Крис Картър

Ловецът

Глава 1

— Сигурно се шегуваш! — възкликна детектив Скот Уилсън от отдел „Обири и убийства“ на полицията на Лос Анджелис, като че ли току-що бе чул възможно най-тъпия виц. Детективът стоеше в кабинета на капитан Уилям Болтър, загледан в листа хартия, който шефът му му бе подал току-що. — Пробутваш ми случай на самоубийство, капитане? — попита невярващо той.

Болтър бе в средата на петдесетте, но изглеждаше поне с десет години по-млад. Висок здравеняк с гъста, посивяваща коса и буйни мустаци, капитанът представляваше наистина внушителна фигура, към която всички в управлението изпитваха респект. Той погледна детектива и само присви рамене в потвърждение.

— От какво се оплакваш? — поинтересува се той, докато се връщаше на мястото си зад огромното разхвърляно бюро. — Мислех, че всички харесвате лесните случаи — кимна към листа хартия в ръцете на подчинения си. — Не може да бъде по-лесно от това. Жената е прерязала вените си и е издъхнала в леглото си от кръвозагуба. Това си е направо решен случай.

Законът в щата Калифорния изискваше самоубийствата първоначално да бъдат третирани като убийства. Поради тази причина, детектив от отдел „Убийства“ посещаваше мястото и започваше разследване, за да се изключи предумишлено престъпление. Веднъж след като това бъде направено, разследването — дотолкова, доколкото се отнасяше до отдел „Обири и убийства“ на полицията в Ел Ей — можеше да бъде приключено, а досието — архивирано. Това бе работа за не повече от 24 до 48 часа.

— Нима? — попита Уилсън, като върна листа на бюрото на капитана. — Обичам лесните случаи, но при самоубийствата има страшно много бумащина, добре знаеш това, капитане. Документация, която трябва да бъде попълнена и картотекирана, колкото се може по-бързо. — Посочи към помещението на детективите. — Имам четиринадесет неприключени случая на убийства, отлежаващи на бюрото ми точно в този момент. Затънал съм до гуша в простотии. Едва ми остава време да отида до тоалетната, а ти искаш да пропилея цял ден, а може би и два, защото някаква си богата кучка се е самоубила?

— Е, все някой трябва да се заеме.

— Дай го на Перез — предложи Уилсън. — Той обича бумащината.

— Перез е в болница. Простреляха го миналата седмица, забрави ли? — Капитан Болтър тръсна глава. — Съжалявам, приятел. Случаят си е твой. Няма на кой друг да го дам.

На вратата се почука.

— Влез — извика капитанът.

Вратата бе отворена със замах от млад мъж в средата на двадесетте, облечен в тъмен костюм, в който явно не се чувстваше особено удобно. Влезлият бе висок около метър и осемдесет, с широки рамене и физика на атлет. Младежкото му лице излъчваше решителност и внушаващо доверие спокойствие. Очите му притежаваха проницателност, която лесно можеше да бъде взета за самоувереност, но не и за самонадеяност.

— Кой, по дяволите, си ти? — попита Болтър като присви очи.

Младежът влезе в стаята, затвори вратата след себе си и се приближи до бюрото.

— Казвам се Робърт Хънтър, сър. Аз съм новият ви детектив — отвърна той като му подаде няколкото формуляра, които носеше в себе си.

— На грешния етаж си, хлапе — сряза го Уилсън, като посочи вратата. — Това е отдел „Обири и убийства“, тук са големите момчета. Ти вероятно търсиш „Търговски престъпления“ или „Поддръжка“. И двата отдела се намират два етажа по-надолу.

Хънтър кимна:

— Да, знам. Благодаря ви, но се намирам на правилния етаж и в правилния отдел.

Уилсън се изсмя:

— Шегуваш се, нали? Та ти дори не изглеждаш достатъчно голям, за да се бръснеш.

Хънтър не се изненада от скептицизма на детектива. Всеки редови полицай в Лос Анджелис трябваше да прекара поне шест години в борба с престъпността на улиците, преди да му бъде разрешено да кандидатства за детектив. В случай, че успее, му трябваха поне още 4 — 5 години, подплатени от впечатляващо досие и препоръка от капитана, преди дори да му бъде предложено място в елитния отдел „Обири и убийства“. Дори и тогава, тези, които биваха приемани в него, бяха много малко. Отделът се смяташе за върха на служебната стълбица, когато ставаше въпрос да си детектив в полицията на Ел Ей. Уилсън не бе чувал за някой под тридесетте, който да е заемал подобна позиция.

Този факт бе добре известен и на Хънтър. Главната му цел, след като веднъж вече бе приет в редовете на полицията на Ел Ей, бе да стане детектив в отдел „Обири и убийства“. Трябваше да признае, че дълбоко в себе си бе изключително горд, че е успял да мине през всички възможни рангове с подобна завидна скорост.

Болтър съвсем бе забравил за новия детектив, който трябваше да започне работа от този ден. Някакво дете чудо с докторска степен по „Психология на криминалното поведение“, и според това, което му бе казано, отказало назначение във ФБР, за да се присъедини към полицията на Ел Ей.

Капитанът набързо прегледа формулярите. Досието на младия детектив наистина бе впечатляващо и цялата документация изглеждаше в ред.

— Това истина ли е, капитане? — попита Уилсън като посочи Хънтър. — Този голобрад келеш с бебешко лице, приличащ на продавач на библии в евтин костюм, ще се присъедини към отдела?

Хънтър се намръщи и погледна костюма си. Харесваше си го. Беше най-хубавият, който притежаваше. Единственият му.

— Така сочат документите — потвърди капитанът, докато оставяше листите върху бюрото си.

Младежът се обърна към Уилсън:

— Робърт Хънтър — протегна ръка той. — Приятно ми е да се запознаем, детектив…

Детективът пренебрегна подадената от новобранеца ръка.

— Да, сигурен съм, че е така — отговори, като все още гледаше Болтър. — По дяволите, вече започнахме да ги назначаваме директно от детската градина ли, капитане? Толкова ли сме закъсали в отде… — направи пауза, докато очите му се фокусираха върху листа хартия, който преди малко бе оставил върху бюрото. — Проблемът е решен. — И като сви рамене, посегна да вземе бележката.

Капитанът се поколеба за миг и също присви рамене, като че ли искаше да каже: „Защо пък не?“.

Уилсън се обърна към Хънтър:

— Аз съм детектив Уилсън, но ти можеш да ме наричаш „сър“ — каза той, докато му подаваше листа. — Добре дошъл в отдел „Обири и убийства“, красавецо. Наслаждавай се на първия си случай, защото ще става и по-лошо. — Спря, преди да стигне до вратата: — А, да! Направи ми една услуга — отърви се от този евтин костюм. Приличаш на идиот.

Глава 2

Апартаментът се намираше на двадесет и осмия етаж в небостъргач в Сайпръс Парк — работнически квартал в североизточната част на Лос Анджелис.

Хънтър излезе от предизвикващия клаустрофобия асансьор и се озова в края на дълъг коридор с тухлени стени, от двете страни по протежението на който бяха разположени врати — общо двадесет и четири на брой. Редица от луминесцентни лампи, закрепени по цялата дължина на тавана, осветяваха ярко помещението. Апартаментът, който търсеше, бе с номер 2813 и се намираше почти на половината път надолу по коридора, от дясната страна. На входната му врата стоеше униформен полицай. Младият мъж му показа гордо новата си лъскава детективска значка и отвори вратата.

Първото нещо, което забеляза, бе, че предпазната верига виси от вратата, а държачът за стена се поклаща на края й. Рамката бе разбита и там, където някога са се намирали четирите метални болта, които са я придържали към дървото, стърчаха трески.

— Трябваше да я отворим с ритник — обясни старшият полицай, който бе застанал във всекидневната.

Хънтър се обърна и го погледна.

— Аз съм полицай Травис — представи се униформеният. — С партньора ми патрулирахме само на една пресечка от тук, когато получихме обаждане от централата да дойдем на адреса. Майката на жертвата, която е прикована към инвалидна количка, не можела да се свърже с нея от три дни, което, както ни бе казано, не е нещо необичайно, освен фактът, че дъщерята я посещавала всеки понеделник, без изключение. Поне е правела така през последните две години. Според майката, в случай, че се наложи да закъснее дори малко, дъщеря й винаги я предупреждавала предварително. Ако колата й е била повредена, е щяла да й звънне. Днес следобед възрастната жена се обадила в участъка изключително притеснена. Дъщерята страдала от биполярно разстройство, което понякога можело да усложни нещата. — Хънтър повдигна вежди. — Както и да е — продължи Травис. — Дойдохме, почукахме, но не получихме отговор. Извикахме управителя на сградата, който ни отключи, но предпазната верига бе сложена, а някъде отвътре се усещаше слаба миризма на разлагащо се месо. Очевидно нещо не беше както трябва, ето защо разбихме вратата и влязохме. Намерихме дъщерята в спалнята. — Той посочи с пръст през рамото си и направи физиономия, с която искаше да каже „Съжалявам“.

— Правила ли е други опити да се самоубие? — попита детективът.

— И да се е опитвала, никъде не е споменато.

Хънтър кимна и за секунди обходи всекидневната с поглед. Стаята бе достатъчно голяма; мебелите не бяха скъпи, но подбрани с вкус. До ръба на пухкав килим в червено и черно бе поставен диван от изкуствена кожа, обърнат към черно-бял шкаф за телевизор. Имаше и изработена от стъкло и хром четириместна маса за хранене, скрин, който подхождаше цветово на телевизионния шкаф, стилна черна масичка до прозореца и много елегантна библиотека — без книги, само с декоративни предмети като вази, стъклени купи и свещници.

Докато пресичаше стаята, младият мъж се подхлъзна на чифт сини найлонови калцуни, комплект латексови ръкавици и маска за лицето и устата. Отвори вратата на спалнята. Полицай Травис го последва.

Въздухът в стаята бе горещ и задушен, натежал от противната миризма на мъртва плът, която вече е започнала да се разлага.

Вниманието на детектива веднага бе привлечено от огромното легло, чиято табла беше опряна на северната стена. Върху напоените с кръв чаршафи лежеше голото тяло на висока около метър и седемдесет брюнетка. От записките, които му бе дал детектив Уилсън, знаеше, че жената е само тридесет и тригодишна. Името й беше Хелън Уебстър, интериорен дизайнер на свободна практика.

Съдебният лекар стоеше до тоалетката, близо до прозореца, и говореше тихо по мобилния си телефон. Когато видя Хънтър и полицая да влизат в стаята, бързо приключи разговора си.

— От отдел „Убийства“ ли сте? — малко озадачено попита той.

Хънтър кимна и бързо се представи.

Лекарят го изгледа изненадано, но се въздържа да попита детектива за възрастта му.

Младият детектив приближи леглото, като внимаваше да не стъпва в огромните локви засъхнала кръв, които се бяха образували на пода. Пердетата на прозореца отляво на леглото бяха опръскани с кръв, както и двете нощни шкафчета. Хънтър мислено отбеляза всички тези подробности, преди отново да насочи вниманието си към мъртвата.

По тялото й вече бяха започнали да се образуват подутини, причинени от освобождаването на газове в телесните тъкани. Кожата й бе станала сиво-синя, но подуването на трупа бе все още в началните си фази. Това, заедно с няколкото мухи месарки, които кръжаха около леглото, му подсказа, че жертвата е мъртва от поне 36 часа. Жената лежеше по гръб. Краката й бяха събрани и изпънати един до друг. Ръцете бяха широко разтворени, все едно възнамеряваше да прегърне отдавна изгубен роднина, но и двете й китки бяха срязани. Два огромни, дълбоки разреза, които на практика бяха прекъснали напълно основните кръвоносни съдове на предмишниците.

— Трупното вкочаняване е настъпило и е отминало — информира го лекарят. — От състоянието на тялото мога да заключа, че е мъртва от не по-малко от 36 и не повече от 72 часа. След аутопсията ще можем да установим времевия диапазон по-точно.

Хънтър кимна, докато продължаваше да изучава трупа.

— Какво е използвала, за да среже китките си?

— Това. — Лекарят му показа прозрачна пластмасова торбичка за доказателства. В нея имаше изцапан с кръв макетен нож. — Беше на пода от дясната страна на леглото — уточни медикът.

Детективът се наведе, за да може да разгледа по-добре дланите, китките и ръцете на мъртвата.

— Снимали сте я, нали? — попита той. — Дали ще е проблем да преместя малко тялото, докторе?

Лекарят кимна, преди да присвие рамене:

— Както решите. В по-голямата си част моята работа тук е приключена.

Хънтър използва показалеца си, за да почисти част от засъхналата по китките кръв и се зае да изучава раните.

— Разрезите са дълбоки и прецизни — обясни лекарят. — Дори преди аутопсията мога да ви кажа, че са минали през радиалната[1] и улнарна[2] артерии. Загубата на кръв е била интензивна и бърза. Бих казал над 50 процента. — Той посочи локвите кръв на пода. — Това я е накарало да изпадне в олигемичен[3] шок, което е довело до спиране на сърцето.

— Имаше ли прощално писмо? — попита Хънтър.

— Не намерихме такова — отговори полицай Травис.

Това се стори странно на детектива, но той продължи да изучава дланите и пръстите на жената.

— Вижте — продължи лекарят, като се приближи до тялото. — Нека ви покажа нещо интересно. — Извади фенерче Maglite с размер на химикалка и малка лупа от джоба на престилката си, преди да използва палеца и показалеца си, за да повдигне един от клепачите й. — Погледнете — подкани го той.

Хънтър се приближи още повече.

Травис го последва.

Роговицата бе замъглена и помътняла, което се очакваше, но очите и клепачите бяха покрити с малки червени петна.

Хънтър се намръщи:

— Петехия?

Лекарят го погледна впечатлен. Не бе очаквал от един детектив да разпознае това, което вижда. Особено от толкова млад.

— Пете… Какво? — попита Травис, като се опитваше да надникне над рамото на Хънтър.

— Петехия — повтори медикът. — Това са много малки кръвоизливи в кръвоносните съдове, които могат да се получат навсякъде по тялото по ред причини. Когато се появят в очите и клепачите, обаче, както е в този случай, причината обикновено е блокиране на респираторната система. С други думи — задушаване.

Хънтър се изправи и заоглежда стаята.

— Какво? — Погледът на полицая се премести от лекаря към детектива после обратно към лекаря. — Вие току-що казахте, че жената е починала заради тежка загуба на кръв и спиране на сърцето. Да не би сега да ми казвате, че е била удушена?

— Не до смърт — уточни лекарят. — Тя наистина е починала вследствие кръвозагубата, предизвикана от раните на китките, което е довело до спиране на сърцето, но петехиалните кръвоизливи показват, че е преживяла някакъв вид масивен блокаж на респираторната система преди смъртта си.

Травис задъвка долната си устна и погледна още веднъж към детектива, който в този момент разглеждаше кутията от обувки на пода до тоалетката.

— Искате да кажете, че първо се е опитала да се удуши с нещо, отказала се е по средата и след това е минала към план Б — прерязване на вените? — попита полицаят като леко поклати глава.

— Не — отговори Хънтър, докато проверяваше някакви чекмеджета. — Някой я е задушил или душил, докато изпадне в безсъзнание, преди да разреже китките й и да инсценира самоубийство. Това… — посочи към тялото върху леглото — е убийство.

Очите на полицая се разшириха невярващо:

— Убийство? Но единственият начин да се влезе или излезе от този апартамент е през входната врата. — Той отново посочи с пръст през рамото си. — А както си спомняте, тя беше заключена, а предпазната верига бе сложена на мястото си. Трябваше да разбием вратата с ритник. Прозорците не се отварят поради изискванията за безопасност. Тук сме на двадесет и осмия етаж и е твърде ветровито. Ако някой я е убил, как той или тя, се е измъкнал?

— Това точно се опитвам да разбера — отговори Хънтър.

Травис завъртя очи:

— Разбира се, че се опитвате.

Детективът лесно можеше да отгатне мислите на полицая. Защо ли са изпратили някакъв си новобранец?! Но събеседникът му все още не беше приключил:

— И вие градите теорията си за убийство единствено на това пете-нещо? Малко кървави петна в очите и по клепачите, дължащи се на недостиг на кислород? Може да е нещо сексуално — еротична асфиксия. Чували ли сте за нея? На някои хора им харесва. Предполага се, че това увеличава удоволствието. Вижте, сигурен съм, че с удоволствие бихте искали да впечатлите капитана си, но не мисля, че се е случило точно това… сър. — Травис умишлено наблегна на последната дума.

Хънтър знаеше, че не трябва да дава обяснения на никого в тази стая. Той беше детективът, водещ разследването, и можеше да прави, каквото сметне за добре. Но тъй като това бе първото му разследване като детектив от полицията в Ел Ей, реши да обясни по-подробно причините, довели до заключенията му, само за да може полицаят да ги разбере.

— Казахте, че не е имало прощално писмо, нали? — попита той.

— Точно така — потвърди Травис.

— Добре, това е проблем номер едно. В деветдесет и девет процента от случаите на самоубийство има писмо. То е изпълнено с непреодолимо чувство за вина, която съпровожда всяко подобно действие. Жертвите винаги изпитват нужда да обяснят решението си да предприемат подобен драстичен акт. Това писмо е тяхното последно изявление в този свят и, вярвайте ми, те държат да го направят, дори последните им думи да са само едно „Обичам те, мамо, и съжалявам“. Вие казахте, че жертвата е посещавала прикованата си в инвалидна количка майка всеки понеделник. Правила го е през последните две години. Сигурен съм, че тя би искала майка й поне да знае причината, поради която е решила да сложи край на живота си. — Травис остана безмълвен, докато обмисляше думите на Хънтър. — Проблем номер две са ноктите на ръцете и краката й — продължи детективът.

Погледите на полицая и съдебния лекар се плъзнаха към ръцете и краката на жертвата.

— Какво за тях? — попита Травис след няколко секунди.

— Наскоро са били лакирани от професионалист — обясни Хънтър, докато продължаваше да оглежда стаята, — може би преди не повече от три-четири дни. Ако е била изпаднала в депресия, която да я накара да планира самоубийство, не мисля, че щеше да си прави труда да се грижи за себе си… или да си купува нов чифт обувки, нали? — Той посочи кутията до тоалетката.

Погледите на полицая и лекаря отново се преместиха.

— В кутията има касова бележка. Купила ги е преди три дни.

Тишина.

— Сега — обърна се Хънтър с лице към Травис, — искам двамата с партньора ви да тръгнете от врата на врата на този етаж. Вземете показания от всички. Проверете дали някои от хората са били приятели с жертвата, дали някой не е видял или чул нещо… Знаете какво трябва да се направи. Също така, доведете управителя на сградата тук.

Полицаят се почеса по брадичката, кимна с глава и излезе от апартамента.

— Ще се наложи да обясните как извършителят е успял да избяга при заключена врата с поставена предпазна верига — отбеляза медикът, вече заинтригуван.

— Знам — отговори Хънтър, докато изваждаше мобилния си телефон, за да поиска екип от съдебни криминалисти да дойде на местопрестъплението; можеше да бъдат от полза.

Заради обезцветяването на кожата, мехурите и първоначалната фаза на разлагане на тялото, детективът знаеше, че съдебният лекар няма как да каже дали жертвата е била изнасилена, преди извършването на подходящите изследвания и лабораторни тестове. За момента, това щеше да почака.

Хънтър се върна във всекидневната, за да разгледа отново вратата и веригата. Нямаше някакво специално приспособление. Веригата и държачът за стена бяха направени от здрав метал, а веригата продължаваше да стои стабилно закрепена в гнездото си. Ключалката на обикновения ключ не беше насилвана, нито потъмнелите с годините панти на вратата. Някой наистина бе заключил вратата отвътре.

Време беше да огледа наоколо.

Глава 3

Хънтър започна да проверява чекмеджетата и шкафовете във всекидневната. Първото, което откри, бяха банкови извлечения, от които се виждаше, че Хелън Уебстър е печелела прилично от работата си като интериорен дизайнер и че е плащала всичките си сметки навреме. Нищо не показваше някога да е закъснявала с плащанията, но Хънтър щеше да попита и наемодателя й. Вноските за петгодишния й фолксваген голф бяха изплатени едва преди няколко месеца. По-късно, детективът се увери, че колата е паркирана долу, и че в нея не е влизано с взлом. Хелън притежаваше само една кредитна карта. Последното извлечение показваше плащане на сметка от 15,48 долара за китайска храна за вкъщи, преди пет дни. Накратко, Хелън Уебстър не бе имала финансови затруднения.

В друго чекмедже Хънтър откри картичка за Свети Валентин със стандартно посвещение:

„На моята красива приятелка. С много любов. Нямам търпение да съм с теб в леглото довечера.“

Очарователно, помисли си Хънтър.

Картичката бе подписана от някой си Джейк. Денят на св. Валентин бе преди три седмици и половина.

На телефонния секретар, който бе поставен върху шкафа за телевизора, имаше петнадесет съобщения. Девет бяха от майка й. Те ескалираха от лека загриженост до истинска паника. Три бяха от вероятни клиенти, които я молеха да им звънне и евентуално да се срещнат. Едно беше от приятелка, наречена Мери, която питаше Хелън дали е в настроение за по едно питие вечерта. Едно беше от друг, очевидно злополучен клиент, който се чудеше какво се е случило — звучеше така, като че ли Хелън Уебстър е пропуснала срещата си с него преди два дни и дори не си е направила труда да му се обади, за да я отменят или да я преместят за друг ден. Последното съобщение беше от телепазарна компания, предлагаща почивки.

Хмм…, замисли се Хънтър. Нито едно от приятеля й.

Детективът намери дамската чанта на Хелън в ъгъла, до дивана от изкуствена кожа. В нея откри ключовете за колата, портфейла, шофьорската книжка, несесера с гримовете и мобилния й телефон, чиято батерия беше почти изтощена, но все пак в нея имаше заряд. Видя няколко пропуснати позвънявания, основно от майка й, но отново — нито едно от приятеля й. Хънтър провери адресната книга в телефона, където намери записан номера на Джейк Губоу. Нямаше адрес.

След това детективът отвори списъка с повикванията. Джейк Губоу се бе обаждал четиридесет и девет пъти през последните две седмици. Странното беше, че не се бе обадил нито веднъж през последните три дни. Ставаше интересно. Хънтър позвъни в оперативния отдел на „Обири и убийства“, за да изиска досието му. След това премина към текстовите съобщения — отново няколко от майка й, едно от приятелката й Мери и едно от друга приятелка, която се казваше Клаудия.

Нямаше съобщения от Джейк Губоу.

Върху черната масичка до прозореца Хънтър намери няколко, подредени с вкус, снимки в рамки. На много от фотографиите се виждаше Хелън Уебстър с майка й преди и след инвалидната количка. Младата жена бе много привлекателна, с почти перфектна кожа, малки нос и уста, високи скули, слаба и стройна фигура и лъскава гарвановочерна коса, която падаше малко под добре оформените й рамене. Кафявите очи и очарователната усмивка със сигурност бе наследила от майка си.

На останалите снимки Хелън се усмихваше, танцуваше или си прекарваше добре с приятели. Всичките жени.

Приятелят отново липсваше.

Хънтър спря за малко и разтърка очи. Въпреки че в главата му вече се оформяше някаква теория, бе леко обезпокоен. Не отдаваше ли прекалено голямо значение на това. Не го ли правеше, защото дълбоко в себе си искаше първият му случай като детектив в отдел „Обири и убийства“ към полицията на Ел Ей да бъде нещо повече от лесноразрешим случай на самоубийство? Беше ли прав полицай Травис, не искаше ли само да впечатли новия си капитан?

Хънтър се замисли за момент.

Не, не това му подсказваше интуицията — това бе нещо повече от обикновен, лесноразрешим случай за самоубийство — усещаше го. А той винаги вярваше на инстинктите си.

Въпреки това знаеше, че е напълно възможно да разчита уликите погрешно. Ами ако Хелън е била тази, която е била лудо влюбена в Джейк Губоу и поради някаква причина той е решил да я разкара? Ами ако й беше казал, че е влюбен в друга? Това лесно би могло да предизвика криза на биполярно разстройство и в един неразумен момент тя да е решила да се самоубие. Тази възможност все още съществуваше.

— Проучи местопрестъплението — каза си Хънтър. — Започни с това, което ще ти каже то.

Младият детектив не беше готов да призове господин Губоу за разпит. Апартаментът можеше да му разкрие още нещо, както и съдебните следователи, когато най-после се появят. Също така, искаше да види дали разпитите от врата на врата, както и досието на Джейк Губоу, което бе изискал, няма да разкрият някаква ценна информация. За момента, най-доброто, което можеше да направи, бе да продължи с претърсването на жилището.

Все още във всекидневната, Хънтър се спря отново пред шкафа за телевизора. Нещо не изглеждаше както трябва. Симетрията бе нарушена.

Намръщи се.

Почеса се по брадичката.

Отново се намръщи.

Мини стереосистемата.

Това е!

Липсваше една от тонколоните.

Хънтър провери задната част на стереото. Кабелът за тонколоната все още бе включен към усилвателя.

— Странно — каза си той, но не му отдели повече внимание и се върна в спалнята.

Хелън е била много организирана жена. Всички чекмеджета и шкафове бяха подредени безупречно. Всяка част от облеклото й бе сгъната и поставена на определеното за нея място. Нямаше признаци нещо да е пипано. Същото можеше да се каже и за свързаната със спалнята баня.

Гардеробът й съдържаше изключително голямо разнообразие от блузи, панталони, дънки, якета, обувки, колани и дамски чанти. Отново, всички дрехи бяха поставени прецизно на точните места, освен една черна копринена блуза, която се бе изхлузила от закачалката и бе паднала върху чифт обувки.

Хънтър затвори вратата на гардероба и се извърна отново към леглото.

Нищо не беше на мястото си в тази сцена. Тялото на Хелън Уебстър бе разположено във формата на разпятие — краката й бяха изпънати, а ръцете — широко разтворени встрани. Това означаваше, че е прерязала китките си и е лежала напълно неподвижно в леглото, очаквайки смъртта. Необходима е изключителна сила на волята, за да направи човек подобно нещо.

Също така, прерязването на китките и последващото кървене не водят до внезапна смърт. Ако не се упоят с приспивателни или алкохол преди това, много хора, избрали този начин за самоубийство, приключват като променят или се опитват да променят решението си, веднага щом видят и усетят кръвта да изтича от вените им. При това обикновено има много потрепвания и движения на ръцете, което създава твърде разхвърляна обстановка. Хънтър добре знаеше това, тъй като бе изучавал фотографии и бе присъствал лично на достатъчно подобни местопрестъпления. В стаята цареше бъркотия, без съмнение, но нещо в цялата картина не беше наред. По тялото на Хелън нямаше кръв, всичката се беше стекла на пода или беше попила в чаршафите. Това означаваше, че не е помръдвала ръце, след като е прерязала вените си. Вторият проблем с това, че по тялото нямаше кръв, бе че — както беше казал съдебният лекар — разрезите по китките й са толкова дълбоки, че са прекъснали както радиалната, така и улнарната артерии, а това означаваше, че кръвта е бликнала от тях като фонтан. Хънтър бе наясно, че ако това наистина е сцена на самоубийство, съществуват само два възможни сценария. Първо: Хелън е прерязала китките си, докато е лягала върху леглото. В такъв случай, в самото начало, ръцете й не биха могли да бъдат изпънати по този начин. Тази поза би била доста неудобна, за извършването на толкова прецизни разрези. Ръцете й щяха да бъдат близо до тялото, вероятно върху гърдите, с китки, обърнати към нея, а тя щеше да бъде обляна в кръв. Второ: прерязала е китките си докато е стояла права или е седяла на леглото, преди да легне на него. В този случай, кръвта щеше да бликне нагоре, като попадне върху лицето, косата и горната част на тялото. Тяло, без капка кръв по него — в това нямаше никаква логика.

Хънтър изобщо не се съмняваше — в това самоубийство имаше нещо нередно.

— Къде, по дяволите, са следователите? — запита се той.

В кухнята, детективът провери хладилника. Нямаше нищо развалено. Срокът на годност на млякото все още не бе изтекъл. Ябълките и крушите в купата върху малката кухненска маса бяха все още свежи. Имаше няколко чинии в сушилнята на мивката, както и отворен пакет бисквити върху плота.

В шкафа намери няколко бутилки алкохол, включително и неотворено Dalwhinnie 1973 — чисто, 29-годишно, малцово шотландско уиски. Това накара Хънтър да спре за малко. Не защото в питието имаше нещо странно, а защото преди няколко години бе подарил подобна бутилка на баща си за Коледа — последната им Коледа заедно. Баща му беше пристрастен към чистото малцово шотландско уиски. Страст, която Хънтър никога не разбра. Вкусът на уискито, независимо от вида или марката, беше прекалено натрапчив за небцето му.

Като прогони спомените, детективът натисна педала на огромната хромирана кофа за боклук до хладилника, погледна вътре и се намръщи.

Поне мистерията с липсващата тонколона бе разрешена.

Протегна ръка да я вземе или поне това, което бе останало от нея. Малката дървена кутия бе напълно разглобена. Миниатюрният високоговорител за високи честоти бе непокътнат, но този за ниските бе разбит на парчета, все едно някой не го е харесал и е решил, че трябва да бъде сменен.

— Какво по дяволите? — промърмори на себе си, като се оглеждаше на всички страни.

Мобилният телефон в джоба му звънна и Хънтър пусна парчетата от тонколоната обратно в боклука, преди да отговори на позвъняването.

— Детектив Робърт Хънтър, отдел „Обири и убийства“ — гордо се представи той.

— Какво, по дяволите, правиш, новобранец?

Глава 4

Хънтър моментално разпозна гласа на капитан Болтър.

— Изпратих те на лесен, решен от само себе си, случай на самоубийство, а ти за нула време го превърна в убийство първа степен и дори искаш екип съдебни следователи.

— Капитане…

— Онова нещо там трябваше вече да е опаковано и запечатано, а ти да си довлякъл задника си тук и да попълваш формулярите още преди час. Какво, по дяволите, става?

Хънтър обясни ситуацията колкото се можеше по-кратко и сбито.

— Чакай малко — каза капитанът, когато той приключи. — Казваш ми, че точно при първия ти, колкото-се-може-по-лесен случай ти имаш предчувствие?

— Това е повече от предчу…

— Не, не е, новобранец — сряза го шефът му с твърд и авторитетен глас. — Дори не си помисляй да ми излизаш с подобни глупости. Ако нямаш абсолютно никакви доказателства, това е предчувствие. Има ли нещо, с което да потвърдиш твърдението си?

— Все още не, но…

— Тогава си е точно това — предчувствие… Още при първия ти случай. Само като си го помисля и ме засърбяват топките.

— Ще имам доказателства, капитане — отвърна Хънтър, като гласът му бе също толкова категоричен. — Ако ми дадете още час или два, ще намеря доказателства.

Чу как капитанът въздъхва тежко в другия край на линията.

— Прочетох отново цялото ти досие, новобранец — каза Болтър, — и отсега знам, че ще ми създаваш неприятности. — Не даде възможност на детектива да отговори. — С твоите, цитирам написаното в досието ти: коефициент на интелигентност извън скалата и изключителни резултати на тестовете с логически и ситуационни задачи, ще искаш да се доказваш във всеки един шибан случай, който ти бъде даден, нали?

— Само се опитвам да си върша работата, капитане.

— О, така ли? Добре, нека да ти издам една малка тайна, която искам да помниш до края на живота си, новобранец. Слушаш ли ме?

— Да, сър.

— Не всеки случай е шибано седемглаво чудовище[4], разбираш ли какво ти казвам? По-голямата част от престъпниците навън са пълни идиоти. Девет от десет убийства в този град са извършени от някой, който е прекалено ядосан, прекалено ревнив, прекалено пиян, прекалено надрусан, прекалено отчаян, прекалено луд или е комбинация от всичко това. Те не са криминални гении. — Хънтър очакваше капитанът да направи пауза, за да може да каже нещо, но така и не я дочака. Началникът му просто продължи да говори, без да му даде такава възможност. — Вече получи работата, новобранец. Не е необходимо да се доказваш повече на никого. Проверих, ти си най-младият човек, назначаван някога като детектив в отдел „Обири и убийства“ в историята на полицията на Лос Анджелис. По-здрав-ле-е-е-ния! Само този факт ще накара всеки детектив в този отдел да гледа на теб като на превзет малък надувко. Ако започнеш да се перчиш във всеки един случай с този IQ боклук и лайната по „Психология на криминалното поведение“ — дори и при обикновено самоубийство — уверявам те, няма да си много популярен тук. Разбираш ли какво ти казвам?

— Не се опитвам да впечатля никого, капитане — успя да вмъкне най-накрая Хънтър, — нито се опитвам да се докажа на някого, но в самото местопрестъпление има нещо сбъркано. Нищо не подсказва мотив за самоубийство. Доверете ми се.

— Освен фактът, че единствената врата, която води към и от апартамента е била заключена отвътре и със здраво поставена предпазна верига. — Детективът не отговори. — Ние не сме отдел за разследване на „Досиетата Х“, новобранец. Извършителите на престъпления не минават през стените.

— Знам това, капитане.

— Защо се присъедини към полицията на Ел Ей, новобранец?

Въпросът го завари неподготвен.

— Какво?

— Защо избра да започнеш работа в полицията на Ел Ей? — попита отново Болтър.

Хънтър знаеше, че това е реторичен въпрос, затова даде на капитана възможно най-скапания отговор, който можа да измисли:

— За да служа и защитавам, сър.

— Точно заради това — изстреля капитанът. — И няма нищо общо със смъртта на баща ти, нали така? — Детективът остана безмълвен. — Това го няма в досието ти, но аз те проверих. Точно една седмица след смъртта на баща ти, си се записал в Академията.

Хънтър все още мълчеше.

Две седмици след като бе получил докторската си степен по „Биопсихология и анализ на криминалното поведение“, светът на Хънтър се преобърна. През последните три години и половина баща му бе работил като охрана в клона на „Банк ъф Америка“ на булевард „Авалон“. Обикновен обир се бе объркал и превърнал в престрелка като във филм за Дивия Запад. Бащата на Хънтър бе прострелян в гърдите. Дванадесет седмици бе в кома и се бори, преди сърцето му най-накрая да се предаде. Човекът, който го простреля, така и не бе заловен.

— Гневът и отмъщението са също толкова добри причини, колкото и всички останали, новобранец — продължи Болтър. — Но когато това е основният мотив, който те води, трябва да си много внимателен. Разбираш ли какво искам да кажа? — Не получи отговор. — Чуваш ли какво ти казвам, новобранец?

— Да, капитане — този път в гласа на Хънтър се долавяше доста по-твърда нотка, — но не е нужно да се тревожите. Ако греша за този случай, първото нещо, което ще направя утре сутринта, ще бъде да подам молба за прехвърляне. Имате думата ми. Какво ще кажете за това?

Капитан Болтър мълча няколко минути. Един новобранец, който иска да заложи на карта цялата си кариера още в самото й начало, основавайки се само на нещо, в което вярва — на едно голо предчувствие. Трябваше да признае, че се възхищаваше на убедеността му.

Преди всичко вярвай на инстинкта си. През целия си живот се бе водил от това мото и то винаги му бе служило добре.

Хънтър не можеше да го види, но по устните на капитана заигра усмивка.

— Съгласен съм, новобранец. Аз ще съм този, който ще ти предостави въжето. Да видим дали ще се обесиш или не. — И прекъсна разговора.

Глава 5

— Вие ли сте разследващият детектив? — попита един съдебен следовател, докато влизаше във всекидневната, и изгледа Хънтър малко подозрително. Мъжът беше слаб и висок, с гъсти мустаци и рунтави бакенбарди. След него влезе още един, който бе нисък и закръглен, с обръсната глава.

Детективът кимна и се представи. Двамата криминалисти изучаваха доста дълго легитимацията на Хънтър.

— Нещо не е наред ли? — попита той.

— Не, съвсем не — поклати глава високият. — Просто изглеждате много по-млад от всеки друг детектив от отдел „Обири и убийства“, който сме срещали някога.

Това много бързо започва да става банално, помисли си Хънтър.

— Аз съм Кийт. — Високият протегна ръка. — А това е Мат — кимна към своя колега той. — Това първият ви случай ли е?

— С отдел „Обири и убийства“, да — отговори Хънтър докато се ръкуваше с двамата следователи.

— Не съм сигурен дали е подходящо да се каже „добре дошъл“, но… Добре дошъл в отдела с най-коравите детективи в Лос Анджелис. И така, какво имаме тук?

— В спалнята е — каза детективът и продължи с обяснения за всичко, което знаеше до момента.

— Определено имате право за едно нещо — отбеляза Кийт, като се приближи до леглото и огледа положението на тялото на жената за секунда. — В това самоубийство има нещо сбъркано.

Детективът прекъсна за момент претърсването на апартамента, за да наблюдава работата на двамата следователи. Те отделиха необходимото време за оглед на трупа, леглото и всичко около него.

— Знам, че цветът и еластичността на кожата й са се променили напълно — намеси се Хънтър, — което прави откриването на белези и синини много по-трудно, но мислите ли, че все пак бихте могли да разпознаете белези от душене или връзване — нещо, което да потвърди, че се е задушила, преди да умре.

Мат, по-ниският от двамата следователи, кимна.

— Възможно е, ако използваме ултравиолетова светлина. Мъртва е най-много от три дни, разлагането все още не е започнало. Сигурен съм, знаете, че смъртта прекъсва процесите на естествено оздравяване, така че, ако по тялото й е имало каквито и да било синини, когато е починала, те са все още там. Дори и с промяната на цвета на кожата, високоспектърната ултравиолетова светлина ще може да ги открие.

Той извади ръчна, работеща с батерии, ултравиолетова лампа от куфара си, включи я, настрои я за работа при по-голяма дължина на вълната и започна да изучава врата на жертвата. След няколко секунди вдигна главата й от леглото, и докато Кийт придържаше косата й нагоре, Мат освети тила й.

Хънтър чакаше търпеливо.

— Ето тук — най-после каза следователят.

— Намерихте ли нещо? — попита детективът, чувствайки тръпки на вълнение да преминават по цялото му тяло.

Мат кимна.

— Ето, нека ви покажа.

Хънтър се приближи.

— Виждате ли този дълъг, по-тъмен белег тук? — Криминалистът посочи едно място върху тила на жертвата.

— Да, виждам го — отговори детективът.

— Добре. Причинен е от нещо или някой, който е приложил силен натиск върху задната част на врата. — Мат положи главата обратно, като я остави върху леглото в предишната й позиция. — И точно тук — продължи той, като сочеше едно петно на шията, точно където би била Адамовата ябълка, ако жертвата бе мъж, — има още един белег. — Формата му бе овална, а размерът — много по-малък, около сантиметър и половина в диаметър.

Хънтър вече бе отбелязал двете синини в съзнанието си. Тази в предната част на шията вероятно бе от палец, а по-дългата на тила — от останалите четири пръста на ръката на нападателя. Докато я е задушавал, извършителят е държал пръстите си събрани заедно, вместо да ги разтвори широко.

— Още сега мога да ви кажа — допълни Кийт, — че който и да я е душил, има доста големи ръце. Използвал е само едната си длан. Нищо не показва да е използвал и двете.

Хънтър кимна.

— Но тя не е умряла от задушаването — добави Мат.

— Да, знам — отговори детективът, — но то определено е довело до загуба на съзнание.

— Без съмнение — съгласи се следователят. — Всичко, което е било необходимо, е натиск с точната сила за няколко секунди и тя е заспала на минутата.

Хънтър остави експертите да продължат с огледа на спалнята и се върна във всекидневната. Няколко минути по-късно Травис се върна.

— Нещо от разпитите от врата на врата? — попита детективът.

Полицаят извади бележника си и го прелисти:

— Така… Този апартамент се намира между апартаменти 2811 и 2815. Съседката от 2815, госпожа Пиърз, си спомни, че е чула викове, идващи от тук, преди три дни. Каза, че стените в сградата са прекалено тънки.

— По кое време?

— Според госпожа Пиърз било много късно, след десет вечерта.

— Убедена ли е в това?

— Толкова убедена, колкото може да бъде. Каза, че вече си била легнала, а тя винаги си ляга в десет часа. — Травис присви рамене и направи гримаса.

— Може ли да е било от телевизора? — попита Хънтър.

— Попитах я и тя каза, че не е било от него. Разпознала гласа на Хелън Уебстър. Имало и още някой с нея — мъж.

— Звуци от секс?

— Попитах я и това, и отговорът й отново беше „не“. Каза, че виковете били доста гневни и от двете страни.

— Добре. Какво разбрахте от 2811? — попита Хънтър. — Някой чул ли е нещо?

— В момента този апартамент е празен. Според госпожа Пиърз е свободен от известно време — обясни полицаят.

Хънтър кимна.

— Още нещо?

— Да, но може би не е от значение.

— Слушам ви.

— Господин Грант от апартамент 2808 каза, че е видял висок мъж да напуска този етаж късно вечерта в понеделник; същата вечер, когато госпожа Пиърз е чула гневните крясъци.

— По кое време?

— Около дванадесет и четвърт. Господин Грант, който изглежда като професионален културист, се връщал у дома си, след като бил изпратил приятелката си до тях. Когато вратите на асансьора се отворили на този етаж, въпросният мъж почти се блъснал в него. Господин Грант сподели, че който и да е бил този човек, е бързал и е изглеждал нервен.

— Би ли го разпознал, ако му бъде показана снимка? — попита Хънтър.

— Каза, че вероятно би го разпознал.

— Добра работа, полицай.

На вратата се почука.

Детективът отвори. На входа стоеше нисък, закръглен човек с мустаци a la bandido[5] и пригладена назад черна коса, прошарена от сиви кичури. През ума на Хънтър премина мисълта, че ако мъжът носеше сомбреро, би приличал на професионален мариачи[6].

— Детектив — полицай Травис представи мъжа като се присъедини към Хънтър на вратата, — това е господин Валдез, управителят на сградата.

Господинът протегна ръка:

— Мигел Валдез — представи се той.

Хънтър направи същото.

— Благодаря ви, че дойдохте, господин Валдез. Ще имате ли нещо против да ви задам няколко въпроса?

— Моля, наричайте ме Мигел.

— Добре, Мигел. Познавахте ли добре госпожица Уебстър?

Мъжът заклати глава напред-назад.

— Не много добре — отговори той. — Знам само, че беше интериорен дизайнер. Много красива и много мила — винаги любезна. Тя казваше „здравейте“ всеки път, когато видеше съпругата ми или мен. И винаги се интересуваше как е нашето малко момиченце. Дъщеричката ни е на пет, нали разбирате. Току-що започна да ходи на детска градина.

— Поздравления — каза Хънтър, усмихвайки се сърдечно.

— Благодаря ви. Това е всичко, което знам за госпожица Уебстър — добави Мигел. — Тази сграда има тридесет и пет етажа, с по двадесет и четири апартамента на всеки от тях. Страшно много хора, нали разбирате? И всички са много заети, тичат наоколо, за да отидат някъде или да свършат нещо. — Той присви рамене. — Включително и аз. Непрекъснато има нещо, което трябва да бъде поправено или почистено, или сменено, или нещо друго. Когато срещна някой от живущите във фоайето или се засечем в асансьора, или някъде другаде, разговорите ни винаги са кратки. Нали разбирате? — Хънтър кимна. — Но би било добре да говорите с Рашана Люис — добави Мигел. — Тя живее в апартамент 1514 на петнадесетия етаж. Козметичка е и двете с госпожица Уебстър бяха приятелки. Рашана има много клиенти тук, в сградата, включително съпругата ми, и знам, че госпожица Уебстър също е била една от тях.

— 1514 ли казахте? — попита Хънтър.

— Точно така.

Детективът си отбеляза мислено тази информация.

— Сградата има ли портиер?

— Не, съжалявам.

— А охранителни камери?

— Не. — Мигел поклати глава, леко притеснен. — И такова нещо нямаме.

— Добре — каза Хънтър, като погледна часовника си. — Благодаря ви за помощта, Мигел. Може да се наложи да говоря отново с вас по-късно.

— Няма проблем, знаете къде да ме намерите.

Веднага след като управителят си тръгна, телефонът в джоба на детектива иззвъня.

Глава 6

— Детектив Робърт Хънтър, отдел „Обири и убийства“.

— Детектив, тук е Даниъл Фигероа от Оперативния отдел. Разполагам с информацията за субекта, която поискахте по-рано днес, но не мисля, че имам ваш имейл адрес.

— Струва ми се, че все още не са ми създали такъв — отвърна Хънтър. Като се замисли, може би за момента нямаше дори бюро или компютър на свое разположение. — Кажете ми какво сте открили.

— Добре — отвърна другият. — Господин Джейк Губоу, на тридесет и пет. Живее в Хоторн[7], на номер тридесет и едно, Уест, 129-та улица. Работи като озвучител на място, наречено „Руустърс“, в западен Холивуд, където всяка вечер има жива музика.

— Да, известно ми е това заведение — каза детективът.

— Е — продължи Даниъл, — господин Губоу е бил арестуван пет пъти през последните четири години — два пъти за пиянство и хулиганско поведение и три пъти за нападение. Вкарал е една от бившите си приятелки в болница и това му е струвало пет месеца в щатския затвор в Ланкастър[8]. Според съдията, който го е осъдил, още едно провинение и господин Губоу ще отсъства за доста дълго време.

— Чудесна работа. Имаме ли негова снимка?

Събеседникът му се засмя сподавено.

— Разбира се. Имаме около пет такива. Най-новата е само отпреди година.

— Изчакайте за момент — помоли Хънтър, като покри микрофона на телефона си с длан. — Има ли факс в патрулката? — попита той полицая.

Мъжът кимна:

— Да, има.

Хънтър отново заговори по телефона:

— Даниъл, можете ли да ми изпратите най-новата от онези снимки до полицейска кола… — погледна Травис, който прошепна числата осем, три, пет, едно, седем. Детективът ги повтори в слушалката.

— Идва — чу се от отсрещната страна.

— Благодаря.

Детективът прекъсна връзката.

— Някакво развитие! — попита полицаят.

Хънтър набързо го запозна с новините.

— Добре — завърши той. — Искам да отидете долу до колата си и да изчакате снимката на господин Джейк Губоу. След това се върнете в апартамент 2808, за да говорите отново с господин Грант. Покажете му я и вижте дали ще го разпознае като човека, когото е видял да напуска този етаж късно вечерта в понеделник. Аз ще сляза до 1514, за да видя дали ще мога да разговарям с Рашана Люис. Ще ви чакам отново тук след около половин час.

Глава 7

Вратата на апартамент 1514 отвори чернокожа жена в средата на тридесетте. Дългата до раменете й коса бе изправена с маша, а продуктите, които бе използвала в допълнение, й придаваха нежен блясък. Носеше бебешко розова хавлия и джапанки. Ноктите на ръцете и краката й бяха лакирани в ярко лимоненожълто. Изглеждаше объркана. В стаята зад нея, момиченце на около четири години си играеше с пластмасова кукла.

— Вие ли сте госпожица Люис? — попита Хънтър. — Рашана Люис?

Тя го оглежда втренчено няколко секунди преди да кимне.

— Аз съм детектив Робърт Хънтър от полицейското управление на Ел Ей. — Показа идентификационната си карта.

— Във връзка със случилото с Хелън ли? — попита тя. — Мигел, управителят, ми каза, че се е самоубила. — Интонацията й подсказваше, че изобщо не вярва в това, което казва.

— Да, във връзка с госпожица Уебстър — отговори детективът.

Рашана кимна:

— Моля, влезте.

В апартамента се носеше аромат на наскоро приготвена храна — пържен лук, бекон, лек намек за чесън, както и най-различни подправки. Всекидневната бе малка, много по-малка от тази в жилището на Хелън Уебстър. В двата й противоположни края бяха поставени настолни лампи, които хвърляха сенки навсякъде. Двуместното канапе, обърнато с лице към неголям телевизор, бе покрито с чаршаф, чийто някога червен цвят, бе избелял след многократните пранета и сега имаше бледорозов оттенък. Единственото кресло също бе покрито със силно избелял червен чаршаф.

— Моля, седнете — покани го Рашана като посочи канапето. Самата тя се настани в креслото.

Малкото момиченце спря да си играе с куклата и погледна новодошлия.

— Здравей — каза то, като помаха с малката си ръчичка.

— Здравей — отговори й Хънтър и се усмихна.

— Как се казваш? — попита детето.

— Робърт. А ти?

— Аз съм Рейчъл, а това е Ленита. — Малкото момиченце показа голата кукла на Хънтър.

— Рейчъл, миличка — подкани я майка й, — защо не отидеш да си поиграеш за малко в твоята стая? Мама трябва да си поговори с този добър полицай за няколко минути.

Момиченцето направи разтревожена физиономия:

— Той не е полицай, маме. Не носи униформа.

— Аз съм различен вид полицай — отговори Хънтър, преди да й прошепне: — Нещо като… таен.

Очите на детето се разшириха от удивление:

— Таен полицай. Колко готино-о-о-о!

Хънтър постави пръст пред устните си, преди да продължи да шепне:

— Да, и помни, че това е тайна.

Рейчъл закима енергично, след което спря и се обърна към майка си със сурово изражение върху личицето си:

— Да нямаш проблеми с полицията, мамо?

Детективът се усмихна:

— Не, мила, майка ти помага на полицията.

— Ооо, колко готино-о-о-о!

— Добре, бебчето ми, сега отивай в стаята си. — Рашана посочи вратата на спалнята.

Момиченцето изчезна през вратата като шепнеше нещо на куклата си. Когато вратата на спалнята се затвори, жената отново се обърна към Хънтър.

— Няма да ви отнемам много време — каза той. — Господин Валдез, управителят, спомена, че вие и госпожица Уебстър сте били приятелки.

— Да, познавахме се — отговори Рашана. — Може да се каже, че бяхме приятелки. Тя беше една от клиентките ми, но наистина се разбирахме много добре. Просто не мога да повярвам, че се е самоубила.

— Кога я видяхте за последно?

— Преди три дни, в понеделник следобед. Дойде тук за пълна процедура — прическа, маникюр и педикюр. Каза ми, че вероятно ще има нов клиент — някакъв доста богат господин, с когото щяла да се срещне във вторник, затова искаше да изглежда възможно най-добре. Няма никаква логика в това да се е самоубила.

Хънтър си записа нещо.

— Изглеждаше ли ви депресирана? — попита той.

— Депресирана? — Рашана въздъхна. — Ни най-малко! Знам, че понякога изпадаше в депресия без видима причина. Каза ми, че страда от биполярно разстройство, но този понеделник не беше един от онези дни.

— Знаете ли дали е била притеснена или изплашена от нещо… или някого?

Жената се замисли за миг и започна да щипе долната си устна, докато очевидно обмисляше нещо.

— Беше малко притеснена заради бившето си гадже — отговори накрая тя. — Загубеняк, който не става за нищо.

— Бивше гадже? — Това е интересно. — помисли си Хънтър. — Защо се тревожеше заради него?

— Ами… Тя заряза този задник преди около две седмици, точно след деня на Свети Валентин. И постъпи съвсем правилно, ако питате мен.

— Каза ли ви госпожица Уебстър какво се е случило?

— Разбира се. — Рашана скръсти ръце върху гърдите си. — Една вечер били излезли и той се напил… Отново. Очевидно е от онези мъже, на които алкохолът не им понася, нали разбирате какво искам да кажа? Напива се прекалено много и след това започва да се държи гадно с всички наоколо. Хелън ми каза, че били в коктейлбар някъде в Лонг Бийч. Тя си говорела с един стар приятел — мъж. Е, Джейк изпил един коктейл в повече и това било. Бутнал човека на земята и извлякъл Хелън навън от бара като някой неандерталец. Нарекъл я „за нищо не ставаща курва“, „мръсна кучка“ и дори по-лоши неща. — Жената поклати глава отвратена.

— Знаете ли дали това се е случвало и преди?

— Случвало се е — кимна тя. — Точно преди Свети Валентин. Разбирате ли, те не излизаха от дълго време, и както сам знаете, в началото всички се държат по възможно най-добрия начин.

— Фазата на „медения месец“.

— Точно така — съгласи се Рашана, — а ние жените знаем, че тази фаза продължава около три месеца, преди човек да започне да показва истинското си лице. А да ви кажа честно, истинското лице на Джейк беше наистина отвратително. Няма значение, защото след онзи ден в Лонг Бийч, Хелън заряза този задник.

Детективът си записа още нещо.

— Споменахте, че се е тревожела заради него?

— Ами, да. След като го заряза, онзи не престана да й се обажда. Каза ми, че й звънял по четири-пет пъти на ден, за да й се извинява, че за действията му онази вечер бил виновен алкохолът, а не той… Нали знаете, все същите глупости. Но Хелън не отстъпи. И постъпи правилно. Нито един мъж не заслужава да се примиряваш заради него с подобни простотии. — Рашана направи кисела гримаса. — Но това, което тревожеше Хелън, беше, че му бе дала ключове за апартамента си. — Хънтър си записа и това. — Казах й да си смени ключалките — продължи Рашана.

Детективът знаеше, че Хелън не бе последвала съвета на приятелката си. Беше проверил ключалките в апартамента й. Не бяха сменяни.

— Знаете ли дали бившият приятел на госпожица Уебстър я е заплашвал някога? — попита той.

— Ако го е правил, Хелън никога не го е споменавала — отговори жената, — но човекът си беше психопат. Дай му няколко питиета и само Бог знае какво ще направи. Повярвайте ми, познавам този тип мъже.

Хънтър си записа още няколко неща и затвори тефтерчето си. Рашана го изпрати до входа, но докато минаваха покрай кухненската врата, нещо привлече вниманието му и той спря за момент.

Просветна му! Мисълта му прелетя от А до Я за части от секундата.

— Нещо не е наред ли? — попита домакинята.

— Съвсем не — усмихна се Хънтър.

Глава 8

Когато се върна на двадесет и осмия етаж, Хънтър се срещна отново с полицай Травис.

— Някакъв успех? — попита детективът.

Полицаят кимна и му подаде снимката, която бяха изпратили по факса в колата му. Джейк Губоу бе привлекателен мъж с къса, тъмна коса, силни челюсти, изразителни очи и с лек намек за трапчинка на квадратната брадичка. Тънък белег прорязваше дясната му вежда.

— Имаме пълно съвпадение — информира го Травис. — Господин Грант потвърди, че това е мъжът, когото е видял да напуска този етаж късно вечерта в понеделник. Спомни си дори белега.

— Точно както си мислех — каза Хънтър и разказа на Травис за разговора си с Рашана Люис. — Знам как го е направил. Знам защо предпазната верига е била непокътната на мястото си, когато двамата с партньора ви сте пристигнали тук.

— Наистина ли? Как?

— Нека ви покажа.

Върнаха се в апартамента на Хелън Уебстър. Двамата съдебни следователи все още работеха в спалнята, но казаха на Хънтър, че са събрали достатъчно количество влакна и косми, както и няколко пръстови отпечатъка, които, както изглежда, принадлежат на два различни индивида. Вече можеха да потвърдят, че едните са на жертвата. Вторите бяха на някой с огромни ръце.

Детективът не се съмняваше, че вторите отпечатъци ще съвпаднат с тези на Джейк Губоу.

— Добре — полицай Травис се обърна към Хънтър, — сега вече мога да си представя някак си сцената. Приятелят е зарязан точно след Свети Валентин, не го приема много добре, продължава да се обажда на жертвата като я моли за още един шанс. Тя обаче продължава да казва „не“, но той така и не разбира намека. В понеделник вечерта той решава да се отбие за един разговор очи в очи. — Травис присви рамене. — Може би е почукал и тя го е пуснала вътре или е използвал своя ключ, защото вече знаем, че е имал такъв.

Детективът го слушаше и кимаше от време на време.

— Вероятно е изпил няколко питиета, преди да дойде тук — продължи с хипотезата си полицаят, — което е влошило нещата още повече. Двамата се скарват шумно. Част от скандала е дочута от госпожа Пиърз от 2815 — той посочи към съседния апартамент. — Жертвата казва на бившия си, че няма шанс да се съберат отново и той губи контрол. Хваща я за гърлото и започва да я души, може би без да е имал намерение да я убива, но тя припада и той откача. Знае, че когато дойде в съзнание, най-вероятно ще подаде оплакване срещу него. Като се има предвид досието му, знае също, че това ще е провинение номер три[9] и ще го затворят за доста дълго време.

— Затова измисля план — допълни Хънтър.

Полицай Травис кимна в знак на съгласие и продължи отново:

— Знае, че жертвата страда от биполярно разстройство и от време на време изпада в депресивни състояния. Може да му го е казала самата тя по време на някое от онези състояния, в които е мислела за самоубийство в миналото.

— Много вероятно — съгласи се детективът.

— Затова решава, че ако инсценира самоубийство, това ще бъде билетът му към свободата, особено ако може да го направи да изглежда така, че е била съвсем сама, заключена в апартамента си. Слага я в леглото, съблича я и прерязва китките й.

— Много добре, полицай Травис — похвали го Хънтър. — Не мисля, че аз самият бих могъл да изградя по-добра теория.

— Да, но това все още не обяснява как го е направил. Как е излязъл и как е заключил вратата от вътрешната страна?

— Умно — отговори му Хънтър, като се върна в спалнята. Полицаят го последва.

Детективът се върна до гардероба на Хелън Уебстър и отвори вратата.

— Виждате ли колко прецизно е подредено всичко? — попита той. Травис кимна. — Но погледнете това — Хънтър показа черната копринена блуза, която бе паднала върху обувките.

— И-и-и? — Травис провлече думата — Каква за нея?

— Първоначално помислих, че блузата просто се е изплъзнала от закачалката си — обясни Хънтър. — Но ако проверите стойката, ще видите, че няма празни закачалки, което означава, че една от тях липсва. — Травис се намръщи. Детективът се протегна, взе друга блуза и я изхлузи от закачалката й. — Тогава забелязах, че Хелън Уебстър е използвала само телени закачалки. — Той излезе от спалнята като взе закачалката със себе си. Във всекидневната посочи към малката стереоуредба върху телевизионния модул. — Ето, тук липсва един високоговорител.

— Да, виждам това — отговори Травис.

— Е, господин Джейк Губоу е озвучител, затова си мисля, че спокойно можем да предположим, че знае това-онова за музикалното оборудване, включително и за стереоуредбите като тази.

— Съгласен съм.

— Знаел е, че тези високоговорители са магнитни, като силните магнити в тях са част от устройството на субуферите.

Травис отново бе започнал да хапе долната си устна.

— Не знаех това.

Хънтър отиде бързо до кухнята, взе кошчето за боклук и го донесе във всекидневната.

— Намерих другия високоговорител тук — каза той. — На парчета е. — Той изсипа съдържанието на кошчето на пода. — Субуферът, както можете да видите, е напълно унищожен. Обзалагам се, че ако отделим достатъчно време и съберем всички части на разбития магнит и ги съберем отново заедно като пъзел, ще открием, че липсва едно малко парче.

— Кучи син — прошепна Травис, докато се взираше в снимката.

Хънтър си сложи ръкавици, избра едно малко парче от магнита на субуфера, приближи се до скрина до източната стена и отвори най-горното чекмедже, което беше пълно с канцеларски и офис материали. Това, което стоеше най-отгоре беше тубичка с много силно лепило.

— И това е последното парче от нашия пъзел — каза той, докато я показваше на Травис.

Детективът взе телената закачалка, освободи кукичката и я изправи. Тридесет секунди по-късно, държеше в ръцете си дълго, извито парче твърда и здрава тел. Той я завъртя отново и започна да променя формата й докато не я изви като буквата L — тел с дължина около четиридесет и пет сантиметра, с малка извита кука накрая. След това залепи внимателно малкия магнит на върха й.

— И ето, че вече го имаме — оповести той, като се запъти към вратата. Докато придържаше държача на предпазната верига на първоначалното му място, Хънтър изпробва устройството си. Магнитът на върха на телта се залепи здраво за кръглото метално парче в края на предпазната верига. Като използваше приспособлението си, Хънтър бавно и много лесно плъзна веригата през целия път докато накрая я извади от заключалката.

— Вероятно се е упражнил няколко пъти отвътре, за да изпробва как ще стане, преди да излезе отвън в коридора — обясни Хънтър. — Всичко, което е било необходимо да направи, е да притвори вратата. Първоначалната пролука, която може да се отвори, когато защитната верига е сложена, е напълно достатъчна някой да пъхне теленото приспособление, да го залепи върху веригата, да я придърпа до заключалката, внимателно да я мушне на мястото й и само да я приплъзне по каналчето, докато я заключи. Убеден съм, че са му били нужни само няколко опита, за да го направи. Не му е отнело прекалено дълго време. Веднъж след като се е справил с това, е затворил вратата, използвал е ключа си, за да заключи и е изчезнал от тук. За наш късмет, се е сблъскал с господин Грант, който се е прибирал по същото време.

— Умен кучи син — възкликна Травис, докато изучаваше теленото приспособление, което бе направил Хънтър. — Кога се сетихте за това?

— Идеята ми хрумна, докато излизах от апартамента на госпожица Люис на петнадесетия етаж — отговори детективът. — Хладилникът й е покрит с магнитчета и изведнъж всичко си дойде на мястото.

Травис погледна детектива:

— Съжалявам — каза той, като протегна ръка. — Съжалявам, че се отнесох толкова лошо с вас по-рано. Позволих на цялата тази изкуствено подредена сцена да ръководи преценката ми. Всичко сочеше самоубийство, затова предположих, че е такова. — Хънтър пое ръката на полицая и я разтърси. — Предполагам, че точно за това вие сте детектив, а аз не съм — усмихна се Травис. — И сега какво?

— Сега ще вземем заповед, ще арестуваме господин Губоу и продължаваме нататък — заяви Хънтър. — Убеден съм, че някои от космите и пръстовите отпечатъци, които намерихме в стаята на госпожица Уебстър, са на Джак Губоу. Ако имаме късмет, може да получим дори съвпадение на ДНК. Но ако нямаме, след като веднъж го вкараме в стаята за разпит и го запознаем с това, с което разполагаме, той ще започне да се пречупва много бързо, без значение каква скапана история ни е подготвил предварително. Повярвайте ми, Травис, пипнахме го.

Детективът извади телефона си и позвъни на капитан Болтър.

Глава 9

Капитанът изслуша целия доклад на Хънтър, без да го прекъсне нито веднъж.

— Проклет да съм — изрече той накрая. В гласа му се долавяше изненада, но и нотка на задоволство. — Опроверга ме и предполагам, че ти дължа извинение, новобранец.

— Няма нужда от извинения, сър. Както вече казах, просто си върша работата.

— Разбира се, че я вършиш, новобранец. Но аз наистина ти дължа извинение. Доказа, че греша, а с времето ще разбереш, че това не се случва много често.

Хънтър не отговори. В другия край на линията се чу приглушен шум от прелистване на страници.

— Скоро ще получиш заповедта за арест — продължи най-после капитан Болтър. — Сега отивай и арестувай този боклук, детектив Хънтър.

Хънтър се усмихна. Това бе първият път, когато началникът му се обърна към него с действителния му чин.

Ново разлистване на страници.

— Имам нещо, което ще те чака, когато се върнеш в отдела.

— Още един случай на самоубийство ли, капитане — пошегува се Хънтър.

— Не и този път, детектив. — В гласа на капитана вече нямаше закачка. — Този път ще видим колко добър ловец[10] си наистина.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7202

1

Радиална артерия (анатом.) — Една от основните артерии в човешкото тяло, разположена странично в предмишницата. Явява се продължение на улнарната артерия. — Б.пр.

2

Улнарна артерия (анатом.) — Главен кръвоносен съд, пренасящ наситената с кислород кръв в предмишницата. Може да бъде напипана на вътрешната страна на китката. — Б.пр.

3

Олигемия (мед.) — Състояние, при което общото количество на кръвта, по-конкретно — нивото на кръвната плазма, в организма е понижено. — Б.пр.

4

Препратка към Библията, Новия Завет, Откровение на свети Йоан Богослов, в което се появяват два седемглави змея, символи съответно на обществената и религиозната система. Те се явяват и в четвъртата картина на Апокалипсиса, където са алегория за духовната война, която водят силите на Доброто срещу силите на Злото. — Б.пр.

5

Bandido (исп.) — бандит. — Б.пр.

6

Mariachi (исп.) — традиционна музика, която първоначално се е изпълнявала в централната западна част на Мексико под съпровод на струнни инструменти; музикант, който изпълнява такава музика. — Б.пр.

7

Хоторн — град в югозападната част на окръг Лос Анджелис, Калифорния. — Б.пр.

8

CSP-Los Angeles County — мъжки затвор, разположен в град Ланкастър, Калифорния; от минимално до максимално тежък затворнически режим. — Б.пр.

9

Закон за трите провинения — Habitual offender laws (обикновено наричан three-strikes laws) — в юрисдикцията на 24 щата в САЩ, включително и Калифорния, по силата, на който при извършени две престъпления, третото се приема за рецидив и извършителят бива изпращан в затвора с присъда, по-сурова от обикновено присъжданата за извършеното престъпление. — Б.пр.

10

Игра на думи. Името на героя (Hunter) в превод от английски означава „ловец“. — Б.пр.

Content

Крис Картър
Ловецът

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Информация за текста

1