає кілька півторасантиметрових біло-жовтих термітів-велетнів. Вони злякано трясуть великими клешнями, шукаючи ворога, щоб прогнати його.

Бідолашні істоти! Які тільки жахливі речі про них розказують люди! Тубільці розповідають, що терміти, нападаючи на житло, за одну ніч згризають будівлю, меблі, одяг, словом, знищують усе на своєму шляху.

Ну що ж, спробую перевірити це твердження. Підсовую палець до трьох термітів. Вони люто накидаються на нього, вчепившись клешнями завбільшки 6–7 міліметрів. І не дивно, що люди, які бачили термітів (може, тільки в музеї), вважають їх страшними звірами. Кожен додавав по слову, і таким чином про бідолашних термітів пішла погана слава — мовляв, вони страшні.

Ось уже з десяток термітів вчепилися в палець. Справжні герої. Та клешні в них такі слабкі, що не завдають ніякого болю. А іншого засобу захисту — отрути чи мурашиної кислоти — природа їм не дала. Та це термітам і не потрібно — вони харчуються листям і деякими видами грибів. М'яса зовсім не їдять.

Отже, жахливі чутки, що їх люди вигадали про цих істот, зовсім безпідставні. Я ще якийсь час спостерігаю працьовитих комах, що копошаться біля тунелю, потім струшую термітів з пальця і повертаюся назад до струмка.

* * *

Вивернутий бурею стовбур дерева на березі струмка поріс барвистою, тьмяною і блискучою рослинністю. Дивлячись на цей стовбур, не можна не замилуватися художнім смаком природи навіть тоді, коли на сухому, товстому гіллі поваленого дерева, мов у зручному кріслі, відпочиває величезна анаконда.

Навколо трухлявого стовбура низький очерет і багнистий грунт, притрушений опалим листям. Анаконда на колоді — немов діамантова королівська корона. Правда, голодна людина порівняла б анаконду з величезним пирогом з маком, якого хтось поклав на порослу зеленню колоду. Хоч такий пиріг добряче зіпсував би шлунок…

Довжина анаконди метрів вісім. Змія вкрита товстою і великою, як ручний годинник, лускою. Шкура анаконди суха. Мабуть, змія вже давно вилізла з води і заснула на колоді. Ця тварина, певно, прожила чимало і має право на відпочинок.

Стою і милуюся анакондою. Пробираючись крізь зарослі по кісточки у воді, я випадково натрапив на рідкісного плазуна. Такої величезної анаконди під час цієї експедиції я ще не бачив. Хіба що у воді або далеко на березі. Але ті анаконди були значно менші і жодна з них не спала. А ця величезна стара змія спокійно спить. Вона, безумовно, сита. Голова її величезна, а корпус товстий, як стегно огрядного чоловіка.

У змій немає повік, як у ссавців, тому під час сну їхні очі ніби застигають, погляд стає холодним і втрачає будь-які емоції.

Навколо бринять комарі, деякі з них сідають на мене. Але я не звертаю на них уваги. Стоячи у воді, дивлюсь на анаконду, що спить. Піймати її живцем нічого й думати. Вона така важка, що якби навіть пощастило зловити її, підняти не вдалося б. Лишається одне: вбити і обдерти шкуру. Голову, яку проб'є куля, музейний препараторник залатає, коли, звичайно, шкура завширшки три чверті метра попаде до нього, а не до майстра, котрий наробить з неї портфелів або чемоданів. Я вже бачив чемодани з таких шкур. Не сказав би, що вони красиві. Отже, я збагатився на одну цінну шкуру. А втім, чи не рано ділю шкуру невбитої анаконди?..

Тільки в отаких непрохідних хащах можна натрапити на величезних анаконд. Адже тут немає людей, які виловлювали б їх. ще маленькими.

Вбивши гада, я врятую багато тварин. Та справа не тільки в цьому. Мені дуже потрібна шкура анаконди.

Повільно піднімаю рушницю і цілюсь у голову змії.

Лунає постріл. Масивна анаконда, здригнувшись, повільно сповзає на землю. Безсило піднімається ще раз, востаннє, її плоска, розтрощена голова, і тільки хвіст завтовшки з руку обвивається навколо сухої гілляки. Через кілька секунд анаконда сконала і хлюпнулась хвостом у воду біля колоди.

Скинувши з плеча рюкзак і повісивши його на гілку, підходжу до вбитої анаконди. Біля стовбура вода майже по коліна. Піднявши обома руками товсту анаконду, кладу її за шию і витягаю з-поміж товстих гілок, що ламаються від ваги гада. Марна праця. М'яке товсте тіло чіпляється за гілки, мов за гаки. Пробую витягти змію за хвоста. Теж не пощастило. Доведеться витягати анаконду сантиметр за сантиметром і складати в кільця, наче корабельний канат. Незабаром анаконда вже лежить згорнута в кілька кілець у воді. Тоді беру її за хвіст і починаю тягти на сухе місце — це кроків за шість. Змія важка, кілограмів сто — сто двадцять. У воді це робити порівняно легко, а от між гіллям і ліанами — потрібно багато зусиль. І ось хвіст уже на березі. Скинувши його з плеча, повертаюся назад. Намацавши під водою голову анаконди, міцно хапаю змію обома руками за шию і, задкуючи, повільно тягну її по воді. Сам мокрий, брудний і пахну гадюкою.

Нарешті витягаю довжелезну анаконду з прибережного мулу. Мию шорсткі руки в скаламученій воді і, витираю їх об мокрі штани. Це вже така в мене звичка. Носової хусточки нема, а рушником витираюся лише після купання з милом. Інакше не можна: цілий день так пітнію, що не встигав би міняти рушники. А так піт собі висихає або змивається новим потом. Спершу було дуже неприємно, потім звик. З тих пір, як рукави сорочок пообривалися, витираю піт голими руками. Про нежить тут і мови не може бути. То навіщо ж тоді мені носові хусточки?

І ось шкура анаконди лежить переді мною на землі, згорнута в рулон і перев'язана повитицями. Вона досить важка.

Щоб дістатися завидна до човна, треба поспішати. Забрався я досить-таки далеко від стоянки. Але не шкодую.

І джунглі, і струмок уже поринули в темряву, коли я човном підпливав до вогнища, яке ледве жевріло під навісом.

Важко дихаючи, я з шкурою на плечі виліз на берег, скинув на землю важку ношу і прив'язав човен. Потім наповнив карбідом ліхтар, залив його водою і запалив. Підкинув у багаття кілька сухих гілок. Ліхтар і вогнище освітили маленьку галявину. Перед вечерею я ще розіпнув на ящиках шкуру анаконди, бо, якби залишив її до ранку згорнутою, вона стала б слизька і навіть засмерділася.

Розіпнута на ящиках, прибита цвяхами шкура анаконди схожа на химерний лісовий килим.

Тепер можна покупатися і подумати про вечерю.

Уночі при карбідному світлі. Лінивець

На підвішені під покрівлею шкури диких звірів і полозів від карбідного ліхтаря падають химерні тіні. Вже глибока ніч, і комарів стає менше.

Над темним лісом прокотився тихий шелест. Чорна пітьма печі, схожа на темряву всесвіту, вкутує мене з усіх боків та ще й ніби накриває зверху величезним чорним капелюхом. Найсвітліше місце в суцільній темряві — щоденник, на який падає сяйво карбідного ліхтаря, і перо, котрим пишу ці рядки. А навколо глибока пітьма, що має свої особливі звуки і ритми, які людська уява перекладає на справжню музику… В небі жодної зорі. Навіть світлячків на гілках не видно.

Тепла темна ніч полонить мої думки, володіє всіма помислами. В моєму уявленні оживають чарівні мотиви Араня[8] і я ніби чую звуки сопілки. Це туга за батьківщиною, за рідними місцями. Туга — довжелезна нитка, один кінець якої завжди залишається на батьківщині. Як далеко б доля не закинула людину, ця нитка тягнеться за нею скрізь.

Навколо мене живуть величезні полози, анаконди, отруйні змії, тисячі лісових і водяних тварин причаїлися в темряві, а мої думки ширяють далеко-далеко на батьківщині. Як приємно думати про рідний край!

Однак пора повертатися від ілюзій до дійсності.

Щодня зустрічаю безліч лісових і водяних тварин. Серед усієї розмаїтості цього тваринного світу вирізняється своєю будовою і поведінкою мавпа лінивець.

Якщо, наприклад, отруйна змія — втілення небезпеки для життя кожної істоти, то лінивець — уособлення байдужості, тупості і лінощів. Коли дивишся на цю незграбну тварину, здається, що природа зліпила її без будь-якої системи. Найповільніші кадри кінофільму здаються блискавичними в порівнянні з рухами лінивця. Можливо, це якась органічна втома, що настала в цього виду мавп протягом мільйонів років. Навряд чи можна пояснити неприродно повільні рухи лінивця якимись іншими біологічними явищами.

Лінивець живе на деревах, живиться листям і бруньками. За допомогою трьох пазурів на кінцівках пересувається горілиць, чіпляючись за гілки і ліани. Важить лінивець 10–12 кілограмів. Шерсть шорстка, груба, сіра. Єдина прикраса лінивця — золотаво-жовта серцевидна пляма на грудях. Хвіст у лінивця маленький, як у зайця. Трьома сильними пазурами він захищається від ворогів. Приплюснута морда мавпи створює враження неймовірної глупоти. Лінивців дуже мало, бо вони легко стають здобиччю хижаків. Дивно, що ці тварини й досі збереглися.

Я дуже мало приємного сказав про лінивців, але, сподіваюсь, моя мавпа, яку я тримаю в полоні, не образиться на мене. Мій лінивець, прив'язаний на мотузці, висить горілиць на гілці дерева. Мабуть, доведеться його відпустити на волю, бо вже кілька днів він нічого не їсть. Відрізую мотузку. Лінивець дурнувато вирячився на мене, до нього ніяк не доходить, що він вільний. Мавпа потягається, потім поволі простягає одну ногу в напрямі лісу. Це вона так утікає. Доки переступить всіма чотирма кінцівками, настане ранок. Зате лінивець чудовий плавець. У воді він пересувається набагато швидше, ніж по деревах.

Пізніше я випустив і полоненого тату, бо він теж не хотів їсти нічого, крім фариньї, яка потрібна мені самому. Ловити комах спеціально для звірка було б недозволеною тратою часу. Тату блискавично зникає в гущавині.

Мої колекції з кожним днем збагачуються, і доводиться звільняти човен від малоцінних речей, щоб на місце їх покласти колекції шкур звірів та живих змій.

Карбідний ліхтар уже згасає, коли це на щоденник раптом падає велика краплина дощу. Я переходжу під пальмове покриття. По навісу вже барабанить дощ. Шкода, що шкура величезної анаконди мокне надворі. А дощ уже ллє як з відра.

Цар джунглів та інші звірі

Простую в густому темному хаосі рослин. Здається, джунглям немає кінця-краю. Я, ніби на дні безмежного зеленого океану, вдихаю безліч різних запахів.

За плечима в мене рюкзак. У руках рушниця. Сачка цього разу не взяв, бо в мокрому лісі неможливо ловити метеликів.

Високо на деревах, десь аж у верховіттях, стрибають мокрі, як миші, мавпи. Вони дивляться на мене, мов на якесь чудо — певно, ще ніколи не бачили людини. Від подиву мавпи навіть перестають стрибати. Це чорні ревуни. Вигляд у них жалюгідний. Видно, вони змерзли, бо повітря, задушливе і насичене вологою, в тропічному розумінні прохолодне.

Обережно відхиляю гілля та ліани, але вода все одно ллється на мене струмочками. Через чверть години я змок до нитки. Тільки всередині рюкзака і в дулі рушниці сухо, а то геть усе мокре.

На сріблястих сітках павутиння виблискують краплини дощу. Крім великих зелених ящірок, що втікають від мене, не видно нікого. Кроків моїх не чути: по мокрому, напівзгнилому листі ступаю, мов по м'якому килиму. Де-не-де видніється небо, вкрите грізними дощовими хмарами, що низько пливуть над джунглями. Жодної надії на те, що сонячне проміння сьогодні проб'є ці товсті, густі хмари.

На своєму шляху потихесеньку зламую гілки для орієнтира. Заблудити тут дуже легко. Колись я вже попав у таку халепу. Спогади про те, як я заблудив у джунглях, для мене прикрі. Адже сидіти в темряві на дереві протягом тропічної ночі, прислухаючись до сотень звуків і переборюючи сон, — страшенно неприємна річ. Великі хижаки вдень ховаються, а вночі виходять на полювання. Як захиститися від них у темряві?!

Прямую по мокрому хмизу між камінням, порослим темно-зеленим мохом. Раптом між зеленню навислих ліан щось велике стрибає вперед і блискавично повертається проти мене. Причаївшись, готується до нападу. З рухів звіра впізнаю ягуара. Він стежить за мною, але ще не знає, що я помітив його. Пульс у мене прискорюється. Дуло рушниці повертається в напрямі хижака, що приготувався до стрибка кроків за вісім од мене. Між листям бачу тільки темні, довгасті обриси. Голови не видно. Я лише вгадую, де вона. Ягуар пильно стежить за мною з хащів, присівши на страшних лапах, ладен щомиті стрибнути на мене.

Розмірковувати ніколи. Я повільно ступаю крок убік і стаю за товстим стовбуром. Звідси вже краще бачу хижака. Цілюся прямо в голову. З такої відстані легко влучити і в муху. Плавно натискаю на курок. Постріл, наче грім, лунає серед тиші. В ту ж мить перезаряджаю рушницю.

Обриваючи з дерев ліани, ягуар метнувся вбік і впав на каміння, присипане опалим листям. Вдруге не треба стріляти. Звір ще здригається, підводить востаннє голову, потім безсило опускає її на землю. Старий досвідчений хижак мертвий. Це чорний ягуар.

Я дуже стомлений. Мабуть, від перенапруження нервів. Навіть не відчуваю тієї радості, яка охоплює мисливця після влучного пострілу. Не радію, можливо, тому, що все це сталося блискавично і несподівано. Тепер, пригадуючи зустріч з ягуаром, розумію, чому мене не охопила радість. Адже я почував себе в цілковитій безпеці. Я нічим не рахував, стріляючи з такої близької відстані. Бракувало однієї з основних умов мисливських радощів: подолання небезпеки.

Шкура величезного чорного ягуара надвечір вже висіла розіпнута на стовпах, що підтримують навіс Ягуар просто велетенський. Довжина його від носа до кінця хвоста — два метри двадцять п'ять сантиметрів. Обдерту тушу разом з розтрощеною головою я залишив на втоптаному опалому листі і уламках ліан.

Разом з темрявою, що оповила джунглі, знову прийшов дощ. У такі ночі рослинність оживає. Повзучі рослини за ніч виростають майже на тридцять сантиметрів, а повітря сповнюється важким гнилим запахом.

Все живе причаїлося в лісі — нападає або захищається, відчайдушно бореться за своє існування.

Сьогодні я зустрічав мало птахів. Правда, чув крик гарпії. Це найбільший вид орлів у Південній Америці. Проте самого хижака не бачив. Гарпія, певно, полювала, її особливо бояться незграбні лінивці. Тому вони, зачувши гарпію, завжди ховаються, перелякано втягнувши голови в плечі.

Бразільські джунглі не дуже багаті на ссавців. Мало тут великих травоїдних, а гризунів ще менше. Найбільше плазунів. Та володарем, «царем» джунглів все-таки вважається ягуар. Нема дужчого за нього звіра, і, коли вночі з гущавини чую його голос, мимохіть присуваю ближче до себе рушницю.

Є два види ягуарів — чорний і плямистий. Однак зоологи вважають, що це один вид з різним забарвленням. Підшерсток чорного ягуара коричневий, густо вкритий дрібними нерівними чорними плямами. Через темно-коричневий підшерсток цей вид ягуара називають чорним. Підшерсток плямистого ягуара — яскраво-жовтий, вкритий такими ж чорними плямами, як і в чорного ягуара. Чорного ягуара кабоклу бояться більше, хоч плямистий теж несумирної вдачі.

І чорний і плямистий ягуари — хижі дикі звірі, яких неможливо приборкати.

Крім ягуарів, у бразільських джунглях зустрічаються менш небезпечні для людини пума, барс і тигровий кіт.

Можливо те, що мене цікавить в джунглях, в іншого не викликало б ніякого інтересу. Навряд чи приємно тримати за шию отруйну змію, сичить і обвиває руку. Від ягуарів, які причаїлися в гущавині, не застраховує життя людини жодна страхова компанія. Кліщі, кровожерливі комарі, пекучі білі пухлини, подряпини — все це теж не дуже приємні сюрпризи для людини.

Дим низько стелиться по землі і клубочиться під навісом. Я стаю недосяжним для комарів. Лагоджу риболовні снасті, гарпуни та інші спорядження. Монотонне дріботіння густого дощу навіває сон і в той же час викликає якусь нервозність. Хіба приємно лежати в мокрому гамаку, дихати насиченим вологою, душним повітрям?

* * *

Новий день — нові завдання, нові турботи.

Монотонний шум дощу манить мене в гущавину, а затишок під навісом не пускає. Поснідавши рибними консервами і двома жменями фариньї, все-таки вирушаю в мокрий ліс. Беру із собою дробовик, бо в таку погоду можна полювати тільки із засади. Під час дощу полювання здебільшого успішне.

Хвилини за дві стаю мокрий, ніби викупався в струмку. Зелене склепіння пралісу досягає висоти близько двадцяти метрів. Шумить, гуде в цьому склепінні дощ. На землю він спадає у вигляді великих краплин і цілих струмочків. Де й поділися мавпи та птахи. Не видно навіть зелених ящірок. Вони теж заховалися. В літню пору року, коли ліс сухий, ящірки, утікаючи, зчиняють такий шум, ніби біжить якась велика звірина. Тепер їх не чути.

Каучуконосі дерева стоять у гущавині в незайманій красі. Їх ще не торкалася людська рука. Які ж вони несхожі на своїх побратимів з цивілізованих плантацій! Мені довелося бачити «зелених корів» джунглів, з яких уже добували білий сік для каучука. Вони жалюгідні в порівнянні з цими жителями джунглів.

Дерева переплетені густою сіткою ліан, орхідей, витких рослин і павутинням. Скрізь хаос. Лежать вивернуті з корінням стовбури і напівзогнилі колоди, вже порослі мохом.

На моїх колінах, руках і плечах червоніють глибокі подряпини. Надівати довгі штани, сорочку, шкіряні черевики — тут зайва розкіш. Адже надворі сорокаградусна спека і тропічна злива. Краще вже ходити в подряпинах, ніж паритися в одязі, коли мокрі від солоного поту сорочка і штани прилипають до тіла. Та й одяг у лісі рветься дуже швидко. З речей, які я привіз сюди з Угорщини, вже давно нічого немає. Я обірвався в бразильських джунглях за півроку.

Проте босий ніколи не ходжу по лісу, бережу ноги від укусу отруйних змій. Роззуваюся лише на стоянці або на піщаному березі річки. Те, що досі отруйна змія не кинулась на мене, можу завдячити тільки обережності. Збираючи комах, пильно приглядаюся до кожної гілки. Якщо змія лежить серед хмизу або висить, обвивши ліану чи гілку, я завжди вчасно помічаю її. Ця обережність і настороженість виробилися внаслідок тривалого збирання комах для колекцій.

На широкому мокрому лопуху я помічаю три мімікрії. Колір їх зливається з кольором лопуха, тільки жилки на спині іншого забарвлення. Комахи, звичайно, попали до банки з ціанистим калієм. Дуже цікаво, як мімікрії пристосовуються до кольору рослин. Рідко буває, щоб вони сиділи на рослині, яка відрізняється од них кольором. Шия в мімікрій довгаста. Взагалі вони схожі на згорнутий у трубочку листок.

Раптом у гущавині за густою завісою ліан метнулося в різні боки стадо пекарі. Стріляю. Тупотіння пекарі віддаляється. На опалому листі в передсмертних конвульсіях б'ється один кабан. Дріб влучила йому в передню лопатку і розірвала легені. З пащі пекарі булькає кров'яна піна, забризкуючи все навколо. Азарт мисливця охоплює мене настільки, що я навіть не помічаю дощу. Адже тепер у мене є м'ясо на вечерю і на сніданок! Решту доведеться викинути. Шкура пекарі варта патрона. Дві шкури пекарі коштують стільки ж, скільки шкура ягуара.

Взявши дикого кабана на плече, я вибираюся з гущавини. На небі жодного орієнтира. Сонце за хмарами. Покладаюсь лише на ледве помітні знаки — зламані гілки та на інстинкт. Пекарі важить кілограмів п'ятдесят. Це ніби й небагато, але в таку спеку здається неймовірним тягарем. Дощ змиває кров пекарі, і вона стікає по мені. Я схожий на м'ясника. Зупиняюсь, щоб поправити тушу на плечі. Кров булькає у легенях кабана. Це виходить з легенів повітря, коли я натискаю на черево тварини. Нести таку окривавлену тушу важко. Де й дівається мисливська романтика.

Кленучи кожну гілку, кожну ліану, що перегороджують мені шлях, пробираюся вперед. Раптом крізь гущавину блиснув струмок. Нарешті! Навмання звертаю ліворуч і незабаром опиняюся на маленькій галяві біля самого навісу. Скинувши на землю вбитого пекарі, з полегкістю зітхаю. Рушницю ставлю до стовпа під навісом.

Вигляд у мене, мабуть, не дуже привабливий. До крові, що забруднила мене з голови до ніг, поприлипало всіляке лісове сміття. Довелося роздягтися і облитися водою з відра, а штани випрати в струмку. Сушити їх немає потреби, бо через хвилину під дощем усе одно будуть мокрі, так тільки викручені й надіваю. Не люблю ходити голим, хоч тут не стрінеш нікого на протязі кількох сот кілометрів.

Тільки після цього я прямо під дощем починаю здирати шкуру з кабана. Робити це під навісом не хочеться, бо на кров тварини сповзається комашня. А от шкуру доведеться розіпнути все-таки під навісом, щоб не змокла.

Потім складаю м'ясо у відро, тельбухи викидаю в струмок і йду під навіс

Вогонь уже майже погас, тільки дим курить над вогнищем. Я підкидаю кілька мокрих гілок, і дим густо клубочиться під навісом. Хоч не лізтимуть сюди комарі. З скляної банки наливаю на м'ясо жир ламантина. Потім кладу великий шматок дичини в казанок і ставлю його на вогонь.

Смеркає. Під навісом розливається світло карбідного ліхтаря. Незабаром і дощ перестав, так ніби йому набридло поливати джунглі. Лише вода накрапує, стікаючи з рослинності.

Вранці, якщо не буде дощу, піду в глиб джунглів. Сьогодні вечеряв двічі. Ще й лишилось трохи м'яса на сніданок. Воно лежить у казанку і приємно лоскоче ніздрі.

Знову терміти. Знову величезний боа констриктор

Я заглибився далеко в хащі. Крізь густі, темно-сірі хмари, що пливуть над джунглями, не проглядає сонце. Пробираюся гущавиною на гору. Біля височенного дерева стоїть вкритий мохом і виткими рослинами «замок» термітів, покинутий його мешканцями. Прогорнувши гілки, дивлюсь згори на джунглі. Переді мною простягається безмежний зелений океан — безкраї вічнозелені джунглі. Якщо піднятись вище і ввійти в хмари, то опинишся ніби в Альпах на висоті трьох тисяч метрів над рівнем моря. Але поки що я на висоті не більше вісімдесяти метрів над рівнем струмка.

«Замок» термітів твердий і гладенький. По опалому листі повзуть три терміти з великими крилами. Вони, певно, прилетіли сюди з іншого термітника. Комахи рухаються дуже повільно. Видно, їм заважають великі крила. Природа на короткий час наділяє ними самок термітів. Одна з них уже скинула з себе коричневі крила, наче незручну сукню. Самка поповзла швидше, а слідом за нею поповз самець. Ці двоє незабаром утворять нову сім'ю, яка спорудить собі власний «замок».

Трохи далі бачу ще кількох термітів, що саме намагаються звільнитися від своїх крил.

Цікава все-таки природа. Вона чомусь дала крила цим боязким білим мурашкам, які вічно живуть під землею і виходять звідти лише для того, щоб добути їжу. Правда, природа наділила їх крилами на короткий час. Вилетівши з «замку», самки терміти скидають їх.

Пройшовши далі, бачу ще один конус термітів. Скільки слини треба було виділити комахам, скільки глини переносити, щоб збудувати такий великий земляний конус.

Я минаю термітник і прямую далі. Знову починається тихий дощ, який сповнює джунглі монотонною музикою. Стрімкий схил, вкритий камінням і зарослями, через кілька хвилин стає мокрий. Я стою наче посередині оточеної пралісом ванни і приймаю душ.

Раптом відчуваю в грудях якийсь тиск. Таке відчуття мені вже знайоме. Воно виникає завжди при зустрічі із змією. Від чого це, не знаю. Може, інстинкт мисливця попереджає про небезпеку?

У таких випадках я завжди з напруженою увагою стежу за всім, що діється навколо. Тиск не припиняється. Власне, це навіть не тиск, а щось схоже на кисневий голод. Здається, ніби якась невидима рука стискає мене за горло. Хвилююся. Тиск посилюється.

Обережно просуваюся вперед. Ліани, пальми, скелі — все мокре від дощу.

Зовсім не дивуюсь, коли кроків за вісім перед собою бачу величезного полоза з строкатими візерунками. Він повільно і тихо повзе по опалому листі, шукаючи здобич. Голова у боа констриктора випукла, велика, а груба шкура, що збирається в товсті складки, покрита крупною лускою.

Величезний полоз ще не помітив мене. Він більший за того, якого я застрілив недавно. Мабуть, у цих джунглях їх багато.

Полоз повзе, обнюхуючи перед собою землю, — видно, полює, як і я.

Стою мов укопаний і милуюся страшним і небезпечним для людини гадом. Дивлюсь на нього очима любителя природи, а не мисливця. Такий красунь полоз серед вільної природи виглядає зовсім інакше, ніж у зоопарку, між штучними скелями, за гратами.

Шкода, що взяв з собою дробовик. Дріб псує шкуру більше, ніж куля. Про те, щоб піймати цього велетня живцем, нічого й мріяти. Важить він більше за дорослу людину. Красиве забарвлення: сіре, бордове, золотаве — хвилями переливається на мокрій шкурі гада. Довжину боа констриктора важко визначити, бо тіло його ховається між листям і ліанами.

Дощ заливає дерева, мене, полоза і опале листя. Той, хто не стояв з рушницею в руках біля такого хижака, не знає, як заспокійливо діє на людину відведений назад ударник рушниці. Якби я вистрілив у полоза з такої близької відстані, дріб зовсім розтрощив би його красиву голову. Відпускати змію на більшу відстань теж не можна, бо через густі зарослі важко в неї влучити. А полоз-велетень, не підозріваючи, що йому загрожує небезпека, спокійно повзе, обнюхуючи опале листя.

Раптом голова його виглянула з-поміж гілля. Я притискаю приклад рушниці щільніше до плеча і прицілююсь у шию полоза, щоб менше дробинок попало в голову.

Гримить постріл, і мені здається, що з сірим димком пороху вириваються всі нечисті духи з пекла. Я стрибаю назад і миттю перезаряджаю рушницю. Переді мною, наче висока барвиста башта, піднімається, потім падає на землю і блискавично зникає у гущавині полоз.

Тільки обривки ліан і поламаний хмиз свідчать про драму, що відбулася на цьому місці. З досади й розчарування я ладен рвати на собі волосся. І навіщо я цілився нижче голови?! Спотикаючись, кидаюсь до місця, де дріб вирила борозну в землі. Не може бути, щоб полоз не дістав хорошої порції дробу… Про це свідчать його рухи після пострілу. Вони були схожі на рухи людини, яку добряче стукнули довбнею по голові — непевні, хиткі. Отже, полоз поранений і, мабуть, далеко не втече.

Гад зник у гущавині на схилі гори.

Я прямую вниз, продираючись крізь густі хащі. Дуже мала надія натрапити на пораненого полоза. Проте я все-таки намагаюся його розшукати. Де з допомогою теркадо, а де просто плечима розриваю товсті ліани і гілля, що заступають мені шлях. Але слідів полоза не бачу ніде. Поблизу місця, де дробом копирснуло землю, теж немає ніяких слідів. Куди ж подівся переляканий і, мабуть, смертельно поранений полоз? Якби від мене втекла якась інша тварина, я, звичайно, не шукав би її. Але цього велетня полоза шкода втратити.

Дощ уже перейшов у зливу. Повітря важке і задушливе.

Минають перші чверть години, другі, треті — марні розшуки. Полоза немає ніде. В одному місці на деревах побачив чорношерстих мавп, в іншому — від мене втекло кілька коричнево-зелених хамелеонів. Здалека долинув свист тапіра. Цей найбільший представник травоїдних тварин південноамериканських джунглів, що важить близько трьох центнерів, видає дуже слабі звуки. Він спроможний витиснути з себе лише свист.

Лють і досада, які женуть мене за пораненим полозом, — погані порадники, особливо в джунглях. Я майже нічого не помічаю. Вся увага зосереджена на розшуках полоза.

Простую тим шляхом, яким прийшов сюди. Обламані гілки свідчать, що йду правильно. Продираючись крізь гущавину, знову натрапляю на обламані гілки.

Поволі спускаюся вниз. Тут теж бачу орієнтири, що вказують шлях до стоянки. Я весь мокрий, мені дуже жарко. Кілька годин пригинатися, пролазити між ліанами і проповзати під гілками навіть для тренованого спортсмена виснажливо. Серце стукотить, пульс прискорений. Хоч би дощ не накликав нового приступу малярії. Хочеться пити, а струмок — біс його знає де.

Починає сутеніти. Розглядіти орієнтири на дорозі стає важче. День швидко минув. Тепер тільки прагну добратися до стоянки. Про полоза вже й не думаю. Незабаром виходжу на очищену від опалого листя стежку, яку зробили терміти, і прямую нею вниз. Стежка виводить мене на болотисту червонувату глину. Знову покинуте житло термітів. Поки перейшов болото, весь забрьохався, забруднився в клейку, червону твань. Невже доведеться ночувати на якомусь дереві?!

Раптом зупиняюсь. Переді мною на землі людські сліди. Отже, тут, крім мене, є ще хтось? Дивлюсь на свої ноги і на сліди. Та це ж мої сліди! Тепер приємна перспектива ночувати на дереві відпадає. Далі йду своїми слідами, розчищаючи дорогу теркадо.

Між двома скелями шлях заступає густе плетиво ліан. Одним ударом розрубую їх, і кінці ліан падають на щось барвисте, візерунчате.

Вражений, я стрибаю назад, мало не перечепившись через гілку, присипану опалим листям.

Переді мною товстий полоз. Він нерухомо лежить під ліанами, що впали на нього. Я опускаю рушницю. Праліс жартує зі мною: віддає в кінці дня те, що одібрав удень…

Підходжу до величезного полоза, який уже задубів, стягую з нього ліани і обрубую навколо гілля, щоб краще роздивитись плазуна.

Боа констриктор згорнутий кільцями. Він лежить тут, видно, вже кілька годин. Із смертельною раною полоз не міг втекти далеко.

Ну що ж, як кажуть, усе добре, що добре кінчається.

Кладу на землю рушницю разом з теркадо, беру задублого полоза за шию і витягаю його на менш заросле місце. Розглядаю свою здобич. Голова роздроблена. Правого ока зовсім немає — його вирвали дробинки. Пучок м'язів під нижньою щелепою теж напіввирваний. Дивно, що з такою раною, з половиною голови полоз міг добратися аж сюди.

Витягши гада на чисте місце, знімаю з плечей рюкзак. Лишати тут полоза на ніч не можна, бо до ранку від нього зостанеться тільки кістяк: звірі та мурашки згризуть плазуна. Щоб обдерти шкуру з полоза, треба випрямити його задубіле тіло. Роблю це не без труднощів. А дощ весь час, наче душ, поливає мене. Гострим лезом розрізаю жовтувату шкуру на череві полоза від голови до хвоста. Цей велетень змій завдовжки метрів п'ять. Поки впорався з шкурою, настала ніч.

Струмок дзюркоче в темному лісі кроків за десять від мене. Навіть чую, як з води викидається риба. Дощ не вщухає. Він обмиває зв'язану шкуру полоза, яку я несу на плечі, і смердюча рідина тече по мені. Десь недалеко має бути човен, який я залишив тут уранці. Чорною плямою він темніє на воді. Кладу в нього речі і шкуру. Роблю все навпомацки, бо струмок і берег огорнула пітьма.

Вмостившись на кормі, пливу під зливою вниз. Високі стіни дерев обабіч річки темніші за небо. Намагаюся тримати човен по середині течії, не веслуючи пливу за течією. Весло держу напоготові, щоб вибратися із заростей, якщо туди запливе човен. Течія сама принесе човен до стоянки.

Пильно стежу за лівим берегом. Може, багаття ще хоч жевріє. Якщо згасло, я промину стоянку. Тоді доведеться ночувати в човні. Звичайно, це краще, ніж ночувати в лісі, сидячи на дереві, як той папуга. Дашок захищає човен від дощу. Але ночувати на річці небезпечно: можуть напасти каймани. Навіть світлячки не мерехтять. Отже, якщо вогнище ще горить, я відразу його помічу.

Досить довго пливу вниз за течією, а дощ ллє, наче з бездонних бочок. Жапи тільки до половини прикривають човен, і тому води в човні вже по кісточки. Якщо не допливу через кілька хвилин до стоянки, доведеться зупинитись і вичерпати воду. Шкура боа констриктора на дні човна вже залита водою. Рюкзак і рушницю я прив'язав дротом до дуги навісу.

На всяк випадок встромляю руку в річку. Ну й чортівня! Вода всього сантиметрів на десять нижче борту. Це неприємна несподіванка. Коли води набереться більше, можна й затонути. Стою у воді майже по коліна, а злива не вщухає ні на мить. Круто повертаю човен праворуч, у темні берегові зарослі. Хапаюся за ліану між гіллям і прив'язую до неї човен.

Якихось чверть години інтенсивно працюю куєю і, нарешті, вичерпую останній літр води. Правда, дощ швидко знову заливає човен, але, сподіваюсь, я вже недалеко від стоянки.

Одв'язую канат від ліани, течія підхоплює човен і несе вниз на хвилях. Не встигаю пропливти і десяти метрів, як крізь дощову завісу бачу зліва світло. Отже, я біля самої стоянки цілі чверть години вичерпував воду. Та тепер уже все одно. Налягаю на весла і швидко добираюся до берега.

Тут я вже як дома. В темряві прив'язую човен. Потім заношу під навіс рюкзак, рушницю, теркадо, а важкий сувій шкури полоза викидаю на берег. Після вечері буде чимало роботи. Треба розвісити величезну шкуру полоза, щоб сохла. Задоволено підкидаю у вогонь сухих дров.

Через десять хвилин, умившись, надівши суху сорочку, короткі штани і тапочки, я вже сидів під навісом, насолоджуючись домашнім затишком. А надворі без упину ллє дощ. Я ставлю на вогонь казанок з чорною кавою. Ніздрі лоскоче приємний запах. Сьогодні вечерятиму банановим повидлом, печивом і чорною кавою.

Після вечері беруся до роботи: розпинаю шкуру полоза кілочками з пальмової кори. Було вже за північ, коли я розвісив шкуру і ліг у гамак спати.

Поєдинок

Уже майже шість годин броджу джунглями, збираючи метеликів, павуків, мімікрій та інших комах.

Джунглі в цьому районі не дуже густі. Сонце вдень пробивається між гіллям і дивовижними візерунками розмальовує вкриту листям землю. Коричневе опале листя у промінні сонця дуже красиве,

Спека нестерпна. Під ногами тріщить хмиз, шарудить листя. Зчиняється такий гамір, ніби йдеш по соломі або по сухому кукурудзинню. Про те, щоб уполювати щось, нічого й мріяти. Коли поблизу і є якась звірина, вона тікає від такої тріскотняви.

Доводиться ловити комах. Зранку я ще сподівався якоїсь здобичі, бо в лісі стояв такий туман, мов у лазні. Але дуже швидко низькі хмари пропливли над джунглями, не напоївши жодною краплиною спраглі рослини, і земля ще більше висохла.

Спускаюсь пологим схилом, збираючи жуків, павуків та інших комах. Спрага мучить страшенно. А води я ніколи не беру з собою. Навіщо? Адже в сорокаградусну спеку вона так нагрівається, що нею все одно не утолиш спраги. Мабуть, доведеться повернутися додому.

Відстань і напрями тут досить умовні, тож моя стоянка для мене — центр світу. Звідси щоранку вирушаю і сюди щовечора повертаюся. Іноді, заблукавши, кружляю навколо неї.

Піт стікає з чола в очі, на бороду. Шия, плечі, груди, спина — все-все мокре від поту. Одяг на мені хоч викручуй. І де береться в мені стільки води? У волоссі повно сміття, дохлої комашні. Павутиння прилипло до тіла, і воно дуже свербить. Проте я вже всього цього не помічаю. Джунглі вимагають від людини великої витримки і фізичної сили. Але труднощі не зупиняють мене. Щоранку з новими силами я виходжу в хащі. Пристрасть колекціонера, мисливця і любителя природи долає всі труднощі, тим паче, що я добровільно обрав собі це важке, але дуже цікаве життя в бразильських джунглях.

За кілька годин я схуд кілограмів на два, а до вечора втрачу у вазі, мабуть, ще більше. Спека стає нестерпна: після обіду так хочеться пити, що аж у голові паморочиться. Хіба я міг знати, що не знайду в лісі води? Досі в джунглях я майже щодня натрапляв на струмки, що протікають на дні мальовничих ярів. А сьогодні не пощастило. Сонце нещадно палить. Самопочуття таке, ніби я сиджу в гарячій печі, з якої витягли хліб. Я досить далеко зайшов, сподіваючись натрапити на струмок, та й комахи манили все далі й далі.

Пора вертатися. Довгенько проблукав на цій скелі.

Поправляю за плечима рюкзак, беру з землі рушницю і рушаю назад. Ступивши кілька кроків, зупиняюсь, вражений. Недалеко від мене, на освітленій сонцем галявині, грізно завмерли одне проти одного, схожий на тхора гризун — кангамба і отруйна змія — жарарака цінзенто. Більший за пацюка огидний гризун пильно стежить за отруйною змією. Кангамба не ворушиться, наче скам'янів. Отруйна змія підняла страшну голову і напружилась, приготувавшись до бою. Темно-сіра шкура її на череві всипана коричневими цятками, а на спині і боках — чорними.

Гризун, чекаючи нападу змії, не помічає мене. В цю мить я для нього просто незвичної форми пень. Жарарака тим більше не звертає на мене уваги. На опалому листі ось-ось відбудеться поєдинок не на життя, а на смерть.

Гострі, дрібні зуби гризуна розтрощать змію, якщо схоплять її за шию. Однак блискавичний удар змії і гадюча отрута не менш небезпечні. Правда, у кангамби вже виробився імунітет проти зміїної отрути, тому він у меншій небезпеці, ніж інші звірі. Я кілька разів бачив кангамбу, навіть застрілив кількох. Але досі не мав нагоди пересвідчитися в тому, що ці гризуни поїдають отруйних змій. Вперше бачу кангамбу в хвилину боротьби з своєю жертвою.

Жарарака, мабуть, не рада цій зустрічі. Її поведінка схожа більше на те, що вона приготувалася до захисту, а не до нападу. Загрозлива поза гризуна не вічна. Найміцніші м'язи не витримають довго таке напруження. Мить — і кангамба та жарарака сплелися в клубок. Опале листя злітає навколо них. Змія обвиває гризуна. Тріщить сухий хмиз. Нарешті, клубок втихомирюється, змія витягується, а малий гризун гострими зубами трощить її голову.

Поєдинок закінчився. Змія в зубах гризуна має вигляд довжелезної, безформної сигари. Підібгавши плазуна під себе, кангамба почав пожирати його.

Я поворухнувся. Гризун тепер помітив мене, блискавично обернувся і миттю запорпався в листя. Жарарака з розгризеною головою лишилася на листі. Мені шкода малого героя, який переміг небезпечного ворога. Якщо не чіпати змію, кангамба, може, ще повернеться по свою здобич. Він заслужив її жорстокою боротьбою.

Обходжу місце поєдинку. На голову отруйної змії вже налазять мурашки. Отже, жарарака не пропаде марно. Навіть якщо кангамба не повернеться до неї, мурашки матимуть що їсти. Вслід за першими розвідниками до мертвої змії приповзуть ще тисячі мурашок, і до ранку від неї зостанеться тільки кістяк.

Спрага не меншає. Я повертаю в напрямі своєї тіні. Це досить точний орієнтир. Тріщить під ногами сухий хмиз, шарудить опале листя. Проте на це вже не звертаю уваги. Швидше б дійти до стоянки. Про полювання навіть не думаю. Пробираюся крізь гущавину, розсікаючи гострим лезом теркадо гілки і ліани, що заступають мені шлях.

Обливаюся потом. Моя тінь вже вдвічі довша за мене. Скоро вечір. Ліс густішає. Під суцільним зеленим склепінням іти важче.

Тіні ще більше витягуються. Хащі стають такі густі, що крізь них майже не пробивається сонце.

Нарешті, сонце заходить. На щастя, небо чисте, не вкрите хмарами. Легше буде знайти шлях. Повний рюкзак дуже важкий. Майка в кількох місцях розірвалася. Коліна, плечі, руки червоні від подряпин. З деяких виступає кров, на інших вона засохла, і, коли я витираю піт, знову проступає свіжими краплинами. Ці подряпини — наслідок нервозності: в мене вже не вистачає терпіння обминати зарослі.

Сонце сіло. Я пройшов великий шлях у хащах. Тепер цим пологим схилом мене веде тільки інстинкт. Десь там, у кінці схилу, має бути струмок, а від нього навіть серед ночі доберусь до стоянки.

Тіні розпливаються, і джунглі одягаються в темне нічне вбрання. А струмка не видно. В роті сухо, ніби я в пустині Сахарі. Язик шорсткий, мов тріска. Вечір не приніс прохолоди і не зменшив спраги. Земля дихає теплом, і я весь обливаюсь солоним потом. Неймовірно хочеться пити. Хоч би краплину води! Адже вода, я певен, десь недалеко. Тільки де?

Темний праліс поринає в чорну, суцільну темряву. Ліани, мов невидимі канати, перепиняють мене. Часом падаю, спотикаючись через них. Ударник рушниці давно опущений, щоб, бува, не вистрілити, коли спіткнусь.

У лісі темно, наче мені хтось зав'язав очі чорною шматою. Ніякої надії добратися сьогодні хоча б до струмка. В темряві обмацую товстий стовбур дерева, гілки якого ростуть над самою землею. Годиться. Хоч рушниця заважає, але я видираюся по гілках на височину сім-вісім метрів. Вибираю суху, без листя, товсту гілляку і вмощуюсь на ній. У кільця рушниці просовую мотузку і прив'язую зброю до ременя рюкзака, щоб вона на всяк випадок була під рукою.

Сиджу на дереві в цілковитій темряві, прислухаючись до звуків нічного лісу. В моїй уяві вимальовуються різні небезпеки. Адже деякі отруйні змії вночі вилазять на дерева, шукаючи здобичі. Якщо до мене приповзе така отруйна змія, то навряд чи побачу світанок. Скорпіони, що полюють вночі на павуків та інших комах, а також на птахів колібрі, теж не дуже приємні…

На гілці більш-менш зручно перші півгодини. Потім таке сидіння стає мукою, а міняти місце в чорній пітьмі важко. Я намацую над головою гілку і перелажу на неї. Як стомлюся тут, спущуся знов униз. Про сон, звичайно, не може бути й мови. Проте десь опівночі сон таки перемагає і я кілька хвилин дрімаю.

Кора дерева впинається в спину, вирізьблюючи на шкірі візерунки.

Вп'яте міняю місце. Сидів уже у всяких позах. Рюкзак і рушниця заважають. А покласти їх не зважуюся, бо можуть впасти. Піхви довгого теркадо муляють бік. Ніколи б не подумав, що теркадо і рушниця можуть стати зайвим тягарем.

Внизу затріщав хмиз, зашаруділо сухе опале листя. Що це? Ягуар? А може, тільки черепаха? Та незабаром все навколо знову стихає.

Вночі повітря охололо на кілька градусів. Мені стає холодно, по спині пробігають мурашки. А пити все одно хочеться.

Я ворушусь, щоб не заснути, і зчиняю шум, який лякає звірів. Вони тримаються на відстані од мене. Лише комарі не дають спокою. Інтенсивний напад цих кровопивців — ознака близького світання.

На сході небокрай повільно світлішає. Світає. Як високо я забрався. Кидаю погляд униз і раптом бачу жовтувато-зелену покрівлю з пальмового листя. Хай тобі чорт! Та це ж моя хижа на березі струмка! І це за якихось десять кроків від дерева, на котрому я промучився цілу ніч! За покрівлею виблискує поверхня води. Навіть помічаю, як з неї викинулася риба.

Злажу з дерева. Роздратування швидко минає, особливо коли я напився води.

Відром зачерпую воду з річки і обливаюсь. Приємна прохолода огортає мене, і я вже не гніваюсь на джунглі за те, що вони так жорстоко пожартували зі мною.

У дощ під навісом. Полювання на черепах

До обіду йшов тихий дощ. Пелена його затягла все навколо. На тому березі ледве мріє зелена стіна джунглів. А в сонячну погоду серед цієї гущавини можна розрізнити навіть білі квіти, якими рясно вкриті виткі рослини.

Щоразу, переїжджаючи на той берег, збираю на цих запашних квітах багато комах, особливо метеликів. Кожна квітка своїм ароматом манить до себе певний вид комах. Дуже багато тут м'ясоїдних квітів. Запах їх найспокусливіший для комах. Голодний, довірливий жук залізає всередину квітки по нектар і лишається там назавжди.

Дощ дужчає. Навколо моєї хатини вода розмила опале листя, і вже видно чорну землю. Погода така, як у травні на моїй батьківщині. Не дуже жарко. Вогнище горить під навісом, точніше димить. Тепла воно не дає, тільки дим. А втім, це добре. Комарі теж не люблять дощу і. шукаючи сухого місця, залітають до мене в гості. Я вже прокоптівся гірким, їдким димом. Але не нарікаю, бо це найкращий захист від комарів.

Усі металеві речі вкрилися від вологи рудою іржею.

Клітки мокнуть під дощем. Великі й маленькі, отруйні і неотруйні змії, мабуть, радіють такій погоді, бо лежать собі спокійно в клітках, згорнувшись кільцями. Мідні сітки, якими покриті передні і задні стінки кліток, теж почорніли від вологи.

Настрій у мене такий же тихий, сумний, як і погода, що налягла тягарем сірого олова. Робити нічого, а йти в хащі в негоду не хочеться. Воно й шкода відсиджуватись під навісом, бо в дощ саме можна щось уполювати… В таку погоду звірі здебільшого сидять у густих хащах під лапатим листям. Проте сьогодні не піду в джунглі. Навколо жодного звуку, крім шуму дощу.

Дощ вщухає тільки надвечір. Може, піти пополювати на черепах?!

Видно, на цьому струмку в літній сухий час утворюються піщані коси, в яких великі черепахи тартаруги відкладають яйця. Мабуть, у струмку водяться ці тварини. От якби зловити на гачок хоч одну! В черепахи дуже смачне м'ясо. Поблизу стоянки надибую на пальму, м'яка серцевина якої, певно, буде смачною принадою для черепах.

Зрубую молоденьке деревце і вирізую серцевину. От тільки спеціального гачка для ловіння черепах в мене немає, а простим риболовним їх не ловлять.

А може, спробувати? Мабуть, тільки з почуття «гуманності» рибалки не ловлять черепах на гачки з борідкою. Гачок без борідки легко вийняти з тіла тварини, він не розриває м'яса, і черепаха може прожити кілька місяців. Ось у цьому й полягає «гуманність» рибалок, що ловлять сорока-п'ятдесятикілограмових черепах. Я теж задоволено їм черепашаче м'ясо.

З чого ж зробити гачок? Переглядаю мішок з усяким мотлохом, витягаю звідти старі іржаві кліщі, якими давно вже не користувався. З ящика, що править мені за стілець, стирчить іржавий цвях. Оце саме й згодиться! Миттю витягаю семисантиметровий цвях з почорнілої від часу дошки, зчищаю іржавчину не менш іржавим напильником, загострюю добре кінець і згинаю його півколом. Під головку цвяха прив'язую мотузку, а замість поплавка на півметра від гачка прикріплюю суху гілочку. Потім настромлюю на гачок принаду, йду до струмка і закидаю у воду гачок з принадою. Це саме час, коли мешканці джунглів виходять на полювання. У воді і в лісі вирує життя. Десь недалеко закричав папуга. Мошва й комарі дзижчать над головою.

Над джунглями клубочаться темно-сірі хмари. Все навколо оповиває чорна пітьма.

Уже погано бачу поплавок, що погойдується на хвилях. Кінець десятиметрової мотузки намотав на зап'ястя. Отак сидів кілька хвилин, коли раптом за мотузку щось сильно сіпнуло. Мотузка врізається в зап'ястя. Поплавок зникає під водою, тільки натягнута, мов струна, мотузка розсікає воду зліва направо і навпаки. Важка здобич чинить шалений опір. Я з усіх сил впираюся ногами в коріння. За мотузку не боюся, вона витримає. Здобич не здається, намагається вирватися. Я навіть по мотузці відчуваю її панічну поведінку. Певен, що переможу, бо гострий гачок знесилить, зрештою, будь-яку тварину. Цією мотузкою я вже витягав навіть чотириметрових чорних кайманів. Цікаво, що ж потрапило на гачок?

Змотую останні метри мотузки. Нарешті, з води виринає черепаха. Вона ще сіпається, але опір її вже слабшає. Черепаха невелика, кілограмів двадцять. Я гадав, що вона значно більша.

Витягаю черепаху на берег і перекидаю її на спину. Бідолашна, шукаючи опори, перебирає ногами. Пробую витягнути гачок, але він глибоко застряг у хрящах. Щоб довго не мучити тварину, я пускаю в дію широколезий теркадо. Тепер лишається тільки розбити сокирою панцир і вирізати м'ясо.

Хижа пума

Уранці я прокинувся, охоплений якимсь незвичним, дивним почуттям. Навколо могильна тиша. Дощ, що монотонно барабанив усю ніч, перестав, і з листя спадають рідкі великі краплини.

Тиша в джунглях буває неймовірно гнітюча. В такі хвилини все здається неживим, наче вилитим з олова. Мабуть, від цієї гнітючої тиші я і прокинувся.

За чверть години збираюся на полювання. Перш ніж вирушити в дорогу, оглядаю спорядження, човен, чи часом не трапилася вночі якась біда. Усе навкруги мокре. Повітря від теплих, вологих випарів задушливе і густе.

Вода в струмку аж темна, вирує біля берега, розбиваючись об коріння рослин. За ніч вона ще прибула. Дашок човна вже добре видно з-під пальмового навісу.

Черевики не висохли. Тому сьогодні доведеться взути гумові. Беру з собою теркадо і короткий ніж, перекидаю через плечі рюкзак і з рушницею в руці вирушаю в хащі.

Гущавина приймає мене в свої обійми, як мати дитину. Але іноді буває нелегко вирватися з таких обіймів.

Небо вкрите густими сірими хмарами. Важко орієнтуватися в нетрях, коли немає сонця.

Пробираюся вперед повільно, бо густі зарослі заступають шлях на кожному кроці.

Незабаром натрапляю на маленький струмок. Таких рукавців тут багато. Вони завжди ведуть до основного струмка. Щоправда, іноді надто звивистою дорогою.

Долоня немов прикипіла до рушниці. Палець весь час на спусковому гачку. З-поміж зелені випурхують пташки. Плоска черепаха стрибнула переді мною у воду і, пірнувши, заховалась десь на дні серед каміння.

У лісі справжній капіж. Великі краплини з шумом падають з дерев. Дзижчать, бринять комахи. По злежалому листі повзуть мурашки. Великі й маленькі ящірки пробігають по вивернутому з корінням дереву, наче по біговій доріжці. Я не стріляю в них, хоч їхня шкура ціниться досить дорого. Просто мені хочеться вполювати щось цікавіше. Постріл переполошив би навколо всю звірину. А я сьогодні вирушив з твердим наміром убити великого звіра. Мені потрібне м'ясо, бо риба, якою мене щедро постачає струмок, уже набридла. Особливо багато тут сріблясто-білих риб, схожих на коропа. Вони плавають цілими зграями. М'ясо їхнє смачне, і в ньому мало кісток. Але ніяка риба не зрівняється із дичиною джунглів.

Іду гущавиною, час від часу присідаючи, щоб глянути, що там попереду. Пробиратися стає дедалі важче. Здається, долаю відстань не метрами, а сантиметрами. Підійшовши до байрака, помічаю на його дні багато слідів пекарі: видно відбитки копит і свіжий послід. Мабуть, стадо десь близько. Ступаю ще обережніше. Попереду, під кущами, щось ворушиться. Так, це пекарі. Вони сірі, як і невисокий чагарник. Влучити буде нелегко.

Недалеко від них видно силует іншої тварини, коричневої. Я зачепив ліану, і пекарі в ту ж мить обернули голови, проте, мабуть, не помітили мене, бо знову почали спокійно ритися в багні. Що ж це за коричнева тварина? Очевидно, болотний олень веадо, що живе в дружбі з пекарі.

Я застиг, боячись сполохати дичину. Звір, що причаївся під чагарником кроків за десять від мене, теж ніби скам'янів, навіть не ворухнеться. Він аж присів. Тепер бачу його очі й голову. Звір уже стежить за мною, а не за пекарі. Не гаючись цілюсь і натискаю спусковий гачок.

Лунає постріл. Куля влучила звірові прямо межи очі.

Біля дула кучерявиться синюватий димок. Пекарі з переляку мчать стрімголов і через кілька секунд зникають у хащах.

Луна від пострілу котиться по джунглях. Усе навколо мовчить з переляку, тільки переді мною б'ється в передсмертній агонії коричневий звір. Це не олень, а хижа пума. До мого горла підступає щось гаряче від несподіванки. Я гадав, що це лагідний олень, який прийшов сюди разом зі стадом пекарі, а виявилось, на мене чигав небезпечний хижак.

Пума — втілення спритності, прудкості і агресивності. Вона хитра і підступна. А втім, вона й мусить бути такою, щоб прогодуватись. Це перша пума, яку я зустрів тут, у районі верхньої течії Купарі. Розміри її вразили мене.

Пума, певно, була дуже голодна, бо коли я перекинув її, щоб обдерти шкуру, живіт її дуже запав. Куля влучила в надбрів'я звіра. Хутро старого хижака красиве, аж виблискує.

Я обдер шкуру, згорнув її і перев'язав повитицею.

Тепер шкура пуми сохне під навісом.

Сутінки переходять у чорну темряву. Денне полювання схоже на кадри з цікавого кінофільму. А завтра? Яку програму приготували для мене джунглі на завтра.

* * *

Щоденник швидко заповнюється описами подій і вражень. Як не бережу його, але аркуші вже добряче пошарпані. Між списаними сторінками впресовано чимало комах — і мурашок. Як вони сюди попали, для мене лишається загадкою. Я худну пропорціонально до набухання папки щоденника. За час перебування в цих місцях я схуд не менш як на шість-вісім кілограмів. Засмагла шкіра напнулась на кістках, а велика борода благородно прикриває вилиці. Почуваю себе непогано, хоч спека і безперервний дощ страшенно виснажують. Я вже маю вигляд чорної індіанської святої статуї.

Найбільше виснажує мене, безумовно, малярія. Через її приступи я і схуд. Правда, поки що вона не турбує мене. Але чи надовго? Борода, вуса і чуприна, що швидко ростуть, завжди мокрі від поту. Та і весь я майже завжди мокрий. Воно й не дивно: сила-силенна води, яку щодня випиваю, повинна ж кудись діватись! Гамак теж завжди вогкий, бо тут дуже вологе повітря. Температура повітря вдень близько сорока градусів. Цим і пояснюється все. Іноді, коли в джунглях удень не знаходжу води, організм працює з перебоями, і тоді в мене болить голова. Та струмкова вода і таблетка кофеїну ввечері виліковують мене.

Я вже заплутався в своєму незвичайному календарі-жердині, на якій щодня роблю по одній зарубці. Можливо, пропустив кілька зарубок, і тепер не знаю, який день: неділя, четвер чи понеділок. Але це не так важливо. Поняття часу тут не має ніякого значення. Про те, що час минає, нагадує мені інший календар — запаси їжі, які постійно зменшуються. Ця деталь фіксує час краще за найточніший хронометр.

Гамак витрушую щодня, бо ввечері вже кілька разів знаходив у ньому скорпіонів, жуків, а оце недавно — навіть дохлого маленького зеленого папугу завбільшки з горобця. Звідки він узявся, невідомо. Змія парелхейра, що повзає по ліанах, поїдає цих папуг. Можливо, вона вкусила птаха, і той упав під навіс. Черевики, одяг теж щоразу добре витрушую перед тим, як надіти, бо непрохані «гості» залазять і туди.

А скільки таких прикрих випадків у моєму «дикому» житті! Про всі і не розкажеш. Вони заповнюють весь день, інколи навіть ніч. То полюю на змію, а вона візьме та й зникне між корінням, то, шпортаючись у землі теркадо, переріжу велетня павука. А то ще, буває, в дуплі дерева шукаю змію сурукуку, несу для неї на плечах важкий ящик, а дупло виявиться порожнім. Доводиться повертатися ні з чим.

Іноді годинами блукаю у гущавині, а здобичі немає. В такий час увага послаблюється, а це дуже погано, бо вже хоч і побачиш якого звіра, поки приготуєшся стріляти, він зникає. Адже звірі в джунглях — не застиглі мішені.

З фотографуванням теж халепа. Так економлю плівку, що навіть рідкісні кадри не знімаю. Може, будуть ще кращі.

Усе це дрібниці — сірі сторінки в щоденнику. Але сірий колір теж належить до гами кольорів, і щоб вона була повна, додаю і сірі сторінки. Бо не завжди ж буває свято!

Небезпечне гніздо орхідеї

Настала тропічна зима — задушлива, волога, жарка пора. Третій день не припиняється злива. З покрівлі суцільною завісою спадає вода. Круг хижі вона вимила глибокий рівчак і збігає ним у струмок. Здається, небо прорвалося. Такої зливи я ще не бачив.

До ранку випало близько трьохсот міліметрів опадів.

Вчора по обіді, під зливою, я знову натрапив на боа констриктора. Це втретє за подорож. Красивий екземпляр. Я вбив гада. Застрілив також і жовто-чорну змію папаову.

На світанку приніс з мокрого лісу оберемок пальмової кори, щоб кілочками з неї розіпнути шкури боа констриктора та папаову. Пальму поколов на трісочки ще в лісі, бо під навісом для цього немає місця: все заставлено речами, які я позносив сюди, ховаючи від дощу. Деякі комахи почали пліснявіти. Тому, наливши міцного розчину марганцівки в порожню консервну банку, я щодня обмиваю в ньому комах.

На перекладині, що підтримує покрівлю з пальмового листя, висять на мотузках згорнуті в рулони, шкури диких звірів. До кожної мотузки я причепив шматки вмоченої в карбід вати, щоб мурашня не добралася по мотузці до шкур. Білого смердючого карбідного порошку бояться не тільки комахи. Навіть звірі тікають від цього запаху. Перегорілий карбід з ліхтаря висипаю на одну купку. Він теж відганяє од хатини небажаних «гостей».

Десь перед обідом я впорався з усім. Шкуру боа констриктора розіпнув на стовпах навісу, а голову ще й цвяхом прибив.

Закінчивши роботу, йду до струмка помитися. Човен до половини залито водою. Добре помився у відрі, та ще й облився водою. Проте з рук не сходить запах сирої шкури боа. Ну та нічого: поки вичерпаю з човна воду, руки перестануть смердіти.

Під навісом у казанку тим часом вариться в'ялена риба піраруку. Юшка буде пісненька, зате смачна.

Поки вичерпував з човна воду, небо на сході посвітлішало. Швидко пливуть легкі хмари. Дощ вщухає. З-поміж хмар уже виглядає сонце. Джунглі оповиваються туманом від випарів. Дихати важко. Здається, дихаєш не повітрям, а водою. На невеличкій галявині цілковитий штиль. Немає навіть слабенького вітерця, який хоч трохи освіжив би цю жахливу задуху.

Сьогодні збирався, коли закінчу обробку шкур боа і папаову, полатати свій рваний одяг, який зберігаю в гумовому мішку. Тепер передумав. Попливу краще на той берег.

Разів три-чотири наліг на весла, і ніс човна врізався в зарослі. Вчепившись за нависле гілля, я тримаю човен, щоб сильна течія не знесла його вниз. Лівою рукою з допомогою теркадо прорубую шлях до берега. Заважає навіс човна: він чіпляється за чагарник.

Нарешті, після впертої боротьби з густими хащами, причалюю до берега. Влітку, в суху пору року, висота берега досягає тут метрів три. Тепер вода настільки піднялася, що я вільно ступаю з човна прямо на землю.

З собою беру рушницю, рюкзак і теркадо. Весло кидаю на дно човна і крізь вузьку протоку оглядаю свою стоянку. Дим, що здіймається вгору з-під навісу, справляє враження затишної домівки. Моє житло з цього берега здається оазисом серед дикого, небезпечного для людини пралісу. Так, небезпечного. Іноді джунглі здаються мені дуже небезпечними й жорстокими, бо тут на людину кожну мить чигає смерть. Але такі настрої перемагаю швидко, як і отруйних змій, комах, диких лютих звірів. Крім того, мені здається, що я поза владою небезпеки.

Я ніколи не боюся, що не переможу противника в джунглях. До самотності теж звик. Навіть сам не помітив, як пристосувався до такого життя.

Прямую в хащі. Пильно розглядаюся на всі боки. На роздвоєній гілці помічаю розкішну свіжо-зелену орхідею, що вгніздилася на висоті близько двох метрів від землі. Вона завбільшки з величезну миску. Густе коріння цієї рослини-паразита оповило товсту гілку і, звисаючи в повітрі, тягне її донизу. Між листям і корінням, мабуть назбиралося багато сміття, тому орхідея така важка.

Я не збираю колекції орхідей. Проте деякі з цих рослин такі красиві, що жаль залишати їх. Між іншим, серед них лише кілька таких, що цвітуть, та й то без запаху.

Взявши рушницю за дуло, я підскочив, щоб пригнути орхідею нижче, відрубати її і віднести на стоянку. Підстрибнувши, я вхопився за гілку і потягнув її вагою свого тіла донизу.

В цю мить з-поміж свіжої зелені вигулькнуло щось бордове і, звиваючись, упало спочатку мені на плече, а звідти на землю. Я інстинктивно пустив гілку…

Бордово-червона змія, торкнувшись землі, блискавично вдарила головою у пряжку шкіряної халяви, на два сантиметри нижче від голого коліна.

В мене аж мурашки пробігли по спині.

Я з такою силою і люттю притис прикладом шию змії, що вона на мить витяглась, наче здохла.

Мабуть, я перебив їй хрящ, бо гадюка майже не чинить опору.

І ось двометрова змія звивається в руці. Вона обвила ногу, в блискучу пряжку якої щойно вдарила. По боках змія нерівномірно всипана чорними цяточками. Вона тонка, сильна, голова її красива, очі неначе два блискучі чорні вуглики.

На лобі в мене виступають краплини поту. До свідомості тільки тепер доходить небезпека, яка загрожувала мені щойно.

Змія все так само міцно стискає мою ногу кільцем. Бордове тіло гадюки, повисаючи між рукою і ногою, вигинається. Змія зі всіх сил намагається вирватися.

Отаку змію я піймав колись у чагарнику на березі Тапажосу років півтора тому. Цей вид отруйних змій мені невідомий. Не знаю навіть його назви. Змія тоді, нa жаль, втекла, бо я забув на ніч зачинити клітку.

Тепер у моїх руках друга така сама змія. Я дуже радий, але коли думаю про смертельно отруйні зуби, аж мороз пробігає по спині… Якби гадюка вкусила мене не в пряжку, а в голе коліно, то вже, мабуть, я не повернувся б з джунглів.

Одною рукою намацую в рюкзаку мотузку і прив'язую шию змії до дула рушниці. Змія вмить обвила двостволку, наче гілляку. Рушниця стала схожа на живу товсту спіраль. Тільки тепер я відчуваю, яка важка змія.

Лише кілька хвилин тому я причалив до цього берега і вже повертаюсь назад, щоб помістити цінний трофей у клітку.

З почуттям тривоги дивлюсь на гніздо орхідеї. Цей випадок буде для мене на все життя наукою.

Довгим теркадо рубаю корінь орхідеї. Тріски розлітаються на всі боки. Нарешті, важке гніздо орхідеї падає на землю. Я переношу його до човна. Орхідея схожа на сплетений природою великий кошик.

У цих місцях можна знайти і цікаві камінці вулканічного походження. Я зібрав уже цілу колекцію. Серед каміння трапляється і скам'яніле дерево.

Знову пробираюся в глиб джунглів. Сонце нещадно пече. Небо зовсім ясне.

Струмок, стоянка і човен, лишилися позаду. Я взяв з собою кульову рушницю на великого звіра.

Листя на землі м'яке, мов подушка, іти по ньому приємно, як по персидському килиму. Вода сімдесятидвохгодинної зливи зникла. Губчатий гумус, спрагла земля і струмок ввібрали її.

Підходжу до повалених бурею напівзогнилих дерев, що лежать навхрест. Тут, певно, багато метеликів, двадцятисантиметрових бабок та інших комах.

У джунглях нерідко трапляються місця, де велетенські дерева, падаючи, тягнуть за собою всю навколишню рослинність, і вона тепер гниє у гумусі.

Ці два повалені дерева теж велетенські. Стовбури їх такі товсті, їло мене майже не видно за ними. Навколо трухлявих колод — гнилі ліани, товсті сучки і лисі я, шо вже перемішалося з гумусом. Усе це лежить на землі може й півстоліття. За цей час галявина ще не встигла зарости. Невисокі дерева, кущі вже тягнуться до неба, але поки що не закривають його.

Сонце світитиме ще години дві. Отже, я зможу наповнити свої банки і коробки новими екземплярами комах.

Пройшовши вздовж першого стовбура, я зібрав під його корою близько 150 різних видів комах.

Раптом мою увагу привернув величезний, вкритий шерстю, чорний павук з білими кільцями на тулубі. Павук чатує на якусь жертву, не помічаючи мене. Вертаюсь до рюкзака по мотузку і швидко прибігаю назад, щоб не проґавити цього велетня.

Та мої хвилювання марні — павук сидить собі на тому ж місці. Обережно накидаю на нього петлю. Павук отямився вже тоді, коли опинився в полоні. Тільки тепер він робить спробу втекти, але пізно. Заважає мотузка, на якій він висить. Я закриваю павука в коробку і міцно перев'язую її мотузочком.

Одного разу отакий павук-велетень уже виліз з коробки, коли вона розкрилася, у рюкзак. Лише випадково я не зазнав смертельного укусу втікача…

Під корою на другому стовбурі я зібрав теж чимало цікавих комах — мурашок, кліщів, блощиць, коників…

Розіславши на землі ряднинку, висипаю на неї зібрані трофеї і сортую їх.

Я так заглибився в роботу, що забув про все на світі. А тому не відразу помітив велику лісову черепаху. Вона стояла переді мною на червонуватих ногах і не без цікавості розглядала мене. Черепаха, певно, вважала мене теж якоюсь химерною черепахою. Коли я махнув на неї рукою, вона втягнула голову й шию під панцир, повернулася з «блискавичною» швидкістю, як це тільки може черепаха, і почимчикувала в гущавину.

Добре, що в такому становищі на мене не напав якийсь голодний ягуар.

Розсортувавши комах, я обережно складаю все в рюкзак. Тінь стовбура вже падає на мене, сонце починає заходити. Я встаю і розминаю затерплі ноги. Ставши навшпиньки, ненароком визираю з-за товстого стовбура по той бік і раптом… Не вірю власним очам. З гущавини поважно виходить стрункий, граціозний олень. До нього не більше десяти-дванадцяти кроків. Сховавшись за стовбур, стежу за кожним його рухом.

Ударник рушниці тихенько клацає. Я цілюся в лоб, межи очі. Навіть у тиру не можна було б цілитися спокійніше.

Та олень уже, видно, зачув щось незвичне для себе. Може, його стурбував запах рюкзака, ціанистого калію чи людського тіла.

Миттю натискаю на спусковий гачок. Луною котиться постріл у джунглях, а олень, наче в нього грім ударив, перекидається на опале листя. Підходжу до нього. Це невеликий олень, кілограмів на п'ятдесят.

Тепер буде оленячий шашлик на вечерю.

Молодий ягуар. Біла мавпа

Розпечений диск сонця у перервах між дощем щедро зігріває мою стоянку промінням. Дощ ішов цілу ніч. А на світанку вже й сліду не було хмар на небі. Погода раптом змінилася. Стало наче в розпалі тропічного літа. Не мчать по небу важкі, темно-сірі хмари, які щохвилини віщують зливу. Мені здається, ніби я стою у великій мисці, повній зелені, що ось-ось закипить.

Навколо мене живуть, копошаться жуки, метелики, безліч різноманітних комах. Вони злітаються на обігріту сонцем галявину. Я тільки-но повернувся з полювання і склав трофеї під навісом. Майже півдня проблукав у хащах, але не даремно.

Сьогодні ледве засіріло, я вже був далеко від стоянки. Ліс ще дрімав, коли я йшов по мокрому опалому листю. Це найкращий для полювання час, бо до обіду джунглі обсохнуть, і листя шарудітиме під ногами, полохаючи звірів.

Пильно приглядаюсь. Але між зарослями нічого не бачу. Раптом попереду щось сильно зашелепотіло. Це, певно, сарна або тапір, бо ягуар не зчиняє такого шуму. Він тікає тихенько, мов кіт. Пума теж, хоч і полохлива, але дуже обережна. А от дикий кабан, коли втікає, не думає про обережність. Він намагається чимдуж дременути від небезпечного місця.

Навколо мене невпинно відбуваються драми. Люті підступні павуки з-під листя стежать за своєю жертвою, мурашки готуються до бою з ворогом… Адже життя — це боротьба не тільки в світі хребетних. Боротьба за існування відбувається також на опалому листі, під листям, під корою дерев.

Розвидняється. Вже добре видно все навколо. На кожному кроці лежать обвиті ліанами старі велетні дерева, а біля них тягнуться до неба молоді пагони.

Знову щось зашаруділо в гущавині. Зненацька якийсь звір вискочив з-під поваленого стовбура і побіг попереду мене. Обриси його я бачив якихось дві секунди. Та цього було досить, щоб прицілитися і вистрілити. Блискавично перезаряджаю рушницю.

На опалому листі в гущавині щось б'ється в передсмертній агонії. Обережно підходжу ближче.

Мене охоплює сумнів, чи добре влучив у звіра. Що як він підведеться і втече? Переді мною великий ягуар. Він марно силкується встати на ноги. Дріб попала йому в хребет біля хвоста, і хвіст лежить геть відірваний. Так я ще ніколи не влучав у звіра. Аж моторошно стає. Доведеться пожертвувати головою ягуара, щоб позбавити його мук.

Відходжу вбік. Ягуар б'ється об землю, передніми ногами і головою розкидає навколо себе опале листя. Мене він навіть не бачить. Задня частина його тіла паралізовано обвисає. З п'яти кроків вдруге стріляю у вишкірену пащу хижака.

В мене ще не було шкури ягуара, простреленої з обох боків. Та нічого страшного, головне, що середина ціла. Хутро молодого ягуара дуже красиве.

Незабаром зв'язана ліанами шкура вже в мене на плечі. Вона неважка, і тому я вирішую мандрувати далі в глиб джунглів. Якщо поблизу був ще якийсь звір, то, звичайно, від двох пострілів утік далеко. Доведеться пройти чималу відстань, щоб знову натрапити на звіра. Лише коли відійду од цього місця за кілька кілометрів, джунглі оживуть навколо мене.

Через якийсь час спускаюсь у долину, порослу густою шалиною — рослиною, схожою на папороть. Крони височенних старих дерев подекуди пропускають проміння сонця.

Підводжу голову і бачу на дереві мавпу, яка дивиться на мене, вхопившись руками за гілку і обвивши її хвостом. Такої мавпи я ще не зустрічав. Мавпа відчуває себе у безпеці. Вона не ворушиться. Це характерна риса старих самців.

«Треба застрілити її», — промайнуло в думці. У джунглях на річці Атуман я вже одного разу проґавив можливість добути білу шкуру невідомої мавпи. І досі шкодую. Вдруге пропустити таку нагоду не можна.

Стріляю. Проте мавпа і не думає падати вниз. Але це триває тільки мить. Зашпортуючись у гілках, вона, нарешті, беркицьнула на землю.

Моя колекція поповнилась новим експонатом. Часто довго простоюю біля кліток з живими зміями. Скільки форм, барв, візерунків! Однак зі зміями чимало мороки. Вони іноді дохнуть. Витягати мертву гадюку з клітки через вузькі дверцята досить небезпечно, бо живі змії теж намагаються вирватися на волю.

Шкури з дохлих змій знімаю, висушую і складаю в полотняний мішок.

Чому дохнуть змії? Може, їм бракує води чи харчів. А може, з туги за волею. В першому намагаюсь їм зарадити…

З такими думками зв'язую докупи шкури молодого ягуара й мавпи і повертаю назад.

І ось я знову на стоянці. Сонце ще високо і нещадно пече. Нетерпляче жду ночі. Тоді хоч трохи спаде жара.

Малярія

Уже два дні сонце осяює блакитний небозвід. Тільки де-не-де по небу пливуть легенькі хмарки.

Боюся, що малярія. Таке самопочуття, ніби в тіло насипано піску. Руки, ноги, спина і плечі болять від найменшого руху. Відчуваю себе дуже стомленим, ніби носив важкі мішки. Це ознаки лихоманки. Прислухаюсь до найменшої зміни в організмі. Треба підготуватися до малярійної атаки, бо під час приступу важко зробити крок, навіть злізти з гамака. В голові шумить, по скронях наче хто молотом гупає, в мозку снують страшні картини.

Я ставлю біля гамака відро з водою, накриваю гамак сіткою. Потім кладу, щоб були під руками, цукор, печиво, хінін, гірку сіль і питтєву соду.

Зібравши останні сили, вимиваю клітки, наливаю зміям води, щоб мали що пити на час моєї хвороби.

Хоч би не втратити свідомість. Адже треба акуратно, тричі на день ковтати хінін. Певен, що витримаю приступ малярії, бо організм у мене міцний.

Малярію я підхопив одразу ж, як тільки прибув у джунглі Тапажосу. З тих пір вона не покидає мене. Іноді дає спокій на деякий час. Особливо після того, як наковтаюсь хініну. Бразільські мисливці, що захворіли на малярію ще в дитинстві, часто переносять приступи хвороби в джунглях без хініну. Більшість їх помирає. Ослаблений організм не витримує високої температури.

Сьогодні вранці в мене почалася гарячка. Кров вирує, мчить по жилах, ніби хоче вирватися на волю. Запиваю дві таблетки хініну водою. Важко їх ковтати, в роті стає гірко-гірко.

Надворі світить сонце, джунглі живуть повним життям, а я лежу в гамаку, прикутий малярією. Опускаю сітку, бо комарі не дають спокою. Якби я був на Тапажосі; заражені моєю кров'ю комарі прищепили б хворобу іншим, здоровим людям. А тут навпаки. Я заражаю здорових комарів.

Заплющую очі, сподіваючись заснути і хоч трохи відігнати похмурі думки, що обсіли мене. Марна річ. Кров ще стрімкіше вирує в жилах. Я міряю температуру — 40,8 градуса.

Уранці дістаю з ящика напівтьмяне ввігнуте дзеркало. Як же я змінився! На мене дивиться бородань з запалими очима, з чорними мішками під ними. Волосся розкуйовджене. Обличчя блищить від поту. Помаленьку добираюсь до струмка, вмиваюсь і починаю голитися. Збривши бороду, немов аж посвіжішав, навіть відчув голод. Зварив юшку з в'яленої риби. Добре, що напередодні приступу заготував під навісом багато хмизу, бо в ліс тепер нездужаю іти.

Навколо галявини джунглі ніби вимерли. Обминають стоянку навіть мавпи. В гущавині по той бік струмка та сама картина. Адже я цілий день щось роблю. Шум, стукіт і запахи відганяють звірів.

Тільки комахи не покидають моєї галявини. Кілька разів уночі я ловив їх, коли вони летіли на світло карбідного ліхтаря.

Видно, пора вже міняти місце стоянки. Вище за течією струмка, певно, будуть кращі умови для полювання і колекціонування.

Незабаром почну збиратися в дорогу. Пропливу кілька днів угору струмком і влаштую нову стоянку. Всі колекції і шкури звірів покину тут, під навісом. Кращого місця для них все одно не знайдеш. Сподіваюся, звірина їх не займе. Клітки зі зміями лишаться просто неба. Тільки наллю води у консервні банки, в яких стоять ніжки кліток. Зміям теж наллю води і вкину кілька жаб та дрібних ящірок. Хай їдять.

Гадюки, поскручувавшись у химерні, візерунчасті кільця, дивляться на мене холодними, блискучими очима, чорними, як вугілля. Непомітно пересуваючи голови, вони стежать за кожним моїм рухом.

Небезпечна пригода. Знову в дорогу

І от я вже в дорозі. Пливу вгору по струмку. Переночую на маленькій галявині, біля поваленої у воду колоди, де впіймав анаконду. Всі речі сховав від дощу під жапами. Адже небесного душу можна чекати щохвилини.

Струмок місцями ширший, місцями вужчий. З обох боків в нього впадає досить багато дрібних струмочків. На ніч зупиняюсь біля гирла невеличкого рукавця. Люблю ці маленькі струмочки, бо на їхніх берегах буває багато звірів — вони приходять сюди на водопій.

Пропасниця ще не зовсім минула. Відчуваю, як іноді мене кидає в жар. Та й уночі мучить лихоманка. Сьогодні не наважуюсь пливти далі. Подивлюсь, чи не можна тут полювати.

По звивистій лінії маленького струмочка йду в глиб джунглів.

Вже обід, а я ще нічого не застрілив. Стою на урвистому березі над водою. Стрімкий, розмитий водою глинястий берег весь прошитий корінням. З-поміж коричневих коренів видніються жовті, вкриті зморшкуватою корою корінці тімбу.

Якщо сухий, розмолотий корінь тімбу висипати в озеро чи болото, отрута, котру виділяє корінь, вбиває навіть кайманів. Досі я не бачив, як діє ця отрута, хоч кабоклу приносили мені таке коріння.

Спускаюся на вузьку косу. Внизу між чагарниками й ліанами вирує вода.

Вздовж берегів тягнуться до неба велетні дерева, крони яких утворюють на висоті тридцяти метрів суцільний дах над долиною струмка. Між собою дерева переплетені густою сіткою ліан.

Відрубую великий корінь. Потім ще два. Повернувшись на Тапажос, випробую дію цієї отрути.

Раптом я спіткнувся об якийсь корінь і покотився з теркадо і рушницею в руках по схилу. Зупинився вже аж у струмку, де мені було води по груди. Добре, що хоч банки в рюкзаку не побилися.

Я перебрів на другий берег струмка. Земля тут вкрита опалим листям і густою шалиною. Низько над джунглями, майже торкаючись верховіть височенних темно-зелених дерев, пливуть темно-сірі, дощові хмари. А внизу, на землі, напівтемрява.

Поскладавши речі на землю, я помився, виправ одяг. Неприємна пригода. Але, видно, і цього треба скуштувати…

Хто знає, чи варті три корені тімбу того, що я зазнав.

Зібравши речі, рушаю струмком проти течії. Вода сягає тільки до колін. Але далі стає все глибше. Тепер бреду по пояс Раптом ступаю — і по шию.

Переді мною булькоче, вирує вода. Це джерело струмка. Далі йти нікуди, вертаюсь назад. Тільки тепер, коли побув якийсь час у воді, відчуваю, яка вона холодна.

Трохи нижче з води виступає вкрита опалим листям плоска кам'яна брила.

Я вилажу на кількаметровий майданчик, знімаю рюкзак, кладу біля нього рушницю і випростуюсь. Головою майже торкаюся гілля, що низько нависло над кам'яною брилою. Але в ту ж мить блискавично стрибаю у воду.

Оце так пригода! Випроставшись, я якусь частину секунди на відстані сантиметрів десяти дивився просто ь очі отруйній змії, яку кабоклу називають сурукуку. Якби торкнувся головою гілки, яку обвила гадюка, вона миттю вжалила б мене в обличчя або в шию.

Вже з води дивлюсь угору. Зелена змія з жовтими смужками по боках і золотавими плямами на спині навіть не ворухнеться. Вона обвилась навколо гілки і, здається, уважно стежить за мною. Холодний, застиглий погляд малесеньких очей страшний.

Я витягаю з рюкзака розкіп. Неприємне почуття, що охопило мене в перші хвилини, коли я дивився в очі смерті, вже минуло.

Змія невелика, сантиметрів вісімдесят-дев'яносто. Отже, я можу стати від неї за півметра. Гадюка не дотягнеться до мене, бо другим кінцем обвила гілку.

Золотаво-зелена красуня! Досі я не піймав жодної сурукуку. Це перша. Вона не така агресивна, як її родичі, що плазують по землі. Проте хай доля береже людину і від неї… На щастя, сурукуку все життя провадить на деревах і злазить на землю лише в період розмноження.

Обережно підводжу до голови змії розкіп з петлею на кінці. Петля падає на голівку гадюки, і я різко смикаю за кінець мотузки. Змія сіпнула голову вбік, та пізно. Немов черв'яка, стягую сурукуку з гілки. Вона блискавично обвилась навколо палиці і, відчайдушно борсаючись, намагається висмикнути голову з петлі.

Тепер змія близько від руки, але вона вже не страшна, бо міцна мотузка надійно тримає її шию.

А ще кілька хвилин тому я замалим не попав у світ вічного спокою… Отрута цієї тоненької, золотаво-зеленої змії миттю вбиває людину.

Вилажу з вузького яру і добираюсь до густих хащів. Щоб повернутись до човна, треба йти за течією струмка.

По дорозі назад знову натрапляю на змію. Вона лежить переді мною на землі, згорнувшись кільцем. Мабуть, щойно добре наїлась. Її плоска бронзово-червона голова біля рота забарвлена в золотаво-жовтий колір, шия прикрашена двома смужками — жовтою та іржаво-червоною. А вся змія — бордово-червона. Ця красуня завдовжки метрів два.

Змія, дрімаючи, не помічає мене. На жаль, в мене тільки один розкіп. Довелося зняти з палиці зелену змію і прив'язати її до товстого кореня. Роблю все потихеньку. Рушницю кладу на землю.

Бордову змію півметровим розкіпом не зловиш, тому прив'язую його до дула рушниці.

Підкрадаюся до гадюки ззаду. Обережно підводжу петлю з розкіпом під плоску голову. Мотузка торкнулася голови, і змія здригнулася, наче її хто вжалив. Ось петля вже під головою. Я міцно затягаю петлю. Гадюка так метнулась, що мало не вирвала з рук рушницю, і в ту ж мить обвилася навколо палиці.

Змія сичить, висуває язик, намагаючись ужалити мене.

Кидаю погляд на золотаво-зелену сурукуку. Вона теж відчайдушно звивається, вириваючись із петлі, що тримає її біля кореня. Якби залишити гадюку в такому становищі на півгодини, вона задушилася б. Якось отак у мене вже загинула коралова змія.

Сурукуку прив'язую до другого кінця палиці, біля дула рушниці. Тепер на розкіпі вже дві змії. Якби довелося стріляти, не зміг би.

Поспішаю назад до своєї тимчасової стоянки. Бордова змія в три рази важча за сурукуку. Вона довша, товща і дужча, ніж зелена гадюка.

Задоволений іду з небезпечною ношею обережно, обминаючи стовбури і ліани. Мій провідник, що дзюркотливо біжить, звиваючись між густими зарослями, то зникає в хащах, то знову з'являється. Лівою рукою з допомогою теркадо розчищаю собі шлях там, де вже зовсім не можна пролізти. Рушницю тримаю в правій руці біля кінця ствола і таким чином зберігаю рівновагу.

Легенький вітерець доносить до мене дим. Значить, стоянка близько. Товсте поліно, що я підкинув у вогнище, видно, й досі тліє.

До човна добираюсь коли вже сутеніє. Обидві змії живі.

Тепер я сиджу навпочіпки біля клітки і милуюся плазунами. Золотаво-зелений і бордово-червоний кольори сплелися, переповзають один через один. Особливо активно повзає бордова змія, шукаючи шлях на волю. Притискає ніс до густої мідної сітки, але марно: дірки ніде нема. Перестане шукати виходу аж тоді, коли обдере з носа шкіру. Так буває з кожною полоненою змією. Біль у носі переконує їх, що найкраще примиритися з неволею…

Вогнище весело палає. Джунглі у відблиску багаття виглядають так мирно, ніби розкішний міський парк.

Ніч минає спокійно. Ніщо не потривожило мого сну, навіть дощ.

Уранці швидко збираюсь у дорогу і пливу далі вгору. Та вже через кілька десятків метрів починається запекла боротьба з перепонами, що трапляються на шляху.

Ось попереду на півметра над водою лежить стовбур дерева. Пропливти під ним човном не можна, бо не пройде накриття. Треба щось придумати. Я знаю, що такі стовбури, зовні наче міцні, всередині бувають трухляві. Справді кора на дереві вже скрізь облізла, тільки біля кореня ще трохи тримається.

Перекидаю канат через товстий стовбур і, коли вода приносить кінець до мене, прив'язую човен. Потім розмахнувшись теркадо, зі всіх сил опускаю гостре лезо на стовбур. Стальне, гартоване лезо, дзвякнувши, відскакує од твердого, мов кістка, дерева. Доводиться взяти важку сокиру. Незабаром з дерева летять на всі боки тріски.

Нарешті, сокира входить у м'яку трухляву серцевину. Отже, лишається обрубати другий бік — і шлях буде вільний. Проте зробити це з човна просто неможливо. Видираюсь на стовбур. Але й тут рубати дуже незручно — прововтузився з півгодини, поки прорубав до половини. Потім знову злажу в човен і вже звідти дорубую деревину, що пролежала тут спокійно, мабуть, з півстоліття. Це незаперечний доказ того, що в цих місцях ніколи не бувала людина.

Стовбур затріщав. Ще кілька ударів сокири — і обидва кінці його падають у воду.

Шлях вільний. Відв'язавши канат прямо під водою, швидко хапаю весло, щоб течія не знесла човна назад.

Півтори години згаяв я біля стовбура. В човні повно трісок. Прибиратиму вже ввечері, коли зупинюсь на ночівлю.

Обабіч височать дерева. Пропливаю мимо двох ви-дрячих нірок. А у воді бачу і самих звірків. Помітивши човен, вони з переляку люто скиглять.

Далі струмок стає лагуноподібним. Дерева, переплетені ліанами, змикаються над ним, утворюючи темний тунель. Я впливаю в цей тунель. Тепер доводиться частіше витягати теркадо щоб розчистити шлях серед ліан, які низько нависли над водою,

У лісі, крім кількох мавп, що втекли від мене, не бачу ніяких звірів. А ось птахів, риб, видр, метеликів та інших комах — сила-силенна.

За один день я проплив від стоянки приблизно 15–20 кілометрів. Над пралісом мчать хмари. Незабаром піде дощ.

Довго чекати його не довелося. Загриміло, небо пронизали сліпучі блискавки, і знявся такий шалений вітер, що я ледве встиг поскладати в човні речі, щоб їх не здуло. Здавалося, ніби з неба падають мільярди колючих стріл. Вітер скаженіє, валить віковічні дерева, трощить гілля, здіймає в повітря все — листя, гілки, ліани…

Та буря триває недовго.

Як раптово налетіла, так зненацька і вщухла. І ось я вже знову пливу в тунелі, мов слимак, — повільно, рівномірно. Над джунглями ще повіває вітер, але сюди крізь товщу зеленого склепіння не доходить.

Незабаром причалюю до берега — треба відпочити, бо малярія висмоктала з мене чимало сил. Вона таки дається взнаки. Тільки півжмені хініну, який ковтаю щодня, тримає мене на ногах. Шия і плечі болять, важко рухатись. Руки такі слабкі, що навіть термометр здається важким тягарем. Ноги теж немов налиті оловом. Пульс — сто тридцять ударів за хвилину. В мозку снують химерні думки. Важка ніч буде сьогодні… Десь через кілька годин маритиму в гарячці. Намагаюся перебороти недугу, але марно. Кожен рух завдає фізичного болю. Ніщо не може зупинити приступу малярії. Гарячка тільки наростає. Обриси предметів розпливаються перед очима. Мозок наче у вогні. Температура піднімається. Я добре знаю ознаки малярійного приступу. Кожну зміну в організмі вивчив, як на піддослідній тварині… Та, на жаль, це не дослід, а боротьба за життя на грані із смертю.

Мене морозить. Відчуваю, що ось-ось знепритомнію. Хоч би дощу не було більше. Не витримаю дощу.

Тремтячими руками виймаю з коробки три таблетки хініну і всі разом ковтаю, запиваючи водою з струмка.

Німа тиша, наче страшний траурний птах, налягає на мене. Трохи згодом з неймовірним напруженням розчищаю собі серед ліан на березі місце для гамака. Сік, що витікає з розрубаних рослий, здається мені сльозами. Розчищаю майданчик досить довго. Нарешті, стаю в човен, щоб дістати гамак і розвісити його.

Коли затягаю останній вузол на гамаку, вже ледве тримаюся на ногах. Одягнутий, взутий лягаю в гамак. Ставлю термометр. 41 градус. Усередині палить, і я нічим не можу загасити цей вогонь…

Лежу напівпритомний. Ледве знаходжу сили, щоб повернутись трохи на бік. Мені здається, що роблю непосильну фізичну працю. Заплющую очі, не хочу бачити ні човна, ні води, ні дерев. Тільки спати.

Ртутний стовпчик у термометрі, що лежить долі, витягується, немов примара. Він то роззявляє на мене рота, погрожує, то вилазить з скляного футляра. Навколо мене виростає цілий ліс термометрів. На кіпцях їх горять ґноти, мов свічки біля труни покійника.

… Розплющую очі. Величезні термометри-свічки зникають. Смеркає. Оце так довго я спав? А може, марив? Не знаю. Хочеться пити. Вилізаю з гамака, підходжу до човна, стаю на коліна і запиваю двома куями води три таблетки хініну. Вранці вип'ю ще три таблетки. Малярію лікую, а от шлунок і печінка ниють від болю.

Стоячи навколішках, дивлюсь на небо, де збираються чорні дощові хмари. Буде дощ. Якщо покваплюсь, ще встигну зварити собі на вечерю чорну каву. Хінін зробив свою справу, поборов малярію. Тепер відчуваю голод.

Біля гамака палає вогнище. В казанку закипає вода. З човна закидаю вудку. На гачку настромлений зелений жук, схожий на саранчу. Не встигаю закинути, як поплавок одразу йде під воду. Підсікаю і відчуваю, що на гачку риба. Незабаром вона опиняється в човні.

На вогнищі закипає чорна кава, вариться юшка з цибулею і червоним перцем. Під навісом човна вже постелено на ніч. Треба зняти гамак і перенести в човен.

Казанок з свіжою юшкою забираю в човен уже під зливою. Поки приніс його — промок до ниточки. Майже темно, але не запалюю ліхтар, бо карбіду лишилось мало. Вечеря відновлює мої сили.

Цілу ніч лив дощ. Двічі доводилося вичерпувати з човна воду. В темряві це зробити нелегко. Якісь звуки, що пробивались крізь шум дощу, будили мене кілька разів. Дощ без упину барабанить по накриттю. В казанок налилося за ніч повно води. Якщо небесні крани відкриватимуться так і надалі, то незабаром кількість опадів досягне в середньому за рік три тисячі міліметрів.

На новому місці. Дві мисливські пригоди

Зупиняюсь кілометрів за двадцять вище від учорашньої стоянки. Почуваю себе зовсім здоровим і дужим, наче малярію залишив на попередній стоянці. Струмок тут розгалужується. Ширина обох струмків однакова, і важко визначити, де основне русло, а де притока. Ясно одне: жодним струмком не можна пливти далі, бо вони завалені деревами. Сьогодні вже випогодилося. Від сонця волога випаровується і густими клубами пари пробивається крізь зелену стелю джунглів. Приплив я сюди ще вчора, задовго до сутінків, і причалив біля берега рукавця, що впадає в один із струмків. На березі ростуть пальми міріті. Під зеленим віялоподібним листям висять велетенські грона плодів. Ці пальми-велетні, що стоять трикутником між струмком і рукавцем, дуже красиві. Вирішую зупинитись тут і зробити навіс під пальмами, які щедро пропускають сонячне проміння. За день зроблю його. Правда, доведеться працювати з сокирою, і це на якийсь час віджене од стоянки звірів. Якщо буде хороша погода, сьогодні переночую просто неба. А коли піде дощ, сховаюсь у човні.

Тваринний світ у цих місцях дуже розмаїтий. Навколо багато красивих, яскравих птахів, лісних і водяних черепах, мавп тощо. Підпливаючи сюди, я бачив, як у воду сповзала величезна анаконда. Чув і ричання ягуара.

Смеркає. Човен порожній. Усі речі винесено на берег. Палає вогнище. Над полум'ям висить казанок. У ньому вариться моя улюблена юшка. Дим іде вгору, окурює листя пальм і зникає в чорному небозводі. Цей тропічний вечір, вогнище, шарудіння жуків, дзюркіт струмка навівають поетичний настрій. Якби я був поетом, не один чудовий вірш написав би від споглядання тропічної краси.

На чорному небозводі, немов коштовні камені, мерехтять зорі. Аж хочеться простягти до них руку і зняти з неба. Ні, ні, вони мені не потрібні. Для мене цілком досить світла карбідного ліхтаря.

Ніч минула спокійно. Мабуть, і в найкращому номері готелю не виспався б краще. Хоч, правда, другу половину ночі довелося коротати в човні на мокрих дошках, бо пішов дощ.

Прокинувшись, відразу вирушаю в джунглі.

По опалому листю снують великі й малі ящірки. Серед гілок пурхають пташки. Здалеку долинає ревіння мавп. Промокши за ніч до кісток, вони радісно вітають ранок. Я звертаю ліворуч і йду понад струмком, ширина якого тут не більше двох кроків. Струмок поведе мене в долину. Він буде надійним орієнтиром і по дорозі назад. Кам'яні плато і скелі вулканічного походження заросли деревами. Численні струмки впадають в основний струмок: Трохи пізніше, коли влаштую стоянку, обійду райони обох струмків. Але спочатку поброджу в гущавині поблизу стоянки.

Сподіваюсь багатої здобичі в цьому районі. Як завжди, на вулканічних плоскогір'ях, ліс рідший і менш обплетений ліанами. По мокрому опалому листю йду безшумно. Над водою літають великі метелики і довгі легкі бабки. Двадцятисантиметрові бабки борознять поверхню струмка хвостовою частиною тіла. А вода з дерев без упину капає. Скрізь, куди не повернусь, — густе павутиння, по якому лазять павуки. Над головою літають великі жуки і колібрі. Їх так багато, що навіть не одразу можу розібрати, де жук, а де колібрі.

Маленький струмочок тече на дні звивистої долини, обминаючи пеньки, пальми і густе сплетення ліан.

На одному повороті бачу біля води коричневого стрункого звіра. Занадто рано вийшов я з-за ліан: звір теж помітив мене. Він уже тікає великими стрибками. Машинально піднімаю рушницю. Відстань між мною і звіром не більше шести кроків і не влучити просто неможливо.

Це досить велика пума. Вона б'ється на листі, намагаючись зіпнутися на ноги, але не може. Відчайдушно борсаючись, пума сповзає у воду. Течія підхоплює смертельно пораненого хижака. Струмок не глибокий, я біжу по берегу, не спускаючи очей з пуми. Але хащі весь час затримують мене, і я починаю відставати. Боюсь, що не наздожену свою здобич. Раз у раз спотикаюся, проповзаю під ліанами і густим сплетенням повитиці. Рушницю перезаряджаю на бігу, та, мабуть, вона не потрібна. Течія несе далі хижака, здається, вже мертвого. На поверхні видно лише черево і ноги.

Нарешті, дістаюсь до місця, де струмок стає ширший, а глибина його в скелястому руслі досягає не більше 40–50 сантиметрів. Кидаюся прямо в бистрінь, щоб перехопити пуму. Звідси вже й стоянка недалеко. Якщо не перехоплю звіра тут, він потоне. На звивині струмка вбита пума знову виринула. Вхопивши її за задню ногу, тягну до берега. Куля влучила в легені хижака. Шкода красивого хутра, бо куля, пройшла наскрізь і продірявила шкуру в двох місцях. Пума здохла не від кулі. Вона захлинулася. Звір завбільшки з добре теля, тільки дужчий і більш мускулястий.

Пума водиться в Бразілії скрізь, а найбільше на півдні. В цивілізованих місцях вона зустрічається рідше — її винищують. На людину звір нападає, хіба що захищаючись. Пума шкідлива. Вона поїдає овець, телят і птицю.

На стоянці розпинаю шкуру звіра кілочками і кладу сохнути на дашок човна. Дротиком прив'язую її ще й до стовпчика. Потім мию ніж і руки в річці. Підкидаю свіжого хмизу на покрите попелом вогнище. Там ще багато жару, і хмиз швидко спалахує.

* * *

Нова стоянка краща за попередні. Вона не закрита густою рослинністю. Сюди вільно проникає сонячне проміння, задуває вітер. Я бачу широкий небесний простір — хмари і зоряну стелю. Тут навіть дощ приємніший, бо олов'яно-сіре небо видно далеко-далеко. Однак слідів людини і тут немає.

Під цими стрункими пальмами-велетнями — міріті, ніколи не відпочивала людина. Навколо стовбурів лежить товстий шар опалого віялоподібного листя. Коріння в багатьох місцях вилізло із землі й повисло в повітрі над водою струмка.

Трохи вище на схилі ростуть пальми урукурі і ашахі. А в глибині джунглів, під густим склепінням зелені, — дво-триметрові колючі пальми. Між ними важко пройти, бо їхні стовбури укриті п'яти-шестисантиметровими чорними колючками.

По колючих пальмах не лазять навіть комахи. Вони вважають за краще літати над цими деревами. Між пальмами утворилась густа сітка павутиння. Сумний вигляд має це місце. Наче якесь своєрідне кладовище. На павутинні, мов діаманти, виблискують краплини роси. Павуки причаїлися десь біля стовбура і стежать за сіткою, щоб миттю накинутися на жертву, яка попаде в їхні тенета.

Цей вид павуків я знаю. Вони бувають різного кольору. Здебільшого — коричневі, але трапляються і чорно-червоні, як змії з сім'ї елапіда.

Кілька слів про змій з сім'ї елапіда. Забарвлення цих гадюк надзвичайно яскраве, а отрута небезпечна і страшна, хоч вбиває вона повільно. Якщо така змія вкусить, людина через кілька годин сліпне, неймовірно мучиться і лише згодом помирає. Смерть наче насолоджується муками жертви. Знешкодити отруту неможливо, бо ще не знайдено потрібної для цього сиворотки. Страшні гади з сім'ї елапіда. Але це не значить, що інші отруйні змії менш небезпечні.

Зустріч з будь-якою отруйною змією не віщує людині добра. Тому, коли кабоклу побачать навіть не отруйну змію, вони чимдуж тікають від неї. Не хочуть рискувати. І мають рацію. Адже від укусів отруйних змій гине багато людей.

Власне, в джунглях є тільки дві страшні речі: малярія і укус отруйної змії. Тому тут найголовніше — обережність.

Лише вчора я закінчив будівництво хижки, покривши її широким пальмовим листям. Зелена покрівля відбиває палюче сонячне проміння. Все своє спорядження я склав у хижку, а для вогнища викопав у землі ямку, щоб не гасло од вітру.

Човен стоїть у невеличкій бухті кроків за десять від хижки.

Навколо гнітюча тиша. Високі, мов вежі, пальми навіть не ворухнуться, мовчать. Невже широким, наче віяла, листкам нема чого сказати мені?

У думці зринають події дня.

… Вирушив я вранці в напрямку колючих низеньких пальм. Там зібрав чимало цікавих павуків. Вони невеликі, 1,5–2 сантиметри завдовжки, але це шедеври природи.

Банка з ціанистим калієм швидко наповнилась, і я попростував далі.

Незабаром я вже спускався стрімкою кручею. Нараз, підсковзнувшись на мокрій глині, покотився вниз. У рюказку висипалася фаринья, яку я взяв на обід, і перемішалася з патронами. Коробка з метеликами теж розкрилася, в кількох комах поламалися крила. Довелося витрусити рюкзак. Штани геть вимазав у глину. На щастя, земля була мокра, і я сповз в урвище, інакше зірвався б униз, як камінь.

Звернувши дном прірви вбік, я побачив у болот між двома скелями свіжі сліди ягуара, схожі на сліди великого кота.

Я відтягнув ударник рушниці. Сліди на болоті зовсім свіжі. Невже звір тікав від мене? Не може бути. Видно, він ішов спокійно, повільно, ступаючи легенько. Мабуть, наглядав собі здобич.

Я рушив по слідах угору. Яр дедалі глибшав, а стіни його ставали стрімкіші. Обережно обійшовши скелі, я зупинився, прислухаючись, щоб не сполохати хижака або не попасти в його пазури. Так я скрадався крок за кроком.

Нарешті там, де яр став ширший і мілкіший, я побачив величезного плямистого звіра.

Ягуар, мов кіт, що полює на горобця, ліг на землю і поповз на череві вперед, прищуливши вуха. Видно, приготувався до нападу.

Я прицілився з-за скелі прямо між вуха ягуара. Наче грім, пролунав постріл. Та ягуар уже не почув його. Він упав мертвий.

В цю мить мов блискавка з-за скелі виплигнув коричневий олень і зник з очей.

Так ось кого підстерігав ягуар!

Я підійшов до вбитого хижака. Це чорний ягуар. Красивий звір. Таких я небагато вполював. Куля влучила в праве око ягуара і вирвала його. Під шиєю і на череві ягуара видно кліщів. Тепер їм доведеться покинути своє житло. Одного за одним витягаю їх з теплого хутра, щоб вони, бува, не поміняли господаря, коли нестиму шкуру на плечах…

Додому повертався швидко. Хотілося скоріше вийти до струмка, бо від спраги аж у горлі пересохло. А тут ще на плечах важка, із запахом сирого м'яса шкура. Якщо на дорозі траплялася ліана, я розривав її плечем. Ліани врізалися в тіло, аж кров виступала. Це мене дуже дратувало.

Довгенько я вибирався з джунглів. Уже сонце почало заходити. Ліс поринув у сіру темряву. Погано видно. Нарешті, я дістався до джерела і вволю напився.

Пройшовши ще кроків триста, я опинився біля своєї домівки.

Скидаю з плеча важку ношу і припадаю до води. Нема кращого напою, ніж вода.

Потім розіпнув на кілочках шкуру ягуара. Вона тепер сохне разом із шкурою пуми.

Пощастило мені сьогодні: аж двох диких звірів уполював — пуму і ягуара. Коли щаститиме так щодня, то в човні не вмістяться всі мої трофеї.

Уночі на човні

Чимало дарів природи маю в своїх клітках, коробках, ящиках і під навісом. Разом з багатьма отруйними зміями в клітку попала і довжелезна анаконда. Цей вид анаконд зустрічається дуже рідко. Лише один раз я піймав таку змію в джунглях на річці Атуман, та й то лише завдяки її зажерливості. Однієї темної ночі анаконда залізла в клітку і проковтнула дику курку, що була там. Гадюка потовстішала і не змогла вже вилізти назад.

Анаконда, яку я зловив тепер, дуже красива, вся у візерунках. По боках у неї на темному фоні розкидані чорні плями. Шкура блискуча, вкрита дрібною лускою. Змія майже п'ять метрів завдовжки, а товщина її — як передпліччя чоловічої руки. Водяний полоз займає майже всю клітку, в яку я його посадив. Гадюці дуже тісно, але доведеться їй потерпіти, поки припливу на Тапажос і знайду для неї більшу клітку.

Щодня опускаю клітку з анакондою на півгодини у воду, де змія може напитися і викупатись. Та й клітка обмивається від нечистот.

Порожніх консервних банок в мене вже немає, щоб поставити ніжки клітки у воду. Тому довелося використати для цього шкаралупи від горіхів кастаньї. яких у джунглях дуже багато.

Як же попала до мене ця анаконда?

Якось я сидів у човні під навісом із жап. Над головою монотонно стукотів густий дощ. Швидко темніло, і я готувався до ночівлі.

Крізь дощ мені було видно, як жевріє багаття під навісом на березі. Воно блимало, немов червоне око.

Ніч я вирішив провести в човні під навісом, бо на березі вітер забивав під стріху дощ. Нема неприємнішого відчуття, ніж прокинутися вночі в мокрому гамаку.

Я вичерпав з човна воду і прибрав у ньому, бо сюди часто заповзають скорпіони та інші отруйні комахи.

Ночувати в човні у дощову ніч — невелике задоволення. Твердо, тісно, коротко, словом — незручно. Та нічого не вдієш. Я послався, поклавши замість матраца гамак. Усе-таки краще, ніж спати на голих дошках. Трави або очерету, щоб підіслати, тут немає. А на гіллі багато різних живих істот, які турбуватимуть цілу ніч. Я вже одного разу пробував спати на гіллі. Довго не влежав. Після півгодинного «відпочинку» довелося викинути його в струмок.

По навісу з пальмового листя барабанив дощ, вода дзюркотіла, хвилі хлюпали об човен, і ці звуки заспокійливо впливали на мене. Швидко заснув. Є після чого відпочити. День був важкий. Канат, яким я прив'язав човен до стовбура, міцний — витримає. А інстинкт самозахисту розбудить мене, якщо наближатиметься якась небезпека. Поруч мене лежали рушниці, гарпун, батарейний ліхтар. Це мої охоронці супутники. Замість подушки під голову поклав гумовий мішок.

Чи довго спав, не знаю. Очевидно, було вже далеко за північ, коли я прокинувся від того, що човен погойдувався, а з боку бухти хлюпала вода. Я напружено прислухався, готовий до всього. Що ж це погойдує човен? Кайман? Ні, кайман видирався б на борт і перекидав човен. Я вже мав щастя пережити і таке.

Згодом я почув підозрілий шерхіт. Щось холодне й слизьке торкнулося мого зап'ястя. Я навіть визначив, що воно товсте і мокре. Отже, до мене з води повзла анаконда. Так, це була вона.

Мокра голова, що обнюхує все на своєму шляху, вже нюхає мої груди. І тоді я в темряві щосили схопив анаконду за шию обома руками, навіть не знаючи, яких вона розмірів.

Міцно стис анаконду і сів. Човен раптом затанцював, наче в ньому почали боротьбу сто чортів. Анаконда оскаженіло билася, кидалася, звивалася в моїх руках, мов у лещатах… Вона вже витягла з води на дно човна все тіло і будь-що намагається визволитися. Я відчув, що анаконда чимала, але не настільки велика, щоб її треба було вбивати. Вирішив піймати її живцем. Боротьба вночі з сильною анакондою нелегка. Змія обвила мене своїм товстим кільцем навколо талії, а хвостовою частиною — ліву ногу вище кісточки і все дужче й дужче стискає. Я підтягнув коліно вище.

Встати на весь зріст не можна, бо навіс над човном низький. Спираючись на лікті, я сантиметр за сантиметром підтягався все вище по гумовому мішку.

Нарешті. Я вперся ногою в дно човна і підвівся. Стиск анаконди на талії став слабший, і кільце посунулося нижче. Але обидва кільця ще міцно стискали ногу.

Згодом я вмостився так зручно, що, тримаючи в руках шию анаконди, вже міг обміркувати, що робити далі. Треба дістати мотузку, зробити петлю і накинути її на шию змії. Та мотузки, на жаль, під руками немає. А до ранку не всиджу з анакондою, яка обвила мене і шалено борсається. До того ж гад уже третім кільцем обвив мою ногу біля коліна, і вона почала мліти.

Я переступив вільною ногою через сидіння човна і виліз з-під навісу, тягнучи за собою майже п'ятиметрову анаконду. В тісному човні мені не впоратися з нею.

Нарешті, я став на ноги. Човен захитався.

Анаконда смикнула мене сильними пружинистими рухами. Тиск моїх пальців послабшав, руки почали мліти.

Я трохи попустив пальці і став одною ногою на берег разом з анакондою, що вже майже вся повисла на мені.

Навкруги чорна темрява, і я мало не впав у воду. На мить втратив рівновагу і другою ногою відштовхнув човен од берега. На щастя, встиг коліном правої ноги спертися на берег. Якби шубовснув у річку — був би кінець, бо у воді анаконду неможливо побороти. Я впав на змію.

З великим зусиллям підвівся з землі. В густій темряві єдиний орієнтир — вогник під навісом. На одній з кліток має висіти півтораметровий шматок іржавого дроту. Однією рукою намацав дріт.

Туго намотав його на шию анаконди трохи вище пальців. Блискавично сів на легку клітку і в той же час відпустив шию гада.

Анаконда кинулась до води, але її рвонуло назад, бо дріт не пустив далі.

Я, важко дихаючи, сидів на клітці, яку смикала змія, і потирав задубілі руки, зап'ястя, пальці. Помацав і кістки лівої ноги, що звільнилася від лещат мускулистого тіла гадюки.

Тепер анаконда в полоні.

Дивлюся в темряві на обриси молодої анаконди, що безпорадно звивається, але не встаю, бо тоді анаконда потягне за собою клітку.

Чому анаконда заповзла в човен? І раптом я згадав, як на Тапажосі перед самим моїм відплиттям у район верхів'я Купарі біля клітки з жовто-чорною змією напаову з'явилася ще одна.

Тепер становище аналогічне. У клітці в передній частині човна сидить зачинена рідкісна водяна гадюка. Я залишив змію в човні, бо її часто доводиться купа ги.

Певно, ця водяна гадюка своїм запахом привабила сюди анаконду. Решта змій у клітках, мабуть, теж приваблюють гадів, які мандрують по джунглях.

Кінець дроту я намотав на товстий корінь, що стирчав з землі, і повернувся до човна по батарейний ліхтарик та просторішу клітку.

Анаконда відчайдушно звивалася, кидалася на всі боки, коли я підніс до неї клітку і відчинив дверцята. Поклавши ліхтар на землю, щоб освітлював гадюку, намацав серед товстих кілець анаконди хвіст. Потім почав щосили підтягати змію за хвіст і впихати її в клітку. Нарешті, лишилася тільки обмотана дротом голова. Я знову схопив анаконду двома руками за шию і обережно зняв тугу дротяну петлю. Незабаром і голова змії опинилася в клітці. Зачинивши дверцята, я полегшено зітхнув..

Тільки тепер помітив, що дощу вже не було. Я поклав ліхтар на березі і помив руки. Хоч анаконда й чиста, але після неї руки неприємно пахнуть гаддям. Потім скинув мокру піжаму, дістав з гумового мішка суху білизну і надів. От тільки мокрий гамак нічим замінити. Та дарма. Вранці пригріє сонце і все висохне. А поки що ніч. Я погасив ліхтар і міцно заснув.

* * *

У тому місці, де два струмки зливаються, вода дуже глибока. Камінь, який я прив'язав до мотузки, дістав до дна на глибині шість метрів. Течія бистра, аж вирує, бо два повалені у воду дерева перепиняють струмок. Вода вимиває дно. Тому тут так глибоко.

В струмку водиться багато дрібних кайманів. Це вид коротких, невеличких крокодилів зеленуватого кольору. Сьогодні вночі я бачив у промені ліхтаря на воді кілька палаючих вогників — очей кайманів. Та чомусь немає бажання витрачати на цих плазунів і часу і сил. Тим більше, що на успіх мало надій, бо для нічного полювання на кайманів потрібно не менше двох чоловік: один мусить веслувати і стріляти, другий — світити ліхтарем і виловлювати туші.

… Світанок застав мене за щоденником. Учора я повернувся з джунглів дуже пізно з багатою колекцією комах. Пощастило мені також піймати велику змію жарарака цінзенто.

Про цю пригоду навіть страшно згадувати. Коли я виймав змію з-під приклада рушниці, вона висковзнула з-поміж пальців, і голова її опинилась у мене в жмені. Моторошно було тримати в руці голівку смертельно отруйної змії, відчувати її рухи. Гадюка намагалась розвести щелепи, щоб укусити мене. Я з люттю затиснув її голову в кулаці. Жарарака скажено звивалася, вириваючись із полону. А я тримав її, наче живу мотузку сіро-коричневого кольору з чорними візерунками. Потім обережно, але міцно стис лівою рукою сіру шию, а правою блискавично, немов тримав розпечене залізо, відпустив голову отруйної змії.

Я дивився на змію, що звивалась у лівій руці, і рясний піт стікав з лоба прямо мені в очі. І це не від спеки, а від жаху, від страшного почуття близькості смерті.

Тепер отруйна жарарака повзає, звивається в клітці серед інших змій, а я й досі не можу забути того жахливого почуття, з яким тримав її голову в кулаці.

Ранкове проміння прибирає місцевість в золотаво-зелені кольори. Сонце спочатку повільно виглядає з-за обрію, ніби вагається, чи варто сходити на землю. Потім, мов золотою сукнею веселої казкової принцеси, вкриває своїм промінням зелений світ джунглів.

Я вже приготувався до мандрівки в хащі. Оглянув клітки, налив зміям води. Анаконда, яку піймав позавчора, займає майже три чверті ящика. Металева сітка аж вигинається під її важким тілом. Та змія не вирветься — я добре прибив сітку. До того ж змії, навіть полози і анаконди, не мають кмітливості і ніколи не ламають кліток. Вони можуть тільки стискати.

І ось я в джунглях. Навколо — ліани, чорні тіні гущавини, коричневе опале листя і сірі стовбури дерев. Перебираюся на лівий берег струмка і йду проти течії. Якихось двадцять кроків, і вже ніщо не свідчить про стоянку людини.

Двадцять кроків? Це надзвичайно багато. Адже тут можна ступити один крок і попасти в світ вічного спокою. З жахом згадую анаконду, яка обнюхувала мої груди вночі на човні…

Обережно ступаючи, пильно приглядаюсь до всього. І раптом помічаю гадюку завтовшки з руку і завдовжки метрів два з половиною — три. Вона повільно лізе попереду мене. Це райдужний боа — неотруйна змія. Шкура її дуже різнобарвна. Яких кольорів тут тільки нема. А найбільше бордового, що переходить у золотавий. Гадюка, видно, полює.

Я поквапливо виймаю розкіп і кладу петлю перед носом боа. Змія, як невинне ягнятко, вповзає в петлю. Я затягаю мотузку. Збиваючи вгору листя і хмиз, боа вмить обвиває палицю, а потім мою руку.

Швидко повертаюся на стоянку, щоб посадити пійманого боа в клітку. Адже сьогодні ще хочу побувати далеко в хащах.

Лісові вампіри. Барс. Тапіри

Сильна злива вщухла так само раптово, як і почалася. Простую лівим берегом, вкритим густими, непрохідними хащами. Світло пробивається тут лише над струмком. Скрізь панує напівтемрява. Опале листя, коли я стаю на нього, випускає з себе воду, наче губка. На густих сітках павутиння виблискують, мов діаманти, краплини дощу. В лісі прохолодно. Я весь мокрий. Проте настрій у мене хороший.

Ось переді мною на гілляці росте розкішна орхідея з червоними квітами. Гілка аж угнулася під її вагою. Обережно підходжу до рослини. В пам'яті надовго закарбувалася бордова з чорними плямами отруйна змія, що впала на мене з гнізда орхідеї. Якби ще одна така змія впала тоді на мене, то хто знає, чи лишився б я живий.

Отож оглядаю гніздо орхідеї з усіх боків і тільки після цього нагинаю гілляку. За комір сиплеться сміття і сила-силенна мурашок, жуків, павуків. Але змій немає.

Кілька ударів гострим теркадо — і гілляку з одного боку майже до половини відрубано. Переходжу на другий бік, щоб і тут підрубати її, коли раптом з-під лопуха вилітає кажан з широкими крилами, а за ним — ще два. Заглянувши під листя, бачу, що на ньому вниз головами висять кажани. Вони сплять, навіть не підозріваючи, яка небезпека загрожує їм. Відіткнувши банку з широкою шийкою, я підношу її до двох невеликих кажанів. Вони замахали крилами вже на дні посудини з ціанистим калієм. Згодом ще два кажани опиняються в банці.

Напхавши повну банку кажанів, я дорубую гілку, яка незабаром, затріщавши, падає на землю разом з гніздом орхідеї та мільйонами комашні.

Нести орхідею з комахами небезпечно, тому я, підійшовши до струмка, обмиваю рослину у воді. Разом з банкою залишаю гніздо на березі: по дорозі назад заберу. А сам прямую далі в гущавину з кульовою рушницею в руках. Майже щодня міняю рушницю, залежно від того, якого звіра сподіваюся вбити.

Іти дуже важко. Доводиться прочищати шлях, обминати стовбури повалених бурею дерев. Дуже часто натрапляю на черепах і величезних жаб, які, побачивши мене, плигають у воду.

Навколо бринять комарі. А вгорі, на деревах, стрибають чорні мавпи. Їх багато, мабуть, з півсотні. Дивлюся на них, стоячи під деревом. Кабоклу люблять м'ясо цих мавп ревунів. Вони стріляють їх, як тільки побачать.

Не встигаю я вийти з-за дерева, як зграя ревунів, знявши шалений галас, перелякано дременула. Через кілька хвилин вона щезає у гущавині. Тільки поламані гілки свідчать про те, що тут бавилися мавпи.

Іду далі. Перелізаючи через стовбур поваленого дерева, мало не роздавив величезного павука. Відскочив, аж гілка подряпала мені ногу. За хвилину велетень павук уже лежить у коробці.

Незабаром я опиняюсь на дні пологої долини. Сплетення ліан тут таке густе, що доводиться зупинитись. Густа стіна заступає мені шлях до струмка, тому я змушений повернути у глиб хащів. Але й тут пройти важко. Тонкі коричнево-чорні пальми, усипані п'ятисантиметровими чорними колючками, не пускають далі.

Ці колючки вкривають стовбури пальм знизу до самого верховіття.

Нарешті, вибираюся з гущавини і виходжу на всипаний опалим листям горбочок. Дерева тут ростуть рідше і ліан не так багато. Поламане гілля і понадрубувані виткі рослини вказують шлях до стоянки. Пробираюсь обережно, бо далі як за вісім кроків нічого не видно.

За стовбуром, під ліанами, ворушиться щось плямисте. Ага, бачу. Це барс. Він трохи більший за великого собаку. Барса, навіть коли спіймати його малим, не можна приручити.

Звір ворушиться, ніби розгрібає на землі листя. Може, це він гострить пазури? Голови і вух хижака не бачу, бо їх закриває не тільки густе листя, а й стовбур. Жовтіє лише частина тулуба. Якщо звір посунеться на півметра вперед, буде видно заднє стегно. Проте в нього стріляти не варто, бо шкура все одно втече… Звичайно, барс від такої рани загине, але пробіжить ще кілька кілометрів. Шкода, що стовбур заступає його.

Та ждати ніколи. Цілюсь у лопатку звіра. Постріл. Барс підстрибує високо і падає на землю. Він крутиться на місці, рве пазурами землю. Нарешті, вибивається з сил і конає. Коли я підходжу до нього, він уже не ворушиться.

Назад бреду в густій темряві. Незабаром бачу попереду світло вогнища на стоянці.

Втомлено кидаю шкуру барса біля навісу. Орхідею та банку з кажанами заберу завтра вранці.

* * *

Досі я не звертав уваги на тапірів. Іноді зустрічаю табуни цих звірів, та ніколи не стріляю в них. З центнера м'яса я міг би з'їсти кілограм-два, а решта все одно зіпсувалася б. Отже, вбивати їх — ні до чого, а безцільно нищити тварин не люблю. Найбільше мене цікавлять змії. До того ж їх тут дуже багато.

Гадюки в клітках чомусь гинуть. Може, від голоду чи від якихось невидимих ран? Ніяк не можу з'ясувати причини. В усякому разі деякі з них навіть не доторкуються до їжі.

Сьогодні нікуди не поспішаю. Сонце нестерпно палить. Блукати в лісі по сорокаградусній спеці — не дуже приємна річ. Отже, в джунглі не піду. Так вирішив уранці.

А в обідню пору я вже в лісі. Збираю комах. Наді мною літають величезні метелики — морфо, крила яких схожі на блискучі блакитні тарілки. Саме тому, що вони великі, я і не ловлю їх, бо крила комах швидко ламаються.

Пташок не видно. Порушуючи тишу, пролітає великий жук. Я тільки поглядом проводжу його до гущавини, де він зникає. Це велетень вусач. Такі не часто трапляються. Мені аж досадно, що я не піймав його.

Місцевість тут гориста, вкрита скелями і ярами. Ліс не дуже густий. Через якийсь час зупиняюсь перед стіною, утвореною поваленим деревом, густо переплетеним ліанами.

Це старезне дерево, мабуть, впало недавно, вивернувши власне коріння і потягнувши за собою всю зелену масу.

Обходжу перепону з правого боку. На місці, де колись стояло дерево, тепер триметрова яма. Розгортаю ліани. Раптом з гущавини вискакує тапір. Він так швидко зникає, що я навіть не встигаю його розгледіти.

З-поміж коріння, з дна ями, прикритої ліанами, чути сопіння. Зазираю туди і бачу маленького тапіра, який силкується вилізти з ями. Мабуть, він упав, стоячи біля матері. Звірятко, певно, вже кілька годин відчайдушно намагається вибратися із западні. Бідолашний тапірчик стогне, сопе, рило його замурзане глиною і слиною. Вій то стомлено сідає перепочити, то знову починає видряпуватися нагору. Але марно. Звірятко ніколи не вибереться звідти, бо обірване коріння стирчить з землі гострими шпичаками. З яким жалем і болем спостерігала свою дитину мати, стоячи на краю ями.

Дивлюся на звірину, що мучиться. Тим часом по той бік ями зашаруділо листя, і з кущів висунула голову мати тапір. Ми дивимося одне одному в очі. Самка, мабуть, дуже стурбована і перелякана. Вона то задкує, то знову заглядає на дно ями, то позирає на мене… Але тримається мужньо, не тікає. Звір аж тремтить, переживаючи за своє дитя, якому, певно, всього кілька диів від народження. Зелені тапірчик, мабуть, ще не їсть, а живе на материному молоці.

Не бійся, малятко, я не кину тебе на поталу мурашкам.

Самку на всяк випадок відганяю в гущавину, щоб вона не кинулася за мною в яму. Кладу на землю рюкзак, рушницю і через півхвилини вже стою біля переляканого тапірчика. Дістати його звідси нелегка справа, бо сила-силенна обламаних коренів заважає вільно вибратися з ями. Нарешті, викарабкуюсь настільки, що можу, піднявши малятко над головою, покласти його на край ями. Згори долинає радісне, щасливе хрюкання матері. Потім не менш радісне вищання тапірика… Поки я виліз із ями, мати з дитиною щезла в гущавині.

Три химерні «букети»

Незручні ночівлі в човні на гамаку вже стомили мене. Майже щоночі періщить дощ. Іноді він вщухає, щоб через якийсь час ще дужче полити.

Особливо сильну бурю пережив я сьогодні. Вона почалася вдосвіта і лютувала майже до полудня. Буря розкидала на стоянці всі речі, навіть ящики і клітки зі зміями. Навіс тріщав, скрипів, але витримав. Могутні, вікові дерева вивертало з корінням, обривало сплетення ліан, і вони, мов батоги, ляскали по листю. Пальми вздовж берега оголіли. Буря позривала з них широке листя і кружляла його в повітрі.

За якихось кілька хвилин температура понизилася на двадцять градусів. Я надів три сорочки. Сиджу в човні серед речей, кліток, ящиків і пишу щоденник. Човном заплив у густі зарослі. Тут затишніше. Згадую про попередню стоянку, де я залишив більшу частину своїх колекцій. Чи не поцвіли вони? Чи не знищить їх оця буря? Сподіваюсь, збережуться. Адже та стоянка серед гущавини, і буря не ввірветься туди з такою силою. А з вологою і цвіллю впораюся потім — висушу все.

Наді мною гуде, шумить ліс. Шалений вітер залітає і сюди. Разом з дощем униз падають трухляве, сухе гілля, ліани, листя. Я накидаю на плечі суху ковдру, щоб хоч трохи зігрітися.

В обід, наче за наказом, небесна битва припиняється, і в джунглях у гущавині грають сонячні зайчики. Я одв'язую човен. Бистра течія підхоплює його і несе вниз. Метрів через двадцять причалюю до стоянки.

Берег уже залитий сонцем. Починаю наводити порядок біля навісу. Перекинуті клітки ставлю на свої місця. Змії чомусь дуже неспокійні. Чорні, як вугілля, холодні очі анаконди вороже стежать за кожним моїм рухом. Її, певно, дратує мідна сітка, об яку вона обдерла носа.

Усе навкруги мокре. Розпалити вогнище не так легко.

Пообідавши, переглядаю колекції комах, мию посуд і вибираюсь на полювання.

Вода в струмку каламутна. Кілька днів доведеться пити нечисту воду.

Енергійно пливу проти сильної течії. Під величезною гіллякою, що нависає над водою, звертаю до берега. Русло струмка майже повне, вилазити на берег легко.

З рюкзаком за плечима і з рушницею в руці прямую в джунглі. Куди не кинь оком, всюди багатий рослинний світ, барвистий, ніжний, повний життя.

От синювате листя на дереві, а ось, між сірою масою ліан, пляма бурого листя. Зелень навколо міниться сотнями відтінків і барв.

Досі я в цій гущавині не бував, хоч живу тут уже давненько. Стою наче зачарований, немов попав у новий світ.

Зелене склепіння наді мною густе-густе, аж чорне.

Обходячи порослу папороттю скелю, помічаю плямистого дикого кота, що лежить на величезній лісовій ящірці, тримаючи її в пазурах. Він гризе ящірку, мов домашній кіт мишу. Це невеликий звірок, трохи більший за кота, тільки шкура в нього плямиста, якась особливо блискуча й ніжна.

Зі мною кульова рушниця. Цілюся в невелику голову, що схилилася над ящіркою, стріляю. Постріл ще не стих у джунглях, а я вже стою біля звірка. Схопивши кота за задні ноги, кидаю на галявину. Ні, тут все-таки не обдиратиму шкуру. Адже до човна зовсім близько. Відношу здобич до човна, кладу на дно і знову простую в гущавину, але вже в другий бік.

Між трухлявими пеньками, під ліанами, натрапляю на коралову змію з чорною головою і червоно-жовтими та чорними кільцями по тілу. Такі змії не дуже агресивні. Якщо їх не чіпати, вони не нападають, але вже коли зачепити — кусають блискавично.

Змія не бачить мене. Я обережно підкрадаюсь до неї. Мить — і вона в полоні. Ця змія ще маленька, завдовжки з півметра. Прив'язую її мотузкою до сухої гілки, що лежить на землі. Хай підожде, поки повернуся.

Через півгодини я вже ловлю великих, сантиметрів п'ятнадцять, вусачів, що повзають по дереву. Надрубую кору пальми, і вони злазяться на сік, навіть не підозріваючи, що тут на них чекає загибель. За кілька хвилин у банці з ціанистим калієм опиняється чимало вусачів.

Збираючи комах, лажу по звалищу велетенських дерев. Раптом зупиняюсь мов укопаний. Переді мною застигла жовто-чорна гадюка.

Це вже друга змія сьогодні. На цей раз — папаову. Незабаром гадюка звивається в петлі.

Міцно прив'язую її до куща. Хай і ця змія почекає, доки повернуся по неї.

Пробираюся далі в хащі. Перелазячи через гнилу колоду, мало не стаю ногою на сурукуку. Змія, судячи з її кольору і візерунків на шкурі, стара. Це вже третя гадюка. Щедрі сьогодні джунглі. За кілька хвилин доля сурукуку теж вирішена. Вона звивається на палиці, намагаючись вирватися, але марно: мотузка на шиї міцно тримає її.

Повертаюся до човна. Не хочу більше вивіряти своє небезпечне щастя.

Сурукуку прив'язую до дула рушниці, а папаову до метрової гілки. Чорно-жовта змія миттю обвивається навколо гілки і стає схожа на химерний букет. Тепер лишається забрати коралову кобру.

Досить довго шукаю її. Нарешті, знаходжу. Мурашки вже обліпили змію, і вона безпомічно звивається. Мотузка натерла їй шию, і на рану позлазилася комашня.

Кобру теж прив'язую до палиці. Тепер у мене вже три важкі, небезпечні «букети» і всі різного кольору. Прямуючи на стоянку, продираюся крізь гущавину, і змії іноді під час необережного руху опиняються так близько до мене і так сичать, що аж мороз по спині пробігає.

Пройшовши якихось сто кроків, досягаю струмка. Вище за течією чую сильний хлюпіт. Виглядаю крізь гілля і бачу по той бік велетнів видр. Струмок, видно, багатий на рибу, коли може прогодувати таких ненажерливих тварин.

Ще завидна добираюсь до човна. Мене, як і завжди після щасливого повернення з джунглів, охоплює приємне, радісне почуття.

Через чверть години я вже на стоянці. Вогнище, ящики, клітки, спорядження — все на місці.

Три змії по черзі впускаю в клітки: спершу коралову кобру, потім папаову і, нарешті, — сурукуку.

Блискавично зачиняю дверцята клітки і загинаю над ними іржавий цвях. Ловіння змій і догляд їх — небезпечна справа. Але ще небезпечніше виймати змій із кліток, бо вони блискавично кидаються у відчинені дверцята.

Присівши навпочіпки, з насолодою спостерігаю крізь густу мідну сітку трьох змій, що переповзають одна через одну, шукаючи виходу.

Тигровий кіт ще в човні. Треба зняти з нього шкуру. Вже смеркало, коли я розіпнув невеличку шкурку. Потім пішов до води, обмив ніж і помився сам.

Коли я розпалив вогнище і поставив зварити свіжу чорну каву, зовсім стемніло. Лише тепер відчуваю, що стомився і страшенно голодний. Ніби аж схуд. Що ж, джунглі поглинають чимало сили і енергії.

Приношу з човна торбинку з чорною кавою і коробку з цукром. Їх уже лишилося трошки, на дні. Я затримався тут надто довго.

Запаливши карбідний ліхтар, оглядаю під навісом запас інших продуктів: ламантинового жиру, цибулі, фариньї… Їх теж дуже мало. Отже, незабаром доведеться повертатись на Купарі, щоб звідти добратися до Тапажосу.

Хоч і дуже стомлений, вирішую сьогодні ще навідатися до видрячих нірок на правому березі струмка. А вранці попливу туди човном і повитягаю звірів.

Потім почну готуватися до подорожі назад.

Зроблено чимало. Порожніх кліток уже нема. Особливо радію двом живим анакондам.

Післязавтра на світанку відпливу з невеличкої бух-чи, щоб. може, ніколи більше не повернутися в цей чарівний, хоч і небезпечний світ звірів і рослин.

Від цих прощальних думок стає якось не по собі. Надто несподівано вирішую повернутися. Але іншого виходу немає.

Наслідки сьогоднішнього полювання чудові. Джунглі на прощання щедро винагородили мене.

Біля навісу весело палає вогнище. Темні джунглі сповнені таємничих звуків. Вечір теплий. Світлячки мерехтять навколо, ніби влаштовують мені прощальний фейєрверк. Сьогодні не буде дощу. Розвішую гамак між двома пальмами.

Передостання ніч

Ця ніч ледве не стала для мене фатальною, останньою в житті.

Намагаюся пригадати детально все, що трапилося після того, як я, закінчивши писати щоденник, пішов до човна по рушницю, щоб покласти її на ніч під гамак.

… Серед чорного мороку нічого не видно, крім обрисів човна. На другому березі чорніє суцільна стіна лісу. Я погано орієнтуюся в темряві, особливо після світла.

Дорогу до човна добре знаю, адже ходив нею десятки, сотні разів і вночі і вдень.

Обережно стаю на дно човна. Отвір під навісом на човні зяє темрявою, наче величезна паща. Не бачу нічого, але знаю, що під навісом, біля гумового мішка, лежить рушниця. Сівши на борт човна, простягаю руку по рушницю і раптом налапую щось слизьке й холодне. Від дотику воно пересмикується. В мозку блискавично майнула думка про небезпеку, і я миттю, інстинктивно перекидаюсь назад через борт човна у воду. Відштовхнувшись од дна струмка, виринаю з води і швидко пливу, обходячи човен ззаду, до берега.

Мені все ясно: біля рушниці лежить змія. Тож, не чекаючи, поки вона вкусить мене, я блискавично перевалився через борт у воду.

Обидві рушниці в човні. На березі лише малокаліберка. Мисливський ліхтарик — теж у човні. Мокрий, як миша, з малокаліберкою і карбідним світильником у руках прямую знову до річки.

Під навісом човна темно і тихо. Певен, що змія звідти стежить за світлом. Світильник ставлю на сидіння. Нагнувшись над човном, шукаю очима гадюку, але ніде не бачу її. В човен нізащо не полізу, бо цей крок може бути останнім. А що коли зайти спереду? Підходжу до носа човна і стукаю по навісу прикладом рушниці. Потім, нахилившись, заглядаю під жапи. Всередині швидко випростується, готуючись до нападу, велика, надзвичайно отруйна змія сурукуку, яка досі лежала, згорнувшись кільцем.

Вчепившись однією рукою за навіс, я майже повисаю головою, щоб зазирнути вниз. Стріляти з такого положення незручно.

Якби на кормі не стояв карбідний ліхтар, змія вже, мабуть, вилізла б на берег. Вона ще, певно, ніколи не бачила нічого подібного. Видно, світло серед ночі дратує її.

Єдиний вихід — знову залізти у воду і обійти човен з другого боку. Вода сягає мені по шию. Сурукуку лежить на сидінні. Прицілююсь прямо в голову. За гумовим мішком стоїть коробка з медикаментами. Куля, пройшовши крізь голову змії, проб'є і коробку. Ну що ж, хай і так. Крім гіркої солі та хініну, там нічого немає.

Вистрілити мимо на такій відстані — неможливо. Лунає постріл, і небезпечна отруйна змія, востаннє здругнувшись, витягається на сидінні.

Видряпуюся на стрімкий берег, тримаючи над головою рушницю. Роззуваюся, скидаю з себе мокрий одяг. Тепер уже можна спокійно взяти рушницю і гумовий мішок з сухим одягом.

Обережно залажу в човен. Мертва змія лежить нерухомо. Вранці винесу її на берег і обдеру шкуру.

Карбід у світильнику догоряє. Комарів нема. Навіть нічні жуки і метелики пролітають зрідка. Лягаю в розвішений між двома пальмами гамак і засинаю.

Прощання

Уранці прив'язую сурукуку за шию високо до гілки. Жалюгідний вигляд має тепер змія. Немов товстий візерунчастий канат звисає вона аж до землі. Гадюка велика. Розрізаю гострим лезом шкуру від голови до хвоста, так ніби розстібаю красивий халат. Шлунок порожній. Отже, змія була голодна і тим небезпечніша… В залозах у неї зібралося близько три чверті кубічного сантиметра отрути. Якби цю отруту гадюка вночі випустила в мою руку, я вже давно був би на тому світі.

Нарешті, шкура впала на землю. Я прибиваю її цвяхами до стовбура пальми. Тепер треба ще оббілувати чотирьох видр, яких я вранці виловив із нір. Вони лежать на березі.

Уранці, перед тим як пливти по видр, я, прибираючи в човні, знайшов шматки зміїної шкури. Це сурукуку. яку я піймав у лісі, скинула її з себе. На запах шкури і заповзла вночі друга сурукуку.

Отже, мої припущення правильні: чим більше біля мене у клітках змій, тим більше гадів приповзає до стоянки.

Роботи сьогодні дуже багато. Треба зібрати і перенести в човен речі. Від поклажі моя посудина добряче осяде у воді, але, сподіваюся, витримає.

Полудень. Усе, що намітив, уже зробив. Чотири шкури великих видр сохнуть на гілках. Прибравши в човні, я поскладав туди всі речі — клітки, ящики, банки та інше спорядження.

Все, заради чого приплив сюди, я знайшов. Трофеї в човні яскраво свідчать про це. Правда, на Тапажосі теж можна полювати і збирати колекції, але там наслідки, безперечно, не такі.

Восьма година вечора. Вже темно. Карбідний ліхтар — єдине джерело світла. На світанку відпливаю назад, на Тапажос.

Нічна темрява — все одно що хороша колиска. Якби мене не розбудила зграя ревунів, то проспав би і схід сонця.

Снідаю півлітром чорної кави і жменею подавленого печива. Потім розкриваю останню банку масла. По дорозі на Тапажос харчуватимусь, доки вистачить, кавою, печивом і цим маслом.

Вимивши казанок, кладу його в ящик з посудом. Ще не видно диску сонця, але над джунглями вже загоряється золотава смужка. Човен наполовину заповнено ящиками, клітками, згорнутими в рулони шкурами, коробками і кількома орхідеями. В носі човна стоять клітки з анакондами. Шкуру нічної сурукуку і шкури видр я прив'язав до жап, бо вони ще не висохли.

Востаннє виходжу на берег подивитись, чи не забув чого. Ні, все забрав.

Повернувшись, сідаю і беру весло. Рушниці лежать між гумовим мішком та бортом човна під рукою. Відв'язую канат од кореня, і навантажений човен, підхоплений течією, повільно пливе по маленькій бухті. Незабаром він уже входить у струмок. Оглянувшись, я вже не бачу ні пальм, ні навісу, під яким довгенько прожив.

Міцно налягаю на весла. Я задоволений, в хорошому настрої. Те, що зробив, було справжнім полюванням, колекціонуванням. В моїй колекції, можливо, не один досі невідомий вид комах.

У цих чудових і надзвичайно жорстоких бразильських джунглях є ще стільки недослідженого, що роботи вистачить для багатьох наукових експедицій.

З гамаком замість вітрила на Купарі

Через день я приплив до стоянки, де покинув клітки зі зміями і сухі шкури звірів.

Пришвартувавшись до кореня, виходжу на берег з рушницею в руці. Чи не скоїлось якоїсь пригоди з моїми трофеями? Поспішаю до кліток із зміями.

Два райдужні, красиві боа констриктори здохли. В інших клітках змії повільно розкручуються і, наче сонні, починають ворушитися.

Клітку з двома здохлими полозами довелося зовсім викинути — вона все одно стара, не варто брати її з собою, щоб займала місце.

На навіс впала гілляка і проламала покриття з пальмового листя. Проте шкури під навісом висять. Я полегшено зітхаю. Дощ, мабуть, не дуже мочив їх, бо шкури сухі.

Ставлю одну на одну клітки з живими зміями і вилажу на них, щоб познімати шкури та ящик з комахами. Усе добре збереглося.

Тільки два красиві полози здохли. Ну що ж, це не така вже й велика плата за зберігання всього мого багатства.

Позносивши клітки з живими зміями до річки, я занурив їх у воду. У плазунів, певно, добрий апетит, бо від тих жаб і ящірок, яких я лишив у клітках, нема й сліду.

Аж увечері, стоячи біля карбідного ліхтаря, згадую, що, власне, не відпочивав у джунглях жодного дня, якщо не брати до уваги приступів малярії та дуже дощових днів, бо в малий дощ я ходив на полювання.

Ніч проведу під дірявим навісом. Комарі біля мене погрозливо бринять, але до них я вже звик.

* * *

З гирла струмка добре видно Купарі. В порівнянні з струмком — це велика річка, а в порівнянні з Тапажосом — маленький струмок.

Нарешті, я випливаю на повноводу Купарі. Височенні зелені стіни під гострим кутом розходяться праворуч і ліворуч. На блакитному, ясному, як поверхня озера, небі — жодної хмаринки. Сонце пече, немов зібралося спалити всю планету.

На широкій Купарі подуває вітерець. Чіпляючись за навіс човна, він жене мою посудину до правого берега. Ну що ж, попливу до берега. Все одно треба вирізати щоглу для вітрила.

За чверть години вітрило із жовто-чорного гамака готове. Вітер надуває гамак, і човен швидко пливе вниз по течії. Доводиться міцно тримати весло, щоб правиш човном.

З приємністю згадую своє життя від тієї хвилини, коли вперше побачив бразильські береги з Атлантичного океану, перед прибуттям у порт Ресіфе.

Пропливаючи вздовж берегів, бачу багато мавп, черепах, дві величезні анаконди. На нічних стоянках часто чую ричання ягуара. Але мені до них байдуже. Я вже зібрав багату колекцію. Тепер мене найбільше непокоїть голод. Щодня їм тільки спечену на рожні рибу та фаринью, якої ще трохи лишилося. Рибу вуджу прямо на ходу, настромляючи на гачок шматок риб'ячого м'яса. Так поспішаю на Тапажос, що навіть не гаю часу на ловіння комах для наживки.

Човен сидить низько у воді. Борт його всього сантиметрів на сім-вісім вище поверхні води. Човен дуже навантажений. Сам дивуюся, як усе вмістилося в ньому. Правда, багато чого довелося викинути, щоб звільнити місце для більш цінних речей.

Вітер жене човен між двома могутніми зеленими стінами джунглів так швидко, наче в нього вмонтовано беззвучний мотор.

Погода чудова, човен пливе швидко, і я щасливий. Від радісного почуття, яке раптом охоплює мене, я на все горло кричу: «Ого-го-го-о!..»

Обминаю величезне дерево, що стирчить з порослого очеретом острівка.

Вітер дужчає. Поверхня Купарі хвилюється. Бризки води розлітаються в усі боки метрів на два.

На шляху знову величезне дерево, що перегородило половину ріки. Обминаю його далеко, щоб, бува, не зачепитись за якийсь сучок під водою.

Хоч вітер сильний, але дуже гаряче. Піт ллється з мене. Купарі повертає ліворуч. За поворотом вітер слабший. Він дме збоку, і тому правити човном важче. Швидкість човна зменшилася вдвічі.

Покриття на човні обшарпане, злиденне. Пальмове листя на ньому потемніло, подекуди обламалось і розкошлалось.

Перед човном з води викидається велика риба. Услід за рибою вирує вода. Певно, хтось переслідує її. Мабуть, кайман. Але цього мені вже не видно. Високий навіс і вітрило закривають річку зліва. Метр за метром наближаюсь до Тапажосу.

Вітер дужчає. Місяця немає, але вечірнє небо зоряне. Тільки тепер згадую, як рідко бачив за цей час зоряне небо, бо майже щодня були тропічні дощі.

Переді мною, ліворуч, біліє піщана коса. Причалюю до неї і пізнаю місце, на якому зустрівся тоді з Абелардо Карнейро.

Прив'язавши човен до міцного куща, знімаю вітри-ло-гамак і натягаю його між двома стовбурами під самим лісом.

Батарейним ліхтарем освітлюю поверхню Купарі і бачу кілька флуоресціюючих вогників. Це каймани. Їх тут досить багато. Розпалюю велике вогнище на піщаній косі, щоб, бува, вночі каймани не полізли до човна на запах шкур.

Навколо гамака бринять комарі, а я все підкидаю хмиз і дрова у вогонь. Полум'я весело злітає догори, іскри розсипаються золотим дощем. Це фейєрверк в знак того, що ночую вже на Купарі.

* * *

Світало, коли я прокинувся. На небі з'явилися густі, темні хмари. Мабуть, буде злива. Вітер дужчає. Треба скористатися ним, поки не пішов дощ. Вогонь уже згас, на місці багаття лишився тільки попіл.

Швиденько ставлю вітрило. Вітер підхоплює човен і несе його по Купарі до Тапажосу. Настрій у мене чудовий.

Та незабаром дощ псує його. Ще б пак, доведеться зупинитися, щоб зняти з щогли вітрило, бо в мокрому гамаку не дуже приємно спати.

Уже під дощем причалюю до берега і поквапливо знімаю з щогли гамак.

Вмостившись, знову відчалюю. Течія миттю підхоплює важкий човен. Дощ монотонно барабанить по жапах, протікаючи крізь дірки. На щастя, я вже недалеко від Тапажосу. За чверть години температура падає на градусів двадцять. Мені холодно, і я накидаю на плечі гамак.

Течія несе човен униз, а дощ з кожною хвилиною дужчає.

Всю ніч пливу під сильною зливою. Мільйони дощових стріл скуйовджують поверхню води, і вона здається лугом, вкритим сірою травою, яку гойдає вітер. А човен, наче примара, пливе цим лугом.

Весь час доводиться вичерпувати воду з човна.

Де я, точно не знаю. Сіра дощова завіса закриває від мене береги. Малярія любить таку погоду.

Вже два дні я не причалював до берега. Човен, мов колода, пливе посеред річки. Я стомлений, хочу спати. Сидіти під навісом дуже незручно. А дощ не вщухає.

Сьогодні доїв печиво й масло. Тепер харчуватимусь лише фариньєю. Більше нічого нема. В ящику знайшов ще одну цибулину. Ось нею і закусую фаринью, щоб хоч трошки смачніша була. Крихти цукру промокли, і на нього напали, невідомо звідки взявшись, мурашки.

Опівдні виглянуло сонце. Я сів на корму сушитися і розім'яти задубілі ноги.

Ще один трофей

Минуло ще два дні. Дощ знову ллє як з відра. Та мені він уже не страшний, бо я переселився разом з клітками до хатини на березі Купарі.

З клітки люто сичить гримуча змія, намагається через густу сітку вкусити мене за коліно, але зуби її зачепилися за дріт. Довелося ножем пообламувати їх. Після такої «операції» гадюці, певно, не скоро захочеться кидатись на сітку…

І ось я знову в джунглях на полюванні. Тільки-но вийшов з-під накриття з рушницею в руках, дощ промочив мене одразу ж з ніг до голови. Пройшовши кроків п'ять, опиняюся в мокрому пралісі серед густих ліан, кущів і дерев.

На стежці за порослою мохом скелею помічаю молодого, триметрового боа констриктора, його мокра шкура виблискує. Він дуже поважно повзе.

Без особливих труднощів ловлю його і відношу до хатини. Важить боа кілограмів п'ять. Посадивши змію в клітку, знову повертаюся на стежку.

Дощ, нарешті, вщухає. Тільки ліс дзвенить краплинами, що падають з дерев. Унизу, під могутнім зеленим склепінням, повітря задушливе, насичене парою. Все навколо мокре.

Безшумно в гумових черевиках простую стежкою. Тихо. Навіть галасу мавп і папуг не чути. Джунглі наче вимерли. Обвислі ліани заважають мені. Іти важко. В густому пралісі панує напівтемрява. Вечоріє. Значить, незабаром вийдуть на полювання нічні хижаки. Добре було б знайти місце, куди звірі ходять на водопій.

Сонце зайшло, і навколо стемніло. Вже не видно навіть за десять кроків. Пробираючись під густими ліанами, раптом завмираю на місці від несподіванки. Переді мною на стежці, готовий до стрибка, причаївся чорний ягуар завбільшки з добре теля. Звір прищулив короткі вуха, ладен кинутись на мене.

Я швидко, але спокійно, щоб не злякати ягуара і цим не змусити його до передчасного стрибка, притискаю рушницю до плеча. Відстань до хижака якихось шість кроків. Натискаю на спусковий гачок… Куля влучила в плямисту голову звіра.

Величезний хижак перекидається набік. Підійшовши до ягуара, торкаю його ногою. Голову зовсім розтрощила куля. Обдирати шкуру з хижака в темряві неможливо. Доведеться нести тушу до хижі, щоб при світлі недогарків карбіду «роздягти» її. Поставивши рушницю до дерева, я з великим зусиллям піднімаю ягуара на плечі і беру його за лапи. Велика, скривавлена туша тягне мене набік. Важкий. Узявши рушницю, прямую в темряві до стоянки.

Коли виходжу до ріки біля хатини, на чистому небі вже сяють зорі. Скидаю на землю вбитого ягуара, розтираю задубле плече і руки.

Через півгодини переді мною лежить красива шкура. Тушу обдертого ягуара кидаю у воду. Якийсь час з води виходять бульки, потім поверхня стає гладенькою, як дзеркало. Шкуру прибиваю дрібними цвяхами до стовбура товстого дерева, щоб до ранку хоч трохи підсохла.

Потім приношу відро води і миюся. Ранком відчалю від цього берега і царство ягуарів лишиться позаду.

* * *

І знову пливу під парусом по Купарі. Східний, а потім південно-східний вітер надуває вітрило-гамак. Купарі досить звивиста. Течія швидко несе човен униз.

Пропливаю між знайомими берегами. Тапажос уже близько. Ще день, і я дома. На небі збираються дощові хмари. Певно, буде дощ. Це псує мені настрій.

Раптом ліворуч в джунглях бачу хатки і причали — поселення колишньої групи по розвідці джунглів. Отже, Тапажос близько. Ввечері зупинюся в тому місці, де ночував, подорожуючи вверх по Купарі.

Смеркає. Ось уже видно в берегових зарослях галявину з хатиною. Незабаром ніс човна вдарився об берег майже біля самого порога хижі. Рівень води значно піднявся.

Під стріхою лежать сухе листя, хмиз і товсті поліна, які я залишив тут, коли покидав хатину. Незабаром весело запалає вогнище. Я розвішую під покрівлею гамак і накриваю його сіткою від комарів. З човна знімаю щоглу — завтра попливу вже без паруса.

З тих пір, як я покинув цю хатину, тут нікого не було.

Наливаю в казанок води і підвішую його над полум'ям. Я дуже голодний. Крім фариньї і півцибулини, в мене нічого немає. Треба наловити риби та зварити на вечерю хоч юшки. В чорній темряві єдине джерело світла — вогнище. Ліхтар не засвічую, бо карбіду вже теж немає. Жадібно ковтаю фаринью. Я дуже схуд, самі кістки та засмагла шкіра. Навіть втоми не відчуваю.

Дістаю з-під гамака батарейний ліхтар. Потім беру саморобний гарпун і, присвічуючи ліхтарем, прямую у прибережну гущавину. Промінь, наче прожектор, прорізає темряву. Попереду між деревами блищить вода, що вийшла з берегів. У такі місця часто запливає велика риба, полюючи на комах і дрібних риб.

Ось і невеличка затока, в якій виблискує вода. За півметра від берега промінь падає на велику чорну голову, що ворушиться у воді. Риба не тікає. Це великий ламантин. Ссавець приплив до берега пастися.

Мене вмить охоплює пристрасть рибалки.

Гарпун пробиває голову тварини і застрягає в піску. Ламантин сіпається, б'є хвостом по воді, та незабаром стихає. Ссавець завдовжки метрів два з половиною. З нього можна витопити чимало жиру, але мені він не потрібен, тим більше, що жир цей рідкий і його тримають тільки в пляшках.

Я витягаю ламантина на берег. Його коричнево-чорна шкура гладенька. Передні плавники схожі на короткі ноги.

Почепивши ліхтар на гілля, потрошу ламантина. Ніж, наче в масло, входить у його тіло.

Чимало згодом довелося тертися піском, щоб змити з себе бруд і жир. Шкіра на плечах і руках пече наче вогнем. Юшки не буде. Отже, доведеться вечеряти знову фариньєю.

Ця остання ніч біля гирла Купарі була, певно, найспокійніша за весь час мого подорожування. Розбудив мене галас мавп.

Швиденько збираюсь, кладу ламантина в передню частину човна і через чверть години вже пливу далі.

Знову на Тапажосі

Широке русло Тапажосу постає переді мною чудовою панорамою. Я легко зітхаю.

З гирла Купарі, обминувши виступ лісу, течія виносить мене на Тапажос.

Я згадую про струмок, який лишився позаду, у безмежних джунглях. Озираюсь і раптом бачу дим, а згодом чую і гул моторів. Річковий торговий буксир, до якого збоку прикріплена баржа, пливе вгору.

Коли буксир наздогнав мене, я повертаю на середину течії. Буксир теж бере курс на середину. Мабуть, хазяїн хоче щось купити в мене. Судно підпливає ближче, і я впізнаю Армазема, огрядного вірмена. Армазем — прізвисько хазяїна, що означає «склад».

— Доброго ранку, сеньйоре! — гукаю. — Може, підтягнете човен до моєї хатини?

— Будь ласка! — відповідає пикатий хазяїн, ловлячи канат, який я кидаю йому.

Капітан віддає команду, і ми пливемо повним ходом. Я теж перелажу з човна на маленьку палубу буксира.

Засмаглий Армазем зустрічає мене широкою усмішкою. Ми з ним давні добрі знайомі. Наприклад, гамак, який стільки витерпів під час подорожі, я купив у нього, патрони — теж.

— Що цікавого привезли з Купарі, сеньйоре? — кидає він погляд на човен, під жапи.

— Взяв усе, що можна добути рушницею і руками, — відповідаю весело.

— Може, продасте що-небудь мені?

— Продам, тільки завтра, коли розберуся сам у трофеях.

— Гаразд, тоді я завтра вранці припливу до вас Ви знаєте, якби ви не повернулись ще тиждень, фордландський старший сержант поліції послав би по вас людей.

— Чудний він чоловік, — відповідаю я всміхаючись. — А що чувати про Абелардо Карнейро?

— Про вбивцю?

— Так.

— Ніхто нічого не знає про нього.

Буксир повертає ближче до берега, де не така сильна течія і легше пливти.

— Ви вже снідали, сеньйоре?

— Ні.

— Жозе! — гукає хазяїн. — Принеси сеньйорові кави, молока, масла і свіжого хліба.

Після сніданку я розповідаю Армаземові про свій маршрут у верхів'я Купарі. Він лише хитає головою:

— Того струмка ще ніхто не знає.

Нарешті, з-поміж густої зелені на березі виринає моя глиняна халупка, покрита пальмовим листям.

— Прибули, сеньйоре! — гукає з кочегарки кочегар.

Буксир підпливає до берега. Мене охоплює радісне почуття. Я прощаюся з Армаземом та його людьми і перелажу через борт у човен.

— Відв'язуй, Жозе! — гукаю я юному негрові.

Канат падає до моїх ніг. Я пливу трохи назад і вже через кілька хвилин витягаю човен на берег.

Заходжу в хижу. Вона непривітна, мов пустка.

Проживу тут недовго, поки розберу і приведу в порядок трофеї. Потім піду працювати на плантацію.

В обід причалюють два чорношкірі рибалки, яких Армазем прислав по ламантина.

Тільки-но їхній човен віддалився, як припливає лікар з плантації. Я дарую йому велику шкуру ягуара і кілька шкур змій.

Потім заношу в хату речі, спорядження, шкури, коробки. Клітки із зміями я ставлю під навісом. Всі гади живі, але не виявляють особливого бажання рухатися. Стоянка має вигляд музею, до якого щойно прибула велика партія експонатів. Тільки й того, що це не місто і колекції розміщено під пальмовою покрівлею хижі, перед якою вирує могутній Тапажос.

Двобій на березі острова

Світає. У глиняних стінах і в стрісі цілу ніч скаженіли пацюки. Надворі ні вітру, ні дощу. Отже, серед тиші я тільки й чув їхній концерт.

Я порозкладав у хаті свої колекції, і тому вночі було не дуже свіже повітря.

Вранці починаю все впорядковувати, оглядаю клітки із зміями.

Раптом чую стукіт весел об борт човна. Хтось пливе попід берегом до мене в гості. Ось уже вигулькнув човен. Пізнаю рибалку Мануеля. Незабаром він причалює біля моєї халупи.

— Добридень, сеньйоре! — вітається смаглявий рибалка. — Я привіз вам за ламантина, якого ви вчора віддали нам, пташку в клітці. Правда, красивий птах?

Птах, звичайно, красивий. Але я знаю: він — улюбленець дітей Мануеля.

— Велике тобі спасибі, Мануеле. Давай я сфотографую твого птаха, і цього досить дня мене.

Рибалка добродушно всміхається, обличчя його сяє від радості.

— Віднеси його назад дітям.

Мануель дістає з клітки пташку, я фотографую її, і щасливий рибалка квапливо несе свого улюбленця до човна.

— Сеньйоре! — звертається до мене Мануель. — Чи не хочете попливти на острів, що біля того берега? З нами будуть ще Мікуельсін і Бенедикто. Там завжди попадається щось на гачок.

У густих джунглях на острові я ще ніколи не бував.

— Гаразд, поїду! — одразу погоджуюсь і, не гаючи часу, повертаюся до хати по рушницю, рюкзак і фотоапарат.

Адже в джунглях можна натрапити на здобич. Дарма що я тільки-но повернувся із багатими трофеями з Купарі. Мисливець не може встояти проти такої спокуси.

Ми сідаємо в човен і швидко пливемо.

Розкішна природа острова розкривається перед нами, як тільки ми огинаємо гору на острові. Мальовничі зарослі очерету і водоростей милують око. З неймовірним галасом здіймаються вгору сотні диких водяних птахів.

— Мікуельсін і Бенедикто вже десь рибалять тут, — зауважує Мануель. — Зараз пошукаємо їх.

— Я краще вийду на берег ось там, де немає заростей очерету і осоки. Огляну острів.

Мануель, зрозумівши, що мене туди кличе запал мисливця, лише усміхається.

Незабаром човен причалює до берега.

— Коли повертатиметесь, вистріліть тричі в повітря, — радить мені Мануель.

— Добре! — відповідаю я з вдячністю. — Отже, сигнал — три постріли.

Мануель подався, розполохуючи хмари галасливих птахів, до другого берега острова, а я попрямував у хащі. Місцеві рибалки не люблять цього острова, бо він заріс важкопрохідними нетрями. Шлях перегороджують безліч повалених бурею дерев і трясовини.

Пробираюся гущавиною обережно. Іти важко. Жодної ознаки тварин. На землі бачу тільки темно-коричневе опале листя та силу-силенну мурашок. Мене огортає безмежна тиша і напівтемрява.

Раптом починає світлішати, і через кілька хвилин я опиняюся на березі затоки, що досить глибоко вдається в острів. У літню пору року це місце, мабуть, сухе, бо з води серед очерету стирчать кущі і дерева.

Я стою на узліссі в гущавині, милуюся краєвидом, коли це на осяяний сонцем берег вилазить з води величезний, триметровий кайман. Він поважно сопе, вмощуючись на сухому березі. Мабуть, після смачного сніданку вийшов погрітися на сонці.

Я дивлюсь на рушницю і думаю, що добре було б прикінчити цього могутнього хижака. А втім, почекаю — подивлюсь, що він робитиме.

Про всяк випадок вирішую сфотографувати його. Відстань до води не більше восьми кроків, а до каймана — чотири-п'ять. Я дуже обережно виймаю з рюкзака фотоапарат. Небезпека мені не загрожує, бо, якби навіть крокодил побачив мене, він утік би.

Наводжу об'єктив на плазуна, але навіть не встигаю натиснути на скобу, бо вода біля берега зненацька захвилювалась, і з води повільно виповзла величезна, завдовжки метрів шість анаконда. Це неабиякий екземпляр водяних полозів. Я аж прикипів на місці. Анаконда раптом звертає і погрозливо, повільно повзе до каймана. В її рухах відчувається обережність і хижість. Це повзе смерть для живої істоти. Я не раз уже чув ночами, як десь у воді відбувалася боротьба не на життя, а на смерть. Кайман і анаконда, ці д» з царі тропічних вод, — вічні, непримиренні вороги.

Анаконда завжди нападає на каймана. А кайман боїться полоза і втікає від нього. Цей крокодил те навіть не підозріває, що йому загрожує смертельна небезпека, Він ніжиться під сонячним промінням.

Доводилося мені спостерігати і боротьбу каймана та анаконди у воді. Кінчався двобій завжди тим, що противники йшли під воду. Але мені ніколи не щастило сфотографувати такої сцени. Тепер бій готується на суші. Яка точність у рухах анаконди. А кайман спокійно спить на сухих, теплих грудках глини.

Крізь об'єктив фотоапарата виразно видно каймана і могутню анаконду. Ось вона блискавично накидається на свою жертву. Я клацаю затвором, фотографуючи напад. Тепер хоч у барабан бий, противники не звернуть на це уваги. Крокодил спросоння відчайдушно захищається, а полоз люто нападає.

Переводжу плівку, щоб зробити другий знімок.

Панцир каймана аж гримить, коли плазун б'ється об суху глину. Чути сопіння, хрип. Анаконда обвиває шию каймана кільцем свого могутнього тіла.

Я знову фотографую. На лобі в мене виступає холодний піт. Жахливе видовище.

А боротьба триває. Змія вже обвила каймана трьома кільцями. Крокодил відчайдушно виривається, захищається, але велетень полоз все дужче й дужче стискає його. Тріщить панцир каймана, ламається, мов черепашка під каблуком черевика.

По спині в мене пробігає мороз на думку, що анаконда могла напасти на мене вночі в гамаку, коли я подорожував на Купарі. Адже сила людини в порівнянні з силою такої тварини — ніщо.

Досі я вважав вигадкою розповідь місцевих кабоклу про те, що анаконда зжерла одного разу подружжя кабоклу, яке спало на березі Амазонки. Ненажерлива змія, проковтнувши чоловіка, не могла проковтнути ще й жінку, і тому жіночі ноги стирчали з рота полоза. Рибалки, вийшовши вдосвіта рибалити, помітили анаконду, яка з важким тягарем не могла доповзти до води, і прикінчили її стрілами. Розрізали анаконду, витягли людей і поховали їх.

Я згадую цю пригоду, і тепер вона здається цілком правдоподібною.

Боротьба не стихає. Раптом кайман з такою силою клацнув зубами, що, якби тіло анаконди попало в його пащу, боротьба швидко скінчилася б. Але змія обережна. Вона щільніше обвиває каймана і ще дужче стискає його. Короткі пазури крокодила ніяк не можуть вчепитися в анаконду. Хрип каймана свідчить про страшні муки.

Зігнутий дугою хвіст анаконди лежить на землі.

Нарешті кайманові приходить кінець.

Анаконда, ніби перевіряючи, чи кайман здох, перекидає його на спину. Потім попускає кільця. В об'єктиві видно двох хижаків: мертвого каймана і живу анаконду. Я ще раз фотографую їх.

Тепер слово за мною. Драму, що відбулася на березі, закінчить постріл рушниці.

Тихенько кладу на опале листя фотоапарат, піднімаю рушницю і цілюся в голову полоза.

Анаконда вже злазить з каймана, розвиваючи кільця. Проковтнути каймана вона, звичайно, не може. Гадюка витягає з-під панцира каймана хвостову частину.

Над джунглями і над водою гримить постріл. Анаконда прикипає на місці, тільки злегка здригається, — останні сили покидають її. Я одразу ж стріляю ще двічі в повітря — кличу рибалок. У відповідь чую далекий постріл.

За чверть години в затоку припливають два човни. В одному сидить Мануель, у другому веслують Мікуельсін і Бенедикто. Вони здивовано витріщаються на каймана і анаконду, що нерухомо лежать на березі затоки.

— Що трапилося, сеньйоре? — питає Мануель.

Двоє рибалок з другого човна теж виходять на берег і розглядають мертвих хижаків.

Я розповідаю все, як було. Вони слухають, роззявивши роти.

Рибалки просять сфотографувати їх. Я охоче виконую їхнє прохання. Потім Мікуельсін фотографує мене верхи на кайманові. На жаль, він поворухнув фотоапарат, і тому моєї голови на знімку немає. Проте на фото добре видно страшну, роззявлену пащу каймана, верхню щелепу якого я підняв руками.

Мануель втягнув анаконду в човен, немов важку стрічку. А Мікуельсін перевернув каймана на черево, щоб мурашкам легше було поласувати здобиччю, і ми попливли назад.

Я знову на стоянці. Сонце нещадно пече. На острові мертва тиша. Мануель з товаришами давно вже відпливли. На пам'ять про полювання на острові лишилася шкура анаконди і кілька цінних знімків.

Продаж отруйних змій

Сонце було в зеніті, коли до мене підплив буксир Армазема. А за чверть години на маленькій палубі баржі вже стояло три клітки з отруйними зміями.

— Скільки заплатите за змій, сеньйоре? — питаю його.

Армазем мовчки дивиться на різнобарвне зміїне товариство, що неспокійно повзає в клітках. Нарешті, обзивається:

— За кожну велику сурукуку по сто мільрейсів[9], за гримучу змію вісімдесят, за жарараку теж вісімдесят. За оту золотаво-зелену п'ятдесят, за коралову змію з чорно-жовто-червоними кільцями сорок. За папаову по тридцять мільрейсів. За решту змій теж по тридцять.

Огрядний, з товстим черевом торговець, пітніючи, стає навколішки і заглядає крізь мідну сітку в клітку.

— Так мало? — перепитую я, і настрій в мене відразу псується.

— Більше дати не можу, — скорботно промовляє хазяїн, наче і така ціна для нього занадто висока.

Я дивлюсь йому в очі. Скупий, зажерливий… Словом, типовий торговець, який здер би шкуру і з блохи, коли б знав, що хтось дасть за неї хоч щербату копійку. Ми добре знаємо одне одного вже півтора року.

Неймовірна спека. Задуха. Прохолоди не дає навіть легенький вітерець, що дме вздовж Тапажосу. Переводжу погляд з вірмена на двох матросів. Видно, вони теж вражені ціною, яку запропонував Армазем.

— Ні, за стільки не віддам! — відповідаю сердито і, підійшовши до першої клітки із зміями, піднімаю її, щоб віднести назад до човна.

— Ну, що ж! — розводить руками Армазем, але обличчя його вже стурбоване. — Продайте комусь іншому, може, візьмете більше, — каже торговець, поплескуючи мене по плечу і скоса поглядаючи на клітку. — Красиві, мабуть, нелегко було піймати?

— Ні, нелегко! — відрізую сердито і впускаю з рук клітку на палубу.

Огрядний Армазем з переляку відскакує метрів на три.

— Обережно! — гукає до мене вже з-за дверей складу. — Клітка розіб'ється, і змії повилазять.

Механік, кочегар і чорношкірий юнак, спершись на поручні буксира, з посмішкою стежать за нами. Всі ми добре знаємо, що в радіусі двісті кілометрів немає торговця, який купив би змій. Їх довелося б везти аж у Сантарен.

Армазем, упевнившись, що клітка не розбилась, знову виходить до мене і докірливо зауважує:

— Сеньйоре, хіба ж можна так робити?

— Що ж я таке зробив?

— Навіщо ви кинули ящик на палубу?

— А-а, ви про це! А я думав, ви збираєтесь заплатити мені більше. Адже ціна, яку ви запропонували, дуже низька…

— Ви жартуєте, сеньйоре! — сміючись, солоденьким голосом вигукує торговець. Гладке черево його трясеться.

Але мені не до сміху. Нахиляюсь, щоб знову підняти клітку.

— Ну, дасте більше? — рішуче питаю і навіть не додаю слова «сеньйоре».

— Я вже сказав, жодного мільрейса більше.

Очі торговця жадібно блищать. Я розумію, що він візьме змій. І не помиляюсь.

— Гаразд! Шануючи нашу дружбу, додаю ще десять процентів. Але, — він піднімає палець, — при умові, що ви самі перекладете змій в мої клітки, бо ваші надто старі і ненадійні.

За змій Армазем має заплатити мені тисячу шістсот мільрейсів. Правда, готівкою беру тільки вісімсот. На решту купую в торговця білизну, одяг, взуття, різне спорядження, патрони.

Обличчя Армазема сяє від задоволення.

— Якщо ваші клітки будуть знову повні, — гукає мені на прощання торговець, — скажете мені.

Армазем вигідно купив у мене змій. Це знає і він, і я.

Буксир з баржею пливе далі, а я причалюю до берега біля своєї хатини. Добре, що хоч інші трофеї не треба віддавати за безцінь. Адже в Європі за одну гримучу змію заплатили б стільки, скільки Армазем дав мені за всіх.

Я вважаю принизливим для себе торгуватися, але іншого виходу немає, бо треба ж якось жити.

Сьогодні в мене царський обід — шинка, свіжий хліб і саморобний шоколад із цукру та какао. Запив його водою з Тапажосу. Кращого тут і бажати не можна.

Пиво і електричний вугор

Це трапилася вчора в селищі на березі Тапажосу.

Уранці, ще роса не спала, я приплив до цього маленького селища купити сіль і дробові патрони, яких не купив в Армазема. Там я застав незвичайну картину. Жителі селища, тобто всі десять чоловік, стояли на березі і сперечалися. А добродушний торговець Педро Педра зажурено дивився на свій човен з плодами пальми асаї, що затонув і тримався в сильній течії лише на канаті.

— Видно, Педро, ти сьогодні не зможеш повезти плоди на головний причал, — сказав дрібний комерсант Бернардо Лопес. — Тому я повезу свої. А твої куплять завтра, якщо витягнеш човен з води. Правда, полагодити твій човен буде нелегко. Ну, та не журись, я скоро повернусь, і мої люди допоможуть тобі.

— Спасибі. От добре! — зрадів бідолашний Педро, що можна взятися за роботу не одразу, бо сьогодні дуже жаркий день. Та, глянувши на Бернардо, він помітив у його очах злорадний вогник, і в його щире серце закралась підозра: мабуть, не випадково вночі вода затопила човен…

Я теж так подумав.

— Сподіваюсь, ти почастуєш нас холодним пивом? Треба ж якось віддячити за те, що допоможемо тобі витягти і полагодити човен! — гукнув Бернардо Лопес, уже йдучи до свого човна.

— Гаразд, — кивнув головою кучерявий Педро. — Все, що заслужив, — дістанеш!

— Жозе, Жуане, і ви обидва! — гукнув Лопес своїм людям, що сиділи в човні. — Рушайте!

Сам він теж зійшов у великий човен, в якому лежало півтонни плодів асаї. Не менше, ніж у човні Педро, затопленому в річці.

— Ну що ж, хай буде так! — пошкрябав потилицю Педро, коли Бернардо відплив із своїми людьми. — Не знаю тільки, кому потрібні будуть мої пальмові плоди завтра. Адже пароплав не чекатиме мене.

— Почекає! — втішив я потерпілого Педро.

Пароплав «Маточе», що приймав плоди, і справді мав відчалити на день пізніше. Про це мені сказав управитель плантації, коли заїжджав до мене вранці по дорозі на полювання.

— Хлопці, за роботу! — гукнув щасливий Педро своїй «команді» з чотирьох чоловік. — Вичерпуйте воду! — І раптом рішуче додав. — Повеземо до пароплава плоди ще сьогодні.

Чотири кабоклу побігли взяти посуд і мотузки. Незабаром вони повернулися і почали канатом підтягати човен ближче до берега. Наймолодший з них хотів статі! в затонулий човен, але я схопив його за руку:

— Обережно! Поглянь! — показав я на зеленуватого, плямистого двометрового електричного вугра, що заховався під сидінням заповненого водою човна.

Всі перелякано глянули на човен, але небезпечної риби не побачили.

— Давайте витягнемо човен до половини на берег! — порадив юнак, що мало не став жертвою необачності. — Разом з водою вихлюпнемо і рибу.

— Нізащо! — сердито закричав Педро Педра. — Риба мені потрібна! Конче потрібна! — повторив торговець категорично. — Налийте туди води, — показав він на порожню бочку під стіною крамниці, — і поставте біля входу. Вловимо електричного вугра і пустимо в бочку.

Човен витягли на мілководдя. Електричний вугор опинився в полоні. Красива небезпечна риба запливла під переднє сидіння.

Кабоклу дружно взялися за роботу, обережно по чверть відра вичерпуючи з човна воду. Педро боявся навіть підходити близько.

Сам я ще ніколи не відчував на власній шкурі сили струму електричного вугра. Проте знаю, що це дуже неприємна річ. Не розумію, навіщо Педро ця риба. Адже з неї ніякої користі.

— Ось вона! — крикнув раптом один кабоклу, коли в човні води стало менше.

Перелякана риба блискавично метнулася з-під сидіння і зарилась головою в плоди асаї. Кабоклу ще трохи підтягли човен до берега.

— Заховала голову, наче страус у пісок, — засміявся Педро.

Тепер я міг добре роздивитися рибу. А втім подібний випадок трапився колись і зі мною на одній з приток Тапажосу. В затонулий човен, куди нападали плоди з пальми асаї, теж заплив електричний вугор. Мабуть, ця риба, яка живе на великих глибинах, так любить свіжі, смачні пальмові плоди, що ризикує навіть запливати в човен.

Дивне і химерне створіння природи цей електричний вугор. Менших за себе водяних тварин і риб убиває своїм струмом. Я добре бачу під неглибокою водою кольори і форму вугра. Риба світло- і темно-зелених відтінків. Черево апельсиново-червоне. Спину і боки прикрашають невеликі світло-жовті плями. Прозора плівка, що вкриває тіло вугра, набагато кращий провідник струму, ніж вода. Легені риби дуже довгі, довші за кишечник. Більшу частину тіла займають електричні органи. Світла, червоно-жовта маса виробляє електроенергію. Дві пари довгих електричних «акумуляторів» розташовані між м'язами і шкірою риби.

Вугор заліз головою в пальмові плоди. От тільки нікому витягти його звідти і перенести в бочку. Риба велика, кілограмів десять.

— Може, сеньйор перенесе рибу в бочку? — запитав мене Педра. — Ви розумієтесь на цьому більше, ніж ми. Вас, певно, не вдарить струм, як нас.

«Наївний, але хитрий Педро», — подумав я посміхаючись. Не люблю таких експериментів. Зміїну отруту я теж не випробовував на собі, бо знаю, що вона смертельна. Але все ж обмірковую, як піймати вугра.

Придумав. Повернувся до свого човна, взяв розкіп для ловіння змій і через хвилину вже стояв по коліна у воді біля затонулого човна. Переді мною на півметровій глибині в човні видно було обриси риби. Я зробив з мотузки петлю і накинув її на хвіст риби. Згодом пересунув петлю на середину тіла. Тоді, міцно зашморгнувши її, під радісні вигуки присутніх витяг з-поміж плодів асаї електричного вугра. Він одчайдушно чинив опір, звивався, намагаючись вирватися з полону.

Я перекинув рибу спочатку на берег, потім переніс її в бочку і відрізав мотузку. Вугор звільнився від петлі, але попав у бочку. Наче скажений, він кидався на всі боки.

Задоволений Педро Педра витяг з другої бочки і відкрив дві пляшки пива.

— Будьмо, сеньйоре! — сказав він весело, наливаючи в склянки.

Пиво трохи тепле. Але хіба це має значення для людини, яка жила в джунглях верхів'я Купарі?!

Згодом гостинний Педро поставив ще дві, потім ще… Коли приїхав Лопес, ми розпивали восьму пляшку.

Комерсант, широко всміхаючись, заглянув у хату.

— А де моє пиво?

— Там, у бочці, — кинув Педро, показуючи на ту, що стояла під стіною.

Лопес підійшов до бочки, занурив у воду руку аж по плече, щоб дістати з дна пляшки з пивом, і раптом відчайдушно заверещав. Блідий як стіна він висмикнув руку і якийсь час стояв, тримаючись за край бочки. Коліна в нього тремтіли. Лопес вирячився на свою мокру руку, що побувала в бочці.

— Що… Що там таке? — промимрив він, нарешті.

— В чім справа, Лопес? Ти не знайшов пива? — з удаваною невинністю спитав його Педро. — Я й забув. Пиво он у тій, другій бочці. А в цій електричний вугор, якого виловили із затопленого човна.

Лопес мовчки, наче п'яний, поплентався до своєї крамниці.

— Ходімо, сеньйоре! Я вам щось покажу, — сказав Педро.

Через півхвилини ми стояли біля витягнутого на берег човна. На дні його виднілися сліди від сокири. Хтось навмисне прорубав дірку.

— Отже, Лопес дістав по заслузі, — засміявся Педро.

Тепер Педро повезе на пароплав не тільки плоди, а й вугра, котрого продасть як рідкісний екземпляр.

Остання гримуча змія

Вогненний диск сонця час від часу виглядає з-поміж сірих дощових хмар, що низько пливуть над джунглями. Роботи в мене чимало: треба ремонтувати старі клітки і ящики, повимивати їх.

Тільки-но я перевернув порожню клітку, щоб прибити одірване дно. як з-під неї виповзла гримуча змія.

Я відскочив убік, перекинувши відро з водою та клітку, і швидко схопив у кутку розкіп.

Не люблю таких сюрпризів. Може, змію принадили сюди пацюки, яких повно в моїй хатині. В обмазаних глиною, плетених стінах гризуни неймовірно розмножуються. Гримуча змія, мабуть, проковтнула пацюка і залізла під клітку. А може, вона приповзла сюди на запах змій, що жили тут раніше?

Якби наступив на неї вночі… Навіть подумати страшно!

Гадюка заповзла за старий чемодан. Їй здавалося, що сховище тут надійне. Якщо піймаю гримучу змію, дістану за неї сто шістдесят патронів. Тому я завжди радий такій гості. Спокійно роблю петлю з мотузки, прикріплюю її до палиці і підходжу до чемодана. Знаю, що коли поворухну чемодан, змія загримить, немов затрясе мішечком з камінчиками.

Хоч це не перша, навіть не сота змія в моєму житті, а все-таки відчуваю якесь напруження нервів.

У південній Бразілії цю гадюку називають ще «п'ятихвилинною», бо вважають, що через п'ять хвилин після укусу людина в страшних муках помирає. Це, безумовно, перебільшення. Агонія, якщо не ввести протизміїну сиворотку, може тривати добу, а то й більше.

Ось чому я обережно заглядаю за чемодан. Але гадюки немає. Де ж вона, ця двометрова отруйна змія завтовшки з чоловіче зап'ястя? В кутку її теж немає. Гримуча змія кудись зникла. Ще раз обдивляюся все біля чемодана і раптом чую характерний шерхіт хвоста гримучої змії. І знову тиша. Отже, змія десь тут. Але де? Невже в норі, яку зробили під стіною пацюки? Ні, не може бути, дірка надто мала для такої гадюки.

Я відсуваю од стіни досить важкий чемодан. Зсередини долинає сердите шипіння і стукіт хвостом. Потім чую писк пацюка.

Ось воно що! Якийсь пацюк прогриз у чемодані дірку і зробив собі в ньому кубло. Гадюка заповзла в дірку і зустрілася там з пацюком. Ставлю чемодан так, щоб закрити дірку і цим самим вихід пацюкові та змії. Тепер вони в полоні.

Кінцем палички стукаю по чемодану. Зсередини чується люте сичання. Розтривожену змію тепер важко буде вловити. Обережно витягаю чемодан на середину хати, так щоб прогризена дірка, бува, не одтулилася.

Змія повзає в чемодані, шукає виходу, але не знаходить. Це її дратує, і вона люто сичить.

Я ловив у хаті вже чимало отруйних гадів, але гримучої змії, що любить сутінки гущавини, ще не доводилося. Якщо відкрити дірку, гадюка миттю вирветься на волю. А роздратована гримуча змія дуже небезпечна.

Іду до вогнища і беру важку, закопчену решітку, що важить кілограмів десять. Дірку прогризено на дні чемодана. Треба її чимось заткнути. Скручую рушник, обережно перевертаю чемодан і блискавично затикаю лірку. Важку решітку кладу зверху і відмикаю обидва замки.

Ставши ззаду, повільно піднімаю віко. Світло попадає всередину. Змія жвавішає, видно, повзає вздовж пилини, шукає, де можна вилізти. Ось щілина вже пів-сантиметрова, потім сантиметрова. Я піднімаю віко далі. Півтора сантиметра. Присівши навпочіпки, стежу за щілиною. Одтуляю віко більше. Праворуч у щілині з'являється ніс гадюки. Змія щосили протискається в щілину. Я поволі пускаю її. Як тільки вона висуває голову зовсім, притискаю віком її шию. Змія шалено звивається в чемодані і сичить. Накидаю петлю ій на шию, міцно зашморгую мотузку і витягаю змію з чемодана.

Через три хвилини гримуча змія опинилась у порожній клітці. Коли Армазем повернеться, продам її разом з тими, що залишив перед мандрівкою в район Купарі на фазенді.

Морок огортає все

Молодий юнак кабоклу привіз мені човном цілу купу газет і листів. Я страшенно зрадів. Цю радість може зрозуміти лише той, хто довгий час жив на чужині і не одержував ніяких звісток з батьківщини.

Пошти назбиралося за час моєї відсутності чимало, і тепер буде що читати. Думкою лину на рідну батьківщину. Листи, газети, книжки. В них сотні новин. Рідні почерки, рідні слова. Насамперед прочитую листи від матері, молодшого брата, сестри і друга, який мріє про подорож у Бразілію.

Серед купи листів немає жодного від Угорського національного музею. Про музейні справи неофіціально написав кілька рядків працівник музею. Він повідомляв, що більша частина колекції комах через недбалість загинула.

Отже, дальше колекціонування ні до чого. Доведеться зачинити двері у прекрасний, повний чудових вражень світ мандрівок і відчинити — у світ прози, найнявшись на роботу на плантацію. Лінією, яка розмежує ці два світи, стане сьогоднішній день. Та, сподіваюсь, двері першого світу зачиняю не назавжди…

Я переніс на фазенду всі свої речі, тварин, великого боа констриктора і ще більшу анаконду.

На фазенді з того часу, як я поїхав на Купарі, відбулося чимало змін.

Дуже багато нових робітників. Це люди з усіх кіпців сипу: чорні, жовті, білі. Моїх знайомих Гоймана і Паука вже немає.

Оглянув квартиру, в якій житиму на фазенді. Дві прохолодні кімнати з підлогою. На вікнах мідна сітка…

* * *

Далі все оповито чорним мороком. Те, що зі мною сталося, описати вже не можу, тільки продиктувати.

І ось я повертаюсь у Будапешт на кораблі через Атлантичний океан. Везу з собою дві папки з рукописами: мій давній щоденник та щоденник з річки Купарі і дві найбільші анаконди для Будапештського зоопарку як дар бразільських джунглів.

Ось що зі мною сталося.

Було це по обіді. Босий кабоклу знайшов на складі під купою іржавих сокир, мотик і заступів коробку з вибухівкою.

Розглядаючи коробку, він вийняв з неї один запал.

Помітивши це, я підбіг і обережно забрав у нього з рук запал та коробку. Кабоклу навіть не підозрівав, яку небезпечну річ тримав у руках. У покритій іржею червоній коробці — вісімнадцять запалів з гримучою ртуттю. Це дуже чутливі запали. Досить було доторкнутися до коробки сокирою, мотикою чи якимось іншим твердим предметом, як стався б вибух.

Певно, найрозумніше буде кинути небезпечну коробку на дно Тапажосу аж за очеретом, що росте вздовж берега річки. Нікому з кабоклу не можна доручати цього, бо тільки я добре знаю властивості вибухівки.

— Зараз повернусь! — сказав я комірникові, що стояв серед робітників, і попрямував з небезпечною коробкою в руці до води. З-поміж зеленого очерету стирчали трухляві, обвуглені колоди. В очереті трапляються іноді болотяні змії сурукуку. Тому я йшов обережно, щоб часом не наступити на отруйну змію. Раптом ліва нога застрягла у міцному сплетінні якоїсь рослини, що розрослась по дну, а потім — і права. Я спіткнувся і ледве не впав.

Від різкого поштовху червона коробка випала з рук, вдарилась об трухляву колоду пальми… Пролунав оглушливий вибух. Я не впав. Захитався, але втримався на ногах. Навколо мене зашуміло, загуло і все поринуло в чорний морок. Блакитне небо, високий очерет, зелена трава — все щезло. Я з жахом зрозумів, що осліп. Руками обмацав обличчя. Воно було слизьке, мокре від крові. Ліва рука теж липка… Мене блискавкою пронизав неймовірний біль. Це був не тільки фізичний, а й глибокий душевний біль… Хотів зійти з місця, але не міг, бо мене оточувала чорна безодня. Я не бачив ні води, ні фазенди,

— Я осліп! Осліп! — раптом закричав я щосили.

Потім почув чийсь голос попереду, згодом ще чийсь — з іншого боку і впізнав голос комірника. Для мене було незрозуміло, як комірник опинився на воді. Та я помилився, насправді голоси долинали з берега, від складів.

В наступну мить я почув, як хтось кудись побіг. Ні, це була не одна людина, а багато людей. Вони схопили мене під руки і вивели з води. Проте, що це за люди, не знаю, бо не бачив їх. А вони мовчали. Картина, видно, була така страшна, що люди оніміли від жаху. Я, певно, був весь у крові.

Далі відчув, що ми вийшли на берег, з якого я щойно йшов зрячим.

Я намагався пригадати, чого я сюди прийшов… Згадав! Хотів кинути у воду коробку, щоб вона часом не вибухнула в руках кабоклу. І ось вона вибухнула в моїх руках.

Кінець. Я сліпий. І цьому вже нічим не зарадити. За якусь тисячну долю секунди я попав у інший світ. Страшні думки жорстоко ятрять душу. Я обмацував, обтирав очі, наче хотів витерти темряву. Та вона чіпка, її неможливо зняти з очей. А сонце над головою світило, гріло. Сльози відчаю і болю змішалися з кров'ю. Грім вибуху ще довго лунав у вухах. Згодом усе стихло. Але чорна темрява залишилася.

Почувся шум автомобіля, потім голос шофера. Навмання сів у машину. Всі мовчали. Водій дав газ, і машина помчала до лазарету плантації.

Скільки часу минуло відтоді, як я вийшов із складу з коробкою в руках, не знаю. Однак його було досить, щоб світ для мене змінився.

Багато хто гадає, що коли людина перестає бачити сонячне сяйво, чарівні барви природи, форми предметів, то настає кінець відчуттю краси життя. Але так думають тільки зрячі люди. Життя сліпої людини свідчить про інше. Світ темряви дає людині нові відчуття, інші пізнання. Адже від того, що ми не бачимо навколишнього життя, світ не перестав існувати. А бажання творити, діяти, працювати не дають можливості людині примиритись із фізичним обмеженням. З'являється нове прагнення: будь-що побороти іронію долі.

Я хочу жити, працювати, розкрити з допомогою пера перед людьми все те, що варто бачити і в сонячному сяйві, і за завісою цілковитої темряви.

Я ніколи більше не зможу взяти в руки ні рушниці, ні палиці, якою ловив змій, однак і за цих обставин вірю в свої сили.

Усе це пишу вже з царства темряви. Проте я був би нещирим, коли б сказав, що мені легко. Але я проводжу межу. По один бік межі стоїть біль, а по другий — праця, творча енергія, повноцінне, незламне життя. Я ніколи не піддамся болю, бо вже перейшов межу, ім'я якій — свідомість!

Епілог

Тисяча дев'ятсот п'ятдесят дев'ятий рік. Штат Пара. Будапештський завод «Ганз» споруджує в порту Белем два портові підйомні крани. Роботою керує головний конструктор заводу Іштван Петер. Якось він зустрівся з бразільцями, що прибули з джунглів. Дізнавшись, що Іштван Петер угорець, бразільці почали розпитувати його про угорського мисливця, колекціонера Габора Молнара.

Виявилося, про Габора Молнара й досі пам'ятають у джунглях північної Бразілії, цікавляться ним, згадують його теплим словом.

Кабоклу, його друзі, розповідають, як він жив на берегах річок, струмків. Вони вважають Габора Молнара дуже хорошим колекціонером і мисливцем, кожен постріл якого влучав у ціль. А потім стався той нещасний для Габора вибух на березі Тапажосу, внаслідок якого він осліп. Коли про це довідалися жителі джунглів, які знали Габора, вони сказали: «Джунглі помстилися».

І хто міг би тепер сказати, де початок і де кінець нещастя Габора Молнара, про яке кабоклу розповідають легенди.

Примітки

1

Пани (порт.).

2

Мається на увазі колишня буржуазна Угорщина.

3

Пенге — грошова одиниця в старій Угорщині.

4

Xольд — дорівнює 0,57 гектара.

5

Фазенда (порт.) — помістя.

6

Фаринья — зерна маніоки; їжа бразильської бідноти, замінник хліба.

7

Ентомологія — наука про життя комах. Герпетологія — наука про життя плазунів і земноводних. Орнітологія — наука про життя пернатих.

8

Угорський письменник-класик.

9

Мільрейс — колишня лічильна одиниця і монета Бразілії та Португалії.

Content

Молнар Габор У країні ягуарів

У джунглях Тапажосу

Лісова ідилія

Пригоди з кайманами

Від'їзд

Щасливе полювання

Віч-на-віч з ягуаром. Скажені оси. Небезпечні мурашки

Несподівана зустріч

На межі царства ягуарів

Полювання на видр

Вечірні роздуми

Боа констриктор

На плоскогір’ї

Самотність. Лихоманка

Лісові будні

Терміти. Анаконда

Уночі при карбідному світлі. Лінивець

Цар джунглів та інші звірі

Знову терміти. Знову величезний боа констриктор

Поєдинок

У дощ під навісом. Полювання на черепах

Хижа пума

Небезпечне гніздо орхідеї

Молодий ягуар. Біла мавпа

Малярія

Небезпечна пригода. Знову в дорогу

На новому місці. Дві мисливські пригоди

Уночі на човні

Лісові вампіри. Барс. Тапіри

Три химерні «букети»

Передостання ніч

Прощання

З гамаком замість вітрила на Купарі

Ще один трофей

Знову на Тапажосі

Двобій на березі острова

Продаж отруйних змій

Пиво і електричний вугор

Остання гримуча змія

Морок огортає все

Епілог

Примітки