Ричард Осбърн

Първичен инстинкт

Пролог

Приглушена музика долиташе от блестящия компакт плеър до прозореца на спалнята. Зад стъклата се развиделяваше бавно. Здрачът над Сан Франциско отстъпваше на ясната утрин, нещо необичайно за този прочут с мъглите си град.

На широкото месингово легло беше се изтегнал Джони Боз, мъж с пари, а също и с вкус, обаче не само добър — той ценеше изкуството, музиката и небрежния лукс, но и по-различни неща. Харесваха му наркотиците, обичаше да го връзват, падаше си и по сбъркани жени.

Жената, възседнала голите му гърди, беше много красива. Дълги руси коси обвиваха голите й рамене, изваяните й гърди се полюшваха като зрели плодове над лицето му и той ги ловеше с жадните си устни.

Жената сведе глава над устата му и го целуна алчно, езикът й се стрелна напред, той го засмука дълбоко. Тя изпъна ръцете му нагоре, издърпа изпод възглавницата бял копринен шал и омота китките му, а сетне ги завърза за месинговата рамка. Мъжът се задърпа, притворил сладострастно очи.

Тя се плъзна надолу, той нахлу в нея с едно-единствено дълбоко движение, бедрата й прилепнаха към хълбоците му. Той напираше, дълбаеше я, вклиняваше се в тялото й, поел цялата му влажна тежест.

Бяха отдадени изцяло на мига, повлечени от горещите вълни на наркотичната си страст. Тя се оттласкваше и връщаше, затворила очи, извила гръб, притиснала бедра към него, с настръхнали и твърди гърди.

Той усети дълбоко в себе си надигащия се оргазъм, отметна глава и откри бялата си шия, зинал в безмълвен стон, извъртял очи, загърчи се в сладостна болка, заби нокти в коприната, която стягаше ръцете му.

Беше дошъл нейният час. Сребристо сияние разцепи мрака, блесна стоманен шип, остър и смъртоносен. Дясната й ръка замахна бързо и неумолимо, острието прободе бледия му гръклян, бликна алена кръв. Той се замята диво между болката на бързата, мъчителна смърт и разтърсващата агония на оргазми.

Отново и отново ръката замахваше към шията и гърдите му, изпод острието пръскаше кръв. Кремавите постелки поаленяха. Той издъхна, вливайки тялото и душата си в нея.

Глава първа

Ярките червени и бели лъчи на полицейските коли, спрели пред номер 3500 на Пиърс стрийт в Пасифик Хайтс, пред облицованата с кафяв пясъчник къща на Джони Боз святкаха като сигнали на фар. Наоколо гъмжеше от полиция. Неколцина ранобудни минувачи — кучкарите, както ги наричат полицаите — наблюдаваха сцената. Ченгетата си вършеха работата с онова равнодушие, което идва от дългото познанство със смъртта.

По улицата се зададе цивилна кола, толкова цивилна — без хром, без украси, изобщо без нищо, — че можеше да бъде само полицейска. Тя спря сред бъркотията от коли и ченгета, от нея слязоха двама мъже и се загледаха в елегантната фасада на викторианската градска къща.

По-възрастният, Гюс Моран, кимна одобрително.

— Хубаво местенце за убийство — каза той.

— Убийствата в този град стават все по-стилни — измърмори другият. — Това ще се отрази добре на туризма.

Мъжете бяха пълна противоположност един на друг. Подобно на колата, която караше, Гюс Моран не можеше да бъде сбъркан с нищо друго освен със стандартно ченге от полицията на Сан Франциско. Очите му обаче издаваха, че поне преди две десетилетия е загубил всякакви илюзии. Той беше просто един уморен човек.

Колегата му, Ник Кърън, беше по-млад и по-труден за класифициране. Носеше добре ушит костюм, малко по-модерен, отколкото е обичайно за ченге, но цялата му външност имаше онова характерно излъчване, сурово-елегантната, хладна твърдост, едва доловимото високомерие и самоувереността на човек, който живее живота ден подир ден с пистолет под мишница. За разлика от изтощения си партньор Ник Кърън продължаваше играта. Правилата непрекъснато се меняха, а най-често важеше единствено правилото, че няма правила. Блатото ставаше все по-дълбоко, но Кърън все още се държеше. Той не се беше предал и не възнамеряваше да го прави — поне засега.

Двамата си проправиха път между ченгетата и влязоха в елегантната къща. Моран задуши като сетер и потърка носа си. Домът имаше особен мирис, беше се натъквал вече на него — не често, но такова нещо трудно се забравя, след като веднъж си го усетил.

— Пари — констатира той и огледа изисканата обстановка, изящните семпли мебели в стил арт деко, дълбоките килими, картините по стените. — Хубаво местенце! — повторих пак. — Та какъв беше този образ?

— Рокзвезда, Гюс. Джони Боз.

— Не съм го чувал.

Ник се подсмихна. Обратното би го изненадало безкрайно — музикалният вкус на Моран, доколкото изобщо съществуваше, признаваше само автентично тексаско кънтри.

— Това беше много след твоето време. Рокендрол, Гюс. Средата на шейсетте — нали помниш хипитата, лятото на любовта… Тогава сигурно вече си бил в униформа и си решавал трудни случаи.

— Щастливо време беше — обади се Моран.

Боз тогава живееше на бързи обороти. Направи пет или шест хита. После стана тежък — твърде преуспял за рокендрол. Има клуб долу в града, във Филмор. — Ник погледна картината на Пикасо в дневната. — А иначе си живее тук.

Моран тръгна към опръсканата с кръв спалня.

— Живееше си… — забеляза той.

Боз още лежеше проснат върху леглото, заклан като животно. Няма по-кървави рани от серия пробождания в шията на тяло, разтърсвано от спазмите на екстаза и наркотичното опиянение. Скъпите чаршафи бяха втвърдени от тъмната засъхнала кръв, матракът прогизнал до пружините.

Кърън се взираше в трупа, сякаш го фотографира с очи. После се обърна, огледа се, поклати глава и измърмори:

— Същински полицейски конгрес!

Вътре вече работеше екип от експерти, които щяха да претърсват стаята, докато съберат материал, достатъчен за цяла биография на Джони Боз. Същото щеше да стори с надупченото му тяло съдебният лекар. Имаше и двама от отдел „Убийства“, Хариган и Андрюс. Бяха ги повикали тъкмо когато дежурството им приключваше и застъпваха Кърън и Моран. Неколцина униформени полицаи допълваха обичайната картина на огледа.

Обаче следващите две ченгета, които пристигнаха, не бяха от онези, които обикновено се появяват на местопроизшествието. Кърън се оттегли в един ъгъл на пищната спалня и загледа мрачно лейтенант Фил Уокър и капитан Марк Талкът. Уокър, шеф на отдел „Убийства“ в полицията на Сан Франциско, имаше пълно право да бъде тук — макар Кърън да се дразнеше, че смъртта на бившата рокзвезда привлича най-едри риби, докато убийството на някоя бедна стара жена в Хънтърс Пойнт едва ли бе се радвало на същото внимание. Присъствието на Талкът, заместник-шеф на полицията и пръв политически съветник в канцеларията на кмета, говореше недвусмислено, че се е случило нещо необичайно, нещо, което е свързано не толкова с убийството, колкото с политиката в Сан Франциско.

Гюс Моран, който не се смущаваше лесно, погледна двамата шефове и вдигна вежди:

— Никога не се оставяй да те убият, Ник, защото това ще е краят на спокойствието ти!

— Прав си, каубой! — съгласи се Кърън.

— Познавате ли капитан Талкът, момчета? — попита Уокър.

— Естествено — отвърна Кърън, — редовно четем за вас в колоната на Хърб Коен.

— Много смешно! — рече Талкът.

— На какво дължим вашето присъствие, капитане? — осведоми се дипломатично Моран. В тези неща беше по-добър от Ник.

Талкът скръсти ръце пред гърдите си и огледа помещението с маниера на човек, който е свикнал да командва.

— Наблюдавам — каза той много сериозно.

Гюс Моран се подсмихна, а Ник Кърън едва се сдържа да не се разсмее с глас. Уокър го изгледа мрачно. Погледът му казваше недвусмислено: „Внимавай къде стъпваш!“

Лекарят изтегли от черния дроб на Джони Боз нещо, което приличаше на термометър. То излезе с мляскащ, противен звук.

— Кога е умрял?

— Тридесет и три градуса. От доста време вече изстива… да кажем шест часа — той погледна часовника си. — Смъртта е настъпила около четири сутринта, плюс… минус…

Експертите извадиха малък електронен уред, който приличаше на джобно фенерче. Беше най-новият полицейски хит, лазерен скенер, който можеше да открие всяка човешка следа в помещението — кръв, коси, кожа, отпечатъци от пръсти.

— И така, какво се е случило — попита Талкът.

— Прислужницата дошла преди час и го открила — обясни Уокър. — Тя не живее тук.

— Хубав начин за започване на деня — отбеляза лекарят.

Междувременно лазерният скенер бе готов.

— Ще дръпне ли някой завесите?

Едно от униформените ченгета се пребори с тежката завеса и в стаята стана тъмно. От скенера бликна нездрав зелен лъч, огледалата на тавана го отразиха и оцветиха лицата на полицаите в мъртвешко сиво.

— Да не е била прислужницата — обади се Гюс.

— Тя е на петдесет и четири години и тежи поне сто и десет кила…

— А по тялото няма следи от натъртване… — уточни лекарят.

— Не е била прислужницата — реши Гюс с безизразна физиономия. — Много просто би било да е тя.

— Боз напуснал клуба си към полунощ — съобщи Ендрюс. — По това време са го видели за последен път. Жив, искам да кажа.

— Сам ли е бил? — попита Кърън.

— С приятелка — отвърна Хариган.

— Не думай! — обади се Гюс. — Четиридесет и втори номер, около петдесетте… Отгатнах ли?

Ник погледна трупа.

— С какво е бил убит?

— С шило за лед — отвърна Хариган и му подаде прозрачен пластмасов плик. Стоманеното острие на шилото беше покрито със засъхнала кръв.

— Много необичайно. Трябва добре да го разгледате. Колко рани?

— Десетина каза съдебният лекар. — Три или четири повърхностни, но останалите са толкова дълбоки, че всяка от тях е била достатъчна. Както е вързан, сигурно е останал без кръв за няколко минути. С тези пробождания е заприличал на решето.

— Къде намерихте шилото? — попита Ник Кърън.

— Стоеше си тихо и кротко на масичката в дневната.

Лазерният лъч бе открил нещо на леглото, някакви странни белезникави петна.

— Навсякъде по чаршафите има сперма — каза момчето със скенера. — Поне половин галон.

— Много забележително — впечатли се Ник.

— Този е чукал, преди да го пречукат — обади се Гюс Моран.

— И е свършил, преди да свърши — изкиска се Хариган.

— Достатъчно — прекъсна ги строго Талкът. — Господа… случаят е много деликатен. Мистър Боз подкрепяше много активно избирателната кампания на нашия кмет. Освен това ръководеше Палатата за изящни изкуства…

Гюс сбърчи чело.

— Мислех, че е рокаджия?

— Бивш — уточни Уокър.

— В Сан Франциско рокендролът е изкуство, Гюс — просвети го Ник.

— Мистър Боз беше образцов гражданин и много уважаван рокпевец — рече Талкът сериозно. — Това се отнасяше и за клуба на Боз, долу във Филмор. Някога Филмор беше сцена на автентичния джаз и рокендрола. После го превърнаха в модерен район с прескъпи ресторанти и шикозни бутици.

Всички ченгета в стаята си помислиха, че трупът на леглото никак не прилича на образцов и уважаван американец.

— А това какво е? — взря се Гюс в купчинката бял прах върху огледалната повърхност на нощното шкафче.

— Господи — ахна Кърън, — на пръв поглед прилича на образцов и много уважаван кокаин. Искам да кажа, така поне изглежда… Възможно е да се лъжа…

Талкът нямаше намерение да се оставя да го подиграват. Следващите думи прозвучаха спокойно, но студът в гласа му беше недвусмислен.

— Чуйте ме добре, Кърън. Около този случай ще се вдигне много шум. Не искам никакви грешки.

„Грешка“ на езика на Талкът означаваше не друго, а гаф, който може да застраши политически департамента и кариерата на неговия шеф.

— Запомни ли, Гюс — каза Кърън. — Никакви грешки!

— Ще направим всичко, което е по силите ни заяви Моран. — Повече не би могло да се иска от един човек, нали?

— Правилно. И така, коя е приятелката?

— Катерин Трамел, Дивисадеро 2235.

— Още едно хубаво местенце — забеляза Моран. — Още едно много приятно пътуване. Малкият Багдад, нали така! Опа, пардон, забравих…

— Хайде, Гюс — махна му Кърън и тръгна пред него към вратата.

По стълбите, където не можеха да ги чуят, Гюс Моран рече:

— Талкът влиза в играта много рано. Обикновено се намесва едва след осемнайсетата точка.

— Да — съгласи се Кърън. — Джони Боз и кметът трябва да са били много гъсти.

— Ник!

Те се обърнаха и видяха горе лейтенант Уокър.

— Какво има, Фил? — попита Кърън. — Май трябваше да попитаме дали ни е позволено да се оттеглим? Или нещо друго? Да излезем на заден ход, може би?

— Имаш час в три следобед. Опитай се да го спазиш!

— Извини ме, ако бъркам нещо, Фил, но не получихме ли току-що едно убийство? Кое е по-добре — да разследвам случая или да се оставя на онази проклета психарка?

— Погрижи се и за двете. И още нещо — престани с тези стойки.

— Значи последно за кои две?

— Ако искаш да си запазиш службата, Ник, иди на срещата с психиатъра. Разбра ли?

— Окей, окей! Ще отида.

— Сега вече съм по-добре — заяви Фил Уокър. — Дано и ти да се почувстваш така.

— Мили боже! — обади се Гюс. — Ти наистина имаш талант, Ник. Ти си същински слънчев лъч.

— Прав си, каубой. А сега нека огреем и Дивисадеро.

Глава втора

Ако пропътувате открай докрай някой от дългите булеварди на Сан Франциско, проточили се на север и на юг, ще минете през почти всички стъпала на социалната йерархия, през целия спектър от страшната нищета до свръхбогатите. Никъде това не се усеща така драстично както на Дивисадеро. В единия край, откъм морето, бродят скитници, пияници и наркомани. На хълмовете от другата страна живеят милионерите на Сан Франциско.

Номер 2235 пасваше идеално в своето обкръжение, по-скоро дворец, отколкото градска къща, със същия мирис на пари, който притежаваше и домът на покойния Джони Боз.

Никой от двамата полицаи не се учуди, че на вратата ги посрещна прислужница, нямаше да се изненадат и ако ги бе отпратила към задния вход, оня за доставчици и прислуга. Жената беше чикана, нелегална имигрантка по всяка вероятност и явно разпознаваше представителите на закона от пръв поглед. Във всеки случай не изглеждаше много зарадвана.

Те показаха значките си.

— Аз съм детектив Кърън, това е детектив Моран. От полицията на Сан Франциско.

Сега вече по лицето й се изписа страх.

— Полиция — успокои я Моран. — Не сме от „ла мигра“.

Тя продължи да ги гледа подозрително, по все пак се отмести от вратата.

— Добре. Моля, влезте. — Поведе ги към вътрешността на къщата и ги остави в хола.

Холът беше величествено, елегантно помещение с големи сводести прозорци, които гледаха на изток към лазурната синева на залива. Кърън и Моран се огледаха впечатлени. Убийствата обикновено не ги водеха в такива шикозни местенца.

Над камината висеше картина. Гюс Моран я разгледа с физиономия на познавач.

— Колко мило — обади се той. — Боз си имаше Пикасо и тази Трамел си има. Неговият Пикасо, нейният Пикасо…

— Не съм и предполагал, че си чувал за Пикасо, Гюс. И че би могъл да го разпознаеш.

— Нищо работа — усмихна се Моран. — Трябва само да знаеш какво да търсиш. Като например някой едър подпис. Виждаш ли долу в ъгъла? Пикасо. Съвсем четливо. Стопроцентово доказателство!

— Нейният Пикасо е по-голям от неговия Пикасо — констатира Ник.

— Казват, че големината няма значение — обади се зад тях женски глас.

Моран и Кърън се обърнаха. По стълбите слизаше красива блондинка с големи и ясни сини очи. Скулите й биха изпълнили с яростна завист всеки фотомодел. Носеше на голо черна жилетка без ръкави със златна бродерия, стегнати черни джинси и черни каубойски ботуши. Изглеждаше точно като оня тип жени, по които си падат рокзвездите.

— Съжаляваме, че ви безпокоим — започна Кърън, — но бихме искали ви зададем няколко въпроса…

— От нравствената ли сте — попита хладно жената. Дори и да се страхуваше от полицията, тя криеше великолепно този страх.

— Отдел „Убийства“ — каза Ник.

Жената кимна, сякаш е очаквала това.

— Какво искате?

— Кога за последен път видяхте Джони Боз? — попита Гюс.

— Той мъртъв ли е?

— Какво ви кара да мислите така? — Откак, се появи, Гюс не сваляше поглед от лицето й.

— Иначе нямаше да сте тук, нали така?

Едно на нула за сладурчето, помисли си Ник и попита.

— Снощи заедно ли бяхте?

Тя поклати глава.

— Вие всъщност търсите Катерин, а не мен.

— Вие не сте ли…

Ник Карън го прекъсна:

— Коя сте вие?

— Аз съм Рокси.

— И живеете тук? При Катерин Трамел?

— Да. Тук живея. Аз съм нейната… приятелка.

— Хубаво е човек да има приятелки — рече Гюс. — И приятели.

— Къде можем да намерим приятелката ви, Рокси?

Тя продължи да ги гледа, без да бърза с отговора. Детективите почти виждаха как работи мозъкът й, как обмисля следващия си ход, как внимава да не навреди на себе си и на „приятелката си“. Рокси излъчваше нещо анархично. Тя явно не беше от онези, които са готови да дават доброволно информация на полицията. Мълчалива по принцип.

— Ще ни кажете ли — попита Гюс, — или искате да си създадете неприятности.

Рокси се поколеба още миг, после отстъпи.

— Тя е долу на брега. Има къща в Стинсън Бийч.

— Не може ли малко по-точно — настоя Ник.

— Сийдрифт — уточни Рокси. — Сийдрифт 1402.

— Е, не беше толкова трудно, нали! — Двете ченгета тръгнаха да си вървят.

— Губите си времето — обади се тя. — Катерин не го е убила!

— Не съм казвал, че тя го е убила — отвърна Ник. — Но може да има идея кой го е направил… Да не би да сте била вие?

Рокси поклати глава с подигравателна усмивка.

— Не мислите ли, че е време да си вървите? Чака ви дълъг път до Стинсън.

— Да — съгласи се Гюс, — но денят си го бива за пътуване.

И имаше право. Времето беше подходящо за пътуване, а пътят до Стинсън прекосяваше много красива местност. Минаха по Голдън Гейт Бридж, покрай Саусалито, от шосе номер 101 към шосе номер 1, прочутата, изсечена в скалите крайбрежна магистрала, която завиваше остро на север.

Самият Стинсън Бийч нямаше почти никакви забележителности. Няколко супермаркета, няколко бара, няколко магазинчета за художествени занаяти и сувенири за туристите. Населението представляваше странна комбинация от богаташи, построили тук вилите си в стил „малибу“, бивши хипита, отдадени на скъпите си, но твърде хаотични спомени от шестдесетте години, и обикновени работници, родени и израсли тук, останали чужди на другите.

По всичко личеше, че Катерин Трамел спада към богатите, които използват Стинсън като място за разтуха. Къщата се намираше встрани от шосе номер 1, надвиснала главоломно над океана, с прекрасен изглед към брега и Пасифика.

На входната алея бяха паркирани два лотус еспри, два звяра за по триста хиляди долара. Единият семпло черен, другият семпло бял, сякаш не трябваше да привличат ненужно вниманието, макар че едва ли имаше по-екзотични коли.

Гюс ги огледа и изсумтя.

— Ама че образи!

— Какви образи?

— Първо нейният и неговият Пикасо, сега пък нейният и неговият лотус…

— Може би са все нейни…

— Както и да е. Най-сетне да видя някой, който има по-бърза кола от твоята.

— Може да е по-скъпа — каза Ник, — но не е побърза!

Те не говореха за цивилната полицейска кола, а за 5-литровия мустанг на Ник, придобит от разпродажба на конфискувани вещи.

Входната врата беше внушителна, с огромни декоративни прозорци, без завеси. Със или без завеси, уединеността на обитателите на дома беше осигурена заради разположението му далеч от пътя и високо над плажа, ако, разбира се, дяволът не довееше такива като Ник, който в момента надничаше вътре. През открития хол той можа да види дори терасата, издадена високо над брега като висяща градина. Една жена седеше там с гръб към Ник, загледана в океана.

— Виждаш ли нещо? — попита Моран.

— Ела да заобиколим — предложи Ник и тръгна напред.

Съвсем като Рокси, жената на терасата нямаше вид на особено изненадана или пък зарадвана от тяхната поява. Тя изгледа внимателно Ник, после отмести очи. Очевидно беглото й любопитство бе задоволено и гледката на бушуващия прибой я привличаше повече. Сините й очи объркаха Ник. Големи и знаещи, те бяха преминали като рентгенови лъчи по лицето му и той се почувства прозрачен като стъклата на външната врата.

Беше руса и красива като Рокси. Рокси обаче приличаше на фотомодел, а Катерин Трамел притежаваше по-суверенна, по-скоро класическа хубост. Имаше лице, взето сякаш от портретите на 18-и век — гордо лице на благородничка, на аристократка. И все пак нещо се вълнуваше зад хладната патрицианска фасада, мярваше се едва доловима димна чувственост, припламваше тлеещ огън, укротен, но опасен.

— Мис Трамел? Аз съм детектив…

— Знам кой сте — каза тя спокойно, без да се обръща. Гледаше океана, сякаш черпи спокойствието си от неговото вълнение. — Как е умрял?

— Бил е убит — каза Гюс.

— Очевидно! Но как е бил…

Ник я прекъсна рязко.

— С шило за лед.

Тя затвори очи, сякаш си представяше кървавия край на Джони Боз, после се усмихна — странна, жестока, самодоволна усмивка. Гюс потръпна, погледна приятеля си и вдигна вежди: внимание.

Ник не обърна внимание на безмълвното предупреждение на партньора си.

— Отдавна ли сте гаджета?

— Аз не му бях гадже. Само се чуках с него.

Сега имаше вид на малко момиче, което говори неприлични думи, за да шокира възрастните.

— Вие какво, да не сте от професията?

Най-сетне тя обърна лице към него със същата тънка усмивка на пълните устни.

— Не. Аз съм аматьорка.

— И откога правите секс с него?

Тя повдигна леко рамене.

— От година… може би година и половина.

— Бяхте ли с него миналата нощ?

— Да.

— Заедно ли си тръгнахте от клуба?

— Да.

— И отидохте у тях?

— Не.

— Но сте го видели.

— Нали току-що ви казах.

— Къде? Кога?

Катерин Трамел въздъхна, сякаш въпросите на Ник бяха твърде банални, за да си струват отговора.

— Пийнахме в клуба. После излязохме заедно. Аз се прибрах. Той си отиде у дома. — Тя вдигна рамене, което явно трябваше да означава: край на представлението.

— Имаше ли някой при вас миналата нощ?

— Не. Нямах настроение за това снощи.

Ник отдавна вече беше решил, че мис Катерин Трамел изобщо не го вълнува. По-важно от собственото му мнение за Джони Боз и за интереса на шефовете към него беше, че един човек е убит жестоко. А Катерин Трамел се държеше така, сякаш някой е нарушил етикета и нищо повече.

— Нека ви попитам нещо, мис Трамел. Съжалявате ли за смъртта му?

Катерин го погледна, тъмносините й очи отново се плъзнаха по лицето му, този път като някоя от вълните долу на брега.

— Да. Приятно ми беше да се чукам с него.

Сетне отново загледа океана.

— И този тип, този Бо… — започна Гюс.

Тя го прекъсна безцеремонно, с вдигната ръка, като полицай, който спира движението.

— Аз наистина не съм в настроение да говоря за това.

Гюс не се разгневяваше лесно, но държанието на Катерин Трамел започна да го дразни.

— Чуйте, мис, бихме могли да свършим това и в града, щом не искате иначе.

Тя отвърна невъзмутимо:

— Добре, кажете ми правата и ме арестувайте. Тогава ще дойда с вас в града.

Не беше предизвикателство, а равнодушно съобщение. Ник имаше чувството, че по някакъв тайнствен начин Катерин Трамел би се изплъзнала, ако се опитат да я задържат.

— Мис Трамел…

— Или ме арестувайте, както се полага, или…

— Или? — възмути се Гюс. — Какво или?

— Или — продължи Катерин — се измитайте! — Обърна отново към тях синия си поглед и прибави спокойно: — Моля!

Сред полицаите в Сан Франциско имаше такива, които смятаха, че Кърън и Моран са склонни да действат твърде припряно, да реагират твърде пресилено в някои ситуации и да вършат глупости. Но дори и те не биха си позволили да арестуват Катерин Трамел. Нямаха нищо, нито доказателства, нито улики, нито сериозни подозрения. Нямаха и най-смътна идея, такава загадка беше за тях тази жена. Ето защо последваха съвета й. Изметоха се.

Бяха намалили разстоянието до града с петнадесетина мили, когато най-сетне Гюс проговори:

— Мило девойче, няма що!

Глава трета

Ник положи всички усилия да бъде точен за часа си при психиатъра. Гюс пришпори цивилното полицейско возило с пълна газ по шосе номер 101, профуча като подивял по Голдън Гейт Бридж, проклинайки шофьорите, задръстили моста при Марни, и стеснението на пътя при Пресидио. Обаче разстоянието от Стинсън Бийч до полицейското управление не е малко и часовникът показваше три и петнадесет, когато Ник блъсна вратата на Бет Гарнър, щатен психиатър на департамента.

— Съжалявам, Бет! — каза той, нахлувайки в кабинета й. — Задържаха ме. Наложи се да ходим чак до Стинсън.

Кърън изглежда се притесняваше от закъснението си много повече от самата лекарка. Бет Гарнър беше привлекателна млада жена на около трийсет години и едва от две години в професията. Ник Кърън бе неин стар приятел — пациент и за кратко време любовник. Да поддържа връзка с полицейски детектив, при това картотекиран в собствения й кабинет, противоречеше на правилата на департамента и на професионалната етика, но Кърън имаше почти магнетично излъчване, ореола на истински полицай, онзи особен чар, който бе привлякъл Бет в полицията.

Тя му се зарадва от сърце.

— Как си, Ник?

Кърън познаваше достатъчно психиатрите, за да заподозре, че подобен въпрос не е подхвърлен между другото.

— Това е клопка, Бет. Съвсем добре съм.

— Добре?

— Хайде, Бет, знаеш, че съм добре. Докога, по дяволите, ще ме подлагаш на тези мъчения?

— Това решава Вътрешният отдел — отвърна тя спокойно.

Беше свикнала с възраженията на Кърън. Те почти не се различаваха от реакцията на другите ченгета под нейно наблюдение. Някъде, в душата на всеки полицай е затаено недоверие към психиатрията. Някак унизително им се вижда да говорят с тези „чистачи на души“. Направо кастриращо. Всеки ден градските ченгета ловят откачени по улиците и ги водят в Главното, откъдето ги прехвърлят в щатската болница в Напа, за да бъдат подложени на психиатрично освидетелстване — тогава по какво се различава ченгето в психиатричния кабинет от един прибран на Маркет Стрийт луд, който опява, че е Исус Христос?

— Всичко това са идиотщини — мърмореше Кърън — Аз го знам. Ти го знаеш. Вие направо ме малтретирате.

Бет Гарнър се усмихна с разбиране. Както всеки полицай, Ник гледаше да се окопае зад някой юридически термин, за да се дистанцира от онова, което не обича и от което дори се бои.

— Защо просто не седнеш? Нека поговорим. От това не боли.

Кърън седна, скръсти ръце, но не се предаде:

— Абсолютни идиотщини!

— Да… възможно е, но колкото по-бързо го отметнем, толкова по-скоро ще се отървеш от всичко това. Знаеш много добре, че не аз командвам тук.

— Този, който командва, също е идиот — продължи Кърън.

— Не непременно.

— Това пък какво значи.

— Все едно дали го съзнаваш, или не, но ти си преживял някаква травма след… след оня инцидент.

— Велики боже! Оня инцидент! Защо просто не кажеш както си е? Убийството! Смъртта! Горките туристи, които случайно попаднаха под обстрела на един автоматичен 9-милиметров пистолет, който случайно се намираше в ръката на един детектив от полицейското управление в Сан Франциско. И ти ми говориш за някаква травма? Остави моята травма на мира, какво ще кажеш за травмата да те пречука ченге? Ето това аз наричам травма.

— Чувстваш ли се виновен?

— По дяволите, Бет, кой не би се чувствал?

— Това е много здрава реакция.

— О, не…

Бет Гарнър отбеляза нещо в досието на Ник, отворено на писалището пред нея. Пишеше с красиви малки букви.

— А иначе как вървят нещата, Ник? Как живееш? Имаш ли смущения в съня, или нещо такова?

— Всичко е наред. Нали ти казах… толкова добре, колкото…

— Колкото?

— Колкото може да бъде, когато имаш професия като моята и шефовете непрекъснато те преследват, сякаш си напълно побъркан.

— Знаеш, че не те мисля за такъв. Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти — каза Кърън спокойно. И беше истина. Не заради бялата престилка и дипломата, а понеже за него тя беше преди всичко приятелка.

— Какво става с личния ти живот, Ник? Има ли нещо, което да споделиш? Има ли нещо, което искаш да ми кажеш?

— Личния ми живот ли… А, искаш да кажеш сексуалния ми живот! Сексуалният ми живот си го бива… — тук Ник направи пауза и се усмихна. Наистина нямаше причини да я лъже. — Сексуалният ми живот е пълна мизерия, откак престанах да се виждам с теб — освен по служба. — Той вдигна ръката си с длан към нея. — Виждаш ли, вече имам мазоли.

— Държиш се като дете, Ник.

— Е, може би наистина. Извинявай, Бет.

— А пиенето? Престана ли с алкохола?

— От три месеца — заяви той. За човек с тежка пристрастеност към „Джак Даниелс“ действително беше постижение да остане сух три месеца.

— Наркотици?

— Не.

— Кокаин?

— Никакъв кокаин! — заяви той решително. — Бет, аз се претрепвам от работа. Нямам време за такива неща. Дори не пуша вече.

Тя се усмихна. Когато един не човек, а котел под налягаме с професия като котел под налягане не пуши, това вече означава изключителен самоконтрол.

— И как е?

— Гадост — отвърна кратко Ник. Беше тук цели петнадесет минути и ставаше все по-раздразнителен. Искаше да се махне, обратно на улицата, да открие кой е накълцал Джони Боз. Работата го стимулираше като наркотик.

— Е, Бет, би ли информирала Вътрешния отдел, че съм редовен, ни повече, ни по-малко от всяко шибано стандартно ченге… И би ли ме пуснала да си вървя.

Бет Гарнър не бързаше да отговори. Да прекрати сеансите с него означаваше да не го вижда вече, но професионално погледнато, тя не можеше да настоява за тяхното продължаване. Ник изглеждаше като всеки нормален полицейски детектив, ако наистина има такова нещо „нормален“ детектив от отдел „Убийства“.

— Ще направя доклада си за Вътрешния отдел.

— И какво?

— Ще ги информирам, че си едно напълно нормално шибано стандартно ченге. Как ти звучи?

Кърън се усмихна широко.

— Благодаря ти, Бет.

И тръгна да си върни.

— Ти още ми липсваш, Ник — рече Бет Гарнър. Каза го тихо, достатъчно тихо и той можа да се престори, че не е чул.

Бюрократичните несгоди на Ник не бяха свършили за този ден. След като остави Бет Гарнър, той слезе четири етажа по-долу, от тишината на администрацията в проглушителния хаос на детективските бюра. Завари обичайното кротко безумие от звънящи телефони, тракащи машини и заядливи детективи, които тормозеха заподозрените и самите себе си. Контролът върху убийствата в такъв щур град като Сан Франциско не е подходящо занимание за любителите на тихите работни кътчета. Всъщност Кърън обичаше едва овладяната анархия в бюрото и приемаше шумната бъркотия за своя естествена среда. Днес обаче тя го подразни, понеже отразяваше безпокойството, което изпитваше той самият: убийството на Джони Боз, очевидните симпатии на Бет Гарнър, тънката усмивка и знаещите очи на Катерин Трамел.

Гюс Моран го посрещна с друга неприятна новина. Възрастният детектив се надигна при появата му.

— Талкът е при Уокър.

— Страхотно.

— Продължава да наблюдава, ако питаш мен. Не е наблюдавал достатъчно тази сутрин.

— Нали ти сам каза, че е шибан наблюдател.

— Как беше при добрата госпожа доктор?

— Още й липсвам…

Гюс отвори вратата към офиса на Уокър.

— Ей, това момиче много се връзва!

Навалицата в бюрото на шефа на отдел „Убийства“ почти не се различаваше от стълпотворението на ченгета в спалните покои на Джони Боз. Хариган и Ендрюс бяха прекарали деня в събиране на данни за частния живот на Боз, за сделките, приятелите, враговете му. Имаха и резултатите от огледа на местопроизшествието и очакваха сега Моран и Кърън, за да блеснат с всичките си знания. Уокър изглеждаше твърде напрегнат и изнервен, но понеже сам бе настоял Ник да спази часа си при Бет Гарнър, нямаше никакви основания да се оплаква от закъснението му. Талкът не бе загубил нищо от високомерното си спокойствие.

Ник и Гюс още не бяха затворили вратата, когато Уокър се надигна от стола си:

— Хайде тогава!

В същия миг, като че му бяха натиснали някакво копче, Хариган зачете от бележника си:

— Шестнадесет прободни рани по гърдите и шията. Никакви отпечатъци, няма насилствено влизане, нищо не липсва.

— С други думи — рече Моран, сядайки, — никакво нищо.

— Остави човека да довърши — сряза го Кърън. Той наля две чаши кафе от каната до прозореца, сипа сметана и захар в едната, както обичаше Гюс.

— Благодаря ти, Ник! — каза саркастично Хариган. — Наистина съм ти признателен! — Той не беше работил цял ден по случая, за да се остави да го подиграват тези двамата.

— На вашите услуги, офицер! — отвърна. Ник. Сложи едната чаша пред Гюс и отпи от своята.

— По шилото за лед нямаше отпечатъци — взе думата Ендрюс, идвайки на помощ на колегата си, — изобщо АГ…

— А-Ге ли? — попита Талкът.

— Абсолютна гадост… — преведе Гюс. И додаде сякаш на себе си — … Капитане.

— Това шило за лед може да се купи поне в хиляда магазина — във всеки търговски център, във всяка железария, във всеки крайпътен магазин, дори в „Андронико“. И петстотин полицаи да пратиш, пак няма да има полза.

— А шалът? — попита Кърън.

— Скъп. От „Хермес“. Шестстотин долара — Хариган поклати удивено глава. — Шестстотин долара за един шал. Кой има толкова мангизи!

— Богатите хора — обясни, му Гюс.

— Да де, знам, обаче шестстотин долара… за един шал!

— Хариган! — върна го Уокър на темата.

— Питах при „Хермес“. Имат филиал на Юнион Скуеър. Продават около осем шала от този вид на седмица само в града. Имат няколко магазина в Марин и още един филиал в Сан Рафаел. И там около осем-десет шала седмично. Около Коледа повече, така ми казаха. Според тях продават около двайсет хиляди годишно по света. Това прави дванайсет милиона долара годишно за шаловете! Боже мили!

— Бихме могли да се концентрираме върху продажбите в областта на залива — каза Уокър. — Не е съвсем безнадеждно. Ако обаче го е купила в Хонконг или Париж, нямаме никакъв шанс да открием следа.

— Тя ли? — обади се Моран. — Откъде знаете, че е била „тя“?

— Някакви доказателства, че е правил секс с мъж? — Уокър отправи въпроса си към Ендрюс и Хариган.

Двамата детективи поклатиха глави.

— Не.

— Трябва да е била някоя „тя“, Гюс.

— Да — присъедини се Ендрюс. — Нищо в историята на Боз не говори, че се е интересувал от мъже.

— Няма мъже за Боз! — обяви Гюс.

— Кажете ни за него — намеси се Кърън.

— Прахът наистина беше кокаин, Ник…

Кърън и Талкът кръстосаха погледи като мечове.

— … висококачествен, добра стока. Пробата беше няколко класи над всичко, което напоследък е сменило собственика си в този град. Повечето кокаин, който се появява тук, не е точно върхът. А това тук е висококачествен материал от великата епоха на Рейгън…

— Някои хора са толкова изостанали — поклати глава Гюс Моран, — толкова демоде!

Всички ченгета, включително и Уокър, но без Талкът, се засмяха. Последната модна акция на Гюс беше се състояла през 1974 г. Тогава той се сдоби със спортен костюм, който обличаше и досега от време на време за всеобща покруса.

— Да — продължи Ендрюс. — Инхалирал го е, има следи по устните и по пениса му…

— Инхалирал е с пениса си? — почуди се Моран.

Ендрюс се усмихна.

— Хайде, Гюс, остави ме да говоря. Боз оставя около пет милиона долара, няма наследници, не е осъждан, има само едно оплакване срещу него и групата му, разрушаване на хотелска стая през 1969 г. Платил глобата и щетите и това било всичко.

— Знаем, че си е падал по кокаина — продължи Хариган, — падал си е по мацки, по рокендрол…

Ник Кърън отпи от кафето си.

— Падал си е по кмета, нали така?

Талкът му хвърли един от своите погледи от закалена стомана.

— Дотук добре — обади се Уокър. — Кажи сега за мацките.

— Имало е няколко, все групарки от клуба му. Приятелката му, постоянната му партньорка, момичето му, главната му жена е била онази Катерин Трамел.

Талкът се раздвижи обезпокоен.

— Тя играе ли тук някаква роля? Заподозряна ли е?

— Ник? — обърна се Уокър.

Кърън вдигна рамене и отпи от кафето си.

— Гюс?

— По въпроса за възможната вина на мис Трамел ще се присъединя към колегата си.

— Е — рече Уокър, — тогава нека аз кажа мнението си. Тя е заподозряна.

Всички го погледнаха изненадано, а Талкът подскочи като опарен.

— На какво основание?

Уокър извади личния си бележник.

— Катерин Трамел. Трийсет години. Няма криминално досие, неосъждана. Завършила с докторат Бъркли през 1983 г. Две специалности: литература и психология.

Дъщеря на Марвин и Елейн Трамел.

— Това го има и в „Кой кой е“ — каза Талкът.

— А защо пък да я има в „Кой кой е“? — попита хрисимо Кърън. — Тя е най-обикновен книжен червей! Завършила Бъркли, моля ви се, съвсем порядъчен университет. Не като онези баровци долу в Пало Алто.

Талкът неволно скри пръстена с емблемата на Станфорд на дясната си ръка.

— Не бих казал, че е жена от народа, Ник — каза Уокър.

— Знам, нали я видях.

— Случайно не спомена ли, че е сираче.

— Ах, колко тъжно — събра ръце Гюс. — Потресен съм. Наистина ли?

Уокър отново се наведе над бележника си.

— Катерин Трамел. Единствено дете на споменатите Марвин и Елейн Трамел, загинали през 1979 г. при злополука с моторница. Малката Катерин, тогава на осемнадесет, била единствената наследница. На сто и десет милиона долара.

— А така! — каза Хариган.

За момент цифрата увисна във въздуха.

Ник разтърси глава, сякаш искаше да я пропъди.

— Ти майтапиш ли се? Колко казваш струва?

— Сто и десет милиона — повтори Уокър.

— В случай, че някой иска да си ги представи — обади се Гюс, — това е едно единайсет със седем нули отзад.

— Не мога да разбера — намеси се строго Талкът, — как така личното имущество на мис Трамел я прави заподозряна в убийството.

— Ей сега ще стане ясно… Неомъжена…

— И аз съм свободен — обади се пак Гюс. — Знаете ли, имаше нещо в това момиче, което ме кара да си мисля, че бих могъл да се грижа за нея. Наистина!

— … но е била сгодена веднъж, за някой си Мануел Васкес…

— Градинарят й? — опита се да отгатне Хариган.

— Мануел Васкес ли? — намеси се Ник. — Чакайте, да не би да говорим за Мани Васкес?

— Точно за него — потвърди Уокър.

— Ти да не се бъзикаш с нас? — попита Андрюс недоверчиво.

— Не може да бъде! — заяви спокойно Хариган.

— Кой? Кой е този? — завъртя се на стола си Талкът.

— Не може да бъде! — поклати глава Моран.

— Те дори са искали разрешение за брак в хубавия щат Ню Джърси.

— Кой казвате? — Талкът се наведе напред, сякаш е пропуснал поантата на някакъв вид, докато всички други се превиват от смях.

Хариган го изведе от неведение.

— Мани Васкес, капитане, сещате ли се? Боксьорът Средна категория. Беше сладур, много подвижен, страхотен прав…

— Слаба работа — каза Ник.

— Не знам… — огледа се Талкът объркан.

— Трябва да знаете, капитане. Мани Васкес бе убит при една схватка на ринга.

— Атлантик Сити, Ню Джърси — помогна му Уокър, — септември 1984.

— Тази си я бива — рече Ник. — Има сто милиона. Чука се с боксьори и рокзвезди. На всичкото отгоре има диплома по бърникане в хорските глави.

— Но това не значи, че е убила Джони Боз — протестира Талкът. — Тук нищо не подсказва, че е имала причина да желае смъртта му. Личният живот на хората си е тяхна работа.

— Особено в Сан Франциско — оповести особеното си мнение Гюс Моран.

— Не съм свършил — обади се Уокър.

— Остави ме да отгатна — спря го Ник. Била е циркова артистка? Не? Тогава сигурно е била мъж? Така става ли? Направила си е операция за смяна на пола, нали?

— Забрави дипломата й по литература, Ник. Тя е писателка…

— Колко скучно — каза Моран.

— Не, не съвсем. Миналата година е публикувала роман, под псевдоним. Да ви кажа ли за какво?

— Чакай — намеси се пак Ник. — Мисля, че този път ще позная.

— Съмнявам се — подсмихна се Уокър.

— Значи е публикувала роман — каза Талкът — Но това не е престъпление.

— Аз и не твърдя такова нещо, обаче съдържанието е малко необичайно — тук Уокър направи драматична пауза. — Става дума за бивш рокпевец, който бива убит от приятелката си…

Изведнъж всички млъкнаха.

Същата нощ, сам в леглото, Ник си четеше домашното — „Любовта ранява“ от Катерин Улф. Той вече беше погледнал задната корица. Имаше снимка на авторката и само два реда за нея: Катерин Улф живее в Северна Калифорния, където работи над третия си роман. Беше вече след полунощ, когато внезапно Ник захвърли книгата, грабна телефона и набра бързо номера на Гюс.

Преди Гюс да успее да се възмути заради късния час, Ник каза с гробовен глас:

— Страница 67, Гюс! Знаеш ли как го е довършила? С шило за лед, в леглото, ръцете му били завързани с бял копринен шал!

Отвърна му изумено мълчание.

Глава четвърта

Всеки от влезлите в кабинета на Уокър на следващата сутрин носеше „Любовта ранява“ от Катерин Улф. Ник беше дочел книгата през нощта, но нямаше категорично мнение за нея. Той не разбираше много от литература и рядко четеше нещо извън полицейските доклади и „Сан Франциско Хроникъл“, но усети силата на стила и бруталната прецизност в сцената на убийството. Четейки, той няколко пъти се върна към страницата с авторските права. Черно на бяло, там стоеше неоспоримият факт, че книгата действително се е появила година и половина преди смъртта на Джони Боз. Животът или по-скоро смъртта бе имитирала изкуството.

Цялата компания, включително и Талкът, се събра отново в залата за съвещания. Освен това присъстваха Бет Гарнър и един възрастен мъж, доктор Ламот. Той не беше от полицията и ченгетата му хвърлиха подозрителни погледи, както биха направили с всеки цивилен.

Бет Гарнър го представи:

— Доктор Ламот преподава патология на психопатичното поведение в Станфорд. Считам, че ще е от полза, ако департаментът се обърне към него за съвет по този случай, тъй като той наистина не е от моята област.

— Доктор Ламот — започна Талкът, сякаш бързаше веднага да изрази съмнение в експерта, бихте ли позволили да ви задам един въпрос?

— Затова съм тук, капитане.

— Имате ли някакъв практически опит в служба на закона?

Всяко ченге в помещението в този момент си мислеше: „Ти пък сякаш имаш!“ Уокър ги изгледа един по един с надежда, че никой няма да го каже.

— Член съм на комисията по психология към Министерството на правосъдието — отвърна Ламот.

— А — облегна се назад Талкът. — Много добре.

Едно на нула за смахнатия, помисли си Ник.

Уокър взе думата:

— Доктор Гарнър вече ви е запознала със случая. За нас ще бъде много интересно да чуем вашето мнение.

— Случаят наистина е елементарен — започна Ламот, сякаш говори пред група напреднали студенти. — Трябва да се разгледат две възможности. Първо: личността, която е написала тази книга, е извършила убийството, следвайки педантично описания в нея ритуал.

— Как би могло това да се свърже със социалното положение, състоянието, авторитета и възпитанието на авторката? — попита Талкът.

Ламот се усмихна.

— Лудостта не признава класовите граници, капитане.

— А втората възможност, докторе? — осведоми се Уокър.

— Също много проста. И независима от класовата принадлежност. Някой е бил дълбоко впечатлен от четивото и е решил да извърши описаните действия. Това може би е породено от инстинктивно или несъзнателно желание да се навреди на авторката.

— А жертвата? Мъртвият? — попита Моран.

Той не е бил нищо повече от средство към целта. Ако истинската жертва е авторката на книгата, то убиецът е извършил престъплението, за да бъде уличена тя. И за да я изложи на общественото неодобрение, вероятно.

— А ако е била самата тя? — Ник гледаше недоверчиво психолога. — Ами ако самата авторка е изиграла книгата си?

Въпросът явно не изненада доктор Ламот.

— Във всеки случай имаме работа със силно нарушена личност. Трудно е да се класифицират психопатичните отклонения според степента на злото, но едно „копирано“ убийство, казано на ярост език, е малко по-обяснимо.

— А авторката? — настоя Ник. — Какво, ако го е сторила тя?

Ламот продължи спокойно.

— В този случай е налице много болен и жесток мозък. Тази книга е била написана месеци, дори година преди публикуването. Престъплението на хартия предхожда много самото извършване.

— Е, добре, щом престъплението е извършено на хартия — рече Ник, — защо тогава си прави труда да го осъществи и на живо?

— В нормалния случай първото би било достатъчно. Повече от достатъчно. Фантазията — дори когато се осъществява на хартия и се публикува — фактически е задоволена. В нормалния случай. Обаче тук няма нищо нормално. Нито престъплението, нито подражателния му аспект…

— И аз бих казал така — отбеляза Андрюс.

— Ако приемем, че писателката е извършила престъплението, то тогава тя го е планирала много месеци. Това индикира психоманиакално поведение не само що се отнася до самото убийство, но и предвид приложения защитен механизъм…

Изглежда само Бет Гарнър разбра нещо. Останалите пет ченгета гледаха слисано известния учен. Гюс Моран обаче не обичаше да го правят на глупак.

— Понякога трудно схващам, докторе — обади се той усмихнат. — Та, какво казахте току-що?

— Тя е планирала книгата си като алиби — обясни Бет Гарнър. — Точна ли съм, доктор Ламот.

— Абсолютно — отвърна Ламот.

— Написала си е алибито — каза Гюс. — Обмислила е всичко предварително и ето че един ден си е казала: я да взема да го пречукам най-сетне този Джони Боз! Просто ей така.

— Отключващият механизъм на психопатичното поведение изисква задълбочени проучвания — отвърна уклончиво Ламот.

— Всъщност много хитро измислено — обади се Бет Гарнър. В гласа й се долавяше нещо като възхищение. — Ще каже: Да не мислите, че съм толкова тъпа да убия някого точно както съм го описала в книгата си? Не бих направила това, защото знам, че ще ме заподозрат веднага.

— М-да — Ник обмисляше всички възможности, — ами ако не е авторката? Ако някой просто е прочел книгата и си е казал: Бива си я идеята.

— Тогава не ви завиждам — произнесе се доктор Ламот.

— Като се има предвид, че няма такъв човек, който да ни завижда, доктор Ламот — каза Кърън заядливо, — как така точно вие не ни завиждате.

— Защото си имате работа с някой или някоя, който или която е обзет от такова умопомрачение, че той или тя…

— Тя — не издържа Хариган. — Мисля, че това стана ясно.

— Чудесно — продължи Ламот. — Та тя е до такава степен вманиачена, че е в състояние да убие една невинна или поне неутрална жертва, за да навреди на личността, написала тази книга.

— Но защо?

— Представа нямам. Ясно е обаче, че си имате работа с личност, която изпитва много дълбока, маниакална омраза към авторката и няма никакъв респект към човешкия живот.

Гюс Моран обобщи.

— Ясно докторе. Искате да кажете, че си имаме тук някой, който е откачил централно, така ли? Както и да го обърнем, така излиза. Прав ли съм?

Доктор Ламот не можа да се съгласи безрезервно с тази версия, особено във варианта на детектива Гюс Моран.

— Нека кажем просто, че си имате работа с много опасен и болен човек.

— Така кажи — кимна Гюс. — Въртоглав!

— Щом ви харесва, нека бъде така — вдигна рамене Ламот.

— Няма начин — завърши Моран. — Въртоглав!

— Е, и какво сега? — попита Ник Кърън, спомняйки си очарователните очи на Катерин Трамел.

— Окей — каза Уокър. — Доктор Ламот, от името на департамента искам да ви благодаря за помощта.

— За мен беше удоволствие, лейтенант.

— Ник, Гюс… хайде при прокурора.

Заместник окръжният прокурор Джон Корели, с твърде много наднормени килограми и измъчен вид, в никакъв случай не им се зарадва. Смъртта на Джони Боз с всичките й ужасяващи подробности беше заела първите страници на вестниците и основно място в телевизионните новини. И то не само в местните. За случая съобщиха и медийните гиганти в Ню Йорк и Лос Анжелос. Нищо не качва така стремглаво тиражите и рейтингите, както подобно смразяващо убийство. Нищо не вдига репутацията на прокурора така, както подобно смразяващо убийство — но само ако е възможно да се изправи пред съда някой подходящ обвиняем и вината му бъде доказана без сянка от съмнение.

Сладката Катерин Трамел не беше подходяща в това отношение. Несъмнено арестуването на хубавата наследница щеше да засили медийната треска, но тогава и за Корели щеше да стане горещо, а той не искаше да се опари, не и в този случай.

Той побърза да отклони всяка инсинуация, че би могъл да изпрати тази Трамел пред Върховния съд.

— Нямате нито едно сериозно доказателство — каза той, подтичвайки по коридора на Министерството на правосъдието. — Нищичко нямате.

Гюс Моран едва не застана пред него, за да го спре.

— Тя няма алиби, Джон — рече той умолително.

— А, така ли? Значи няма алиби. Фантастично. Но как ще я свържеш с местопрестъплението. Дай ми един косъм. Дай малко кръв. Дай малко влагалищен секрет. Червило. Дай нещичко — и тогава може би ще поговорим. Че тя дори няма мотив.

— Тръпка! — обади се Ник. — Направила го е заради тръпката!

— Ник… стой далеч от очите ми, моля те!

— Щом не е тя, кой тогава? — обади се Уокър.

— За щастие — отвърна Корели — това не е мой проблем.

И като юрист ви обръщам внимание, че въпросът стои малко по-иначе, Уокър. Трябват ви доказателства, че е била тя, а не че всички останали в града са невинни. Щом не е бил никой от тях, това не означава, че е била тя. Нали така?

— Какво по дяволите да правим, Джон?

— Не знам. Не ме е грижа — той се измъкна от обсадата и забърза към асансьора. Натисна копчето за повикване, сякаш иска да го размаже. — Повярвайте ми, не мога да повдигна обвинение. Дори и да го сторя, нейната защита ще ме направи на пух и прах с тази ваша история за тръпката. Всеки, който е прочел книгата, би могъл да го направи.

— Може ли да я приберем? — попита Уокър.

Вратата на асансьора се отвори и Корели влезе вътре.

— Както казва Конрад Хилтън, щом искате да си сложите таралеж в гащите, няма да ви преча…

Вратата на асансьора започна да се затваря, но Ник протегна ръка и я спря. Ченгетата наобиколиха Корели в тясната кабина.

— Конрад Хилтън — повтори Гюс Моран, — хубави думи. Може някой път да ми потрябват.

— Трябва да отида в съда — заяви прокурорът. — До скоро, момчета…

— Тогава какво да правим, Корели — настоя Ник. — Ти май ще ни предложиш да не правим нищо, така ли?

— Това би било добре за начало — заяви Корели. — А после, след като не сте направили нищо по случая Катерин Трамел, продължавайте в същия дух още много пъти.

— Мисля, че ще я извикаме на разпит — каза Уокър. — Това едва ли ще ни създаде неприятности, прав ли съм?

— Не — тросна се Корели.

— Катерин Трамел има пари да подпали цялата полиция — предупреди Талкът.

— Тя е последният човек, който е бил видян с Джони Боз. Това стига за рутинен разпит, нали?

— Ник, ако беше някоя уличница, едва ли бих се противил. Кой го е грижа за нея! Но тя е някаква проклета наследница.

— Поемам отговорността — заяви Уокър.

Всички погледнаха Талкът.

— Тогава носете си я, Уокър. Отговорността е изцяло ваша. Щом така искате…

— ГА! — измърмори Гюс Моран — … в случай че някой иска да знае какво означава това: Гадост Абсолютна!

— Не искам, капитан Талкът — каза Уокър. — Но ще го направя.

— Ваша работа — отвърна Талкът кратко.

Асансьорът се приземи в партера, вратата се отвори, групата се изсипа в коридора. Корели забърза напред, клатейки енергично глава. Изглеждаше много нещастен.

— Ще се насадите на пачи яйца. Тя ще цъфне с някой суперадвокат, който ще ни натрие носа само за това, че пилеем парите на данъкоплатците. — Той заби пръст в гърдите на Уокър. — А вашата отговорност пет пари не струва, лейтенант. Тя ще ни духне здравата под опашките, казвам ви.

— Точно това ще направи — потвърди Талкът.

— Не вярвам — обади се неочаквано Ник.

Всички спряха и го погледнаха. Изглеждаше толкова убеден, като че ли знаеше нещо, което им е неизвестно, като че ли имаше пряка линия с мислите на Катерин Трамел.

— Значи няма — удиви се Корели. — И какво ви прави толкова сигурен?

— Не мисля, че ще вземе да се крие зад някой — каза Ник със странна усмивка. — Дори съм склонен да се обзаложа, че изобщо няма да се крие.

— Но откъде, по дяволите, знаете? Никой от нас не може да си позволи грешки тук, най-малко вие, Кърън.

— Казах, че поемам отговорността — обади се Уокър.

— Така ли? Навярно заради предчувствията на Кърън? — Корели не можеше да повярва, че един съзнателен и отговорен лейтенант от полицията като Уокър ще се наеме да върши подобни безумия.

— Тя няма да се крие — повтори Кърън. — Не е в стила й. Катерин Трамел обича тръпката от риска.

Талкът поклати глава.

— Тогава тя е също толкова откачена, колкото и вие, Кърън.

— Ей, капитане — обади се Гюс Моран, — нали знаете онова за краставите магарета…

Глава пета

Ник Кърън не би го признал — пред Гюс и пред самия себе си, — но той се радваше, че ще види Катерин Трамел. През двадесет и четирите часа, откак се бяха срещнали, той почти непрекъснато мислеше за нея. Не само красотата й го привличаше. Имаше нещо около нея, нещо, което го хипнотизираше. Мислите му непрекъснато се връщаха към всяка дума от разговора при кратката им среща предния ден. Четейки романа й, той се бе опитал да надникне в душата й. По пътя към Стинсън го изпълни радост от предстоящата среща и нетърпение да види как ще се държи тя сега, след като вече има служебно решение, че е заподозряна.

Типът на буйното богато момиче, което си играе с огъня, не бе непознат за детектива от „Убийства“. Обаче щом станеше горещо, богатите момичета бягаха под закрилата на своите семейства. Но Ник усещаше с цялото си същество, че Катерин Трамел няма да играе тази игра. Поне засега не. Той вече предвкусваше удоволствието да провери докъде може да я дразни и как тя ще се отбранява.

Тя не изглеждаше изненадана от идването им. Дори за част от секундата в погледа й се мярна нещо като радост, сякаш е приятно развълнувана, че отново са се появили пред вратата й. Беше небрежно облечена, по шорти и тениска с избеляла емблема на университета в Бъркли на гърдите. Не носеше грим, кожата й направо излъчваше свежест, очите й синееха бодро. Явно не беше прекарала нощта, проливайки сълзи по изгубеното си приятелче.

Ник започна направо.

— Мис Трамел, бихме искали да дойдете с нас в града и да отговорите на някои въпроси.

Тя го изгледа внимателно с онази леко присмехулна усмивка на устните и попита:

— Арестувате ли ме?

— Щом така искате.

— Може ли да попитам дали ще има от онова шоу — правата, белезниците, едно обаждане…

— Съвсем като на кино, мадам — потвърди Гюс.

— Ще бъде ли необходимо? — попита Ник.

Катерил Трамел се поколеба за миг, като че се изкушаваше да провокира представлението. После сякаш реши друго.

— Не, не мисля, че ще е необходимо.

— Тогава да тръгваме — предложи Ник. — Градът е далеч.

— Ъм… може ли да облека нещо по-подходящо? Само за минута?

Гюс Моран и Ник Кърън кимнаха.

— Добре — усмихна се тя. После отвори вратата и им направи знак да влязат.

— Разположете се — добави и изчезна в съседната стая.

Билата беше последен вик на модния дизайн, удобните мебели си поделяха хола с футуристични творения от матирано ковано желязо и блестящ хром. Картините бяха забележителни, но много по-интересна се оказа масичката за кафе пред двамата детективи с купчина леко пожълтели изрезки от вестници — дълги статии от двата големи всекидневника на Сан Франциско, „Хроникъл“ и „Екзаминър“, със заглавия, които Ник знаеше твърде добре.

НАРКОЧЕНГЕ, ЧИСТО СЛЕД СТРЕЛБА ПО ТУРИСТИ твърдеше „Екзаминър“; СЪДЪТ ОНЕВИНЯВА СМЪРТОНОСНИТЕ ИЗСТРЕЛИ пригласяше „Хроникъл“. Към тях бяха прибавени изрезки от двата най-известни опозиционни вестника „Ийст Бей Експрес“ и „Гардиън“, дълги статии, които прокламираха невинността на Ник, но само защото го смятаха за жертва на една архаична система, според която купуването и притежаването на наркотици представлява криминално деяние.

Ник имаше чувството, че някой му е зашлевил плесница. Не можа да стори нищо друго, освен да се втренчи в собствената си история, от която му се повдигаше, в лицето си със завинаги застиналия сърдит поглед към фотографа на „Екзаминър“, който го беше издебнал на стълбите пред съда. Сам той бе признал, че няма много невинен вид на тази снимка, напротив, изглеждаше отвратително виновен.

— Ти май имаш клуб от почитатели, Ники — прошепна Гюс.

— Колко ще трае? — извика Катерин от гардеробната.

Ник употреби цялото си самообладание, за да отвърне спокойно.

— Трудно е да се каже. Зависи изцяло от вас.

— Е, тогава едва ли ще продължи дълго.

Внезапно Ник забеляза, че може да я вижда в огромното огледало, поставено в ъгъла на гардеробната. Той се загледа през полуотворената врата, чудейки се дали е случайно или тя нарочно го дразни. Катерин небрежно се освободи от дрехите си и застана гола в средата на спалнята, с гръб към него. Дръпна лентата от косите си, разтърси ги по раменете си, а после ги зави на френско руло. Ник застина.

— Вие не изхвърляте ли старите вестници? — попита той, без да отмества поглед от видението в огледалото.

Тя извади лека рокля от дрешника и се вмъкна в нея. Бельо не облече.

— Пазя ги — отвърна, — когато открия нещо интересно в тях.

После излезе от стаята.

— Готова съм — каза и хвърли четката.

Гюс Моран стана:

— Трябва да ви уведомим, че имате право на адвокат.

— Защо ми е адвокат?

— Някои хора се чувстват по-добре в присъствието на адвоката си, когато ги разпитва полицията — рече Гюс. — Обикновено е така.

— Детектив Моран — отвърна Катерин Трамел, — аз не съм някои хора.

— Вече забелязах това — гласеше отговорът.

Катерин Трамел седеше зад Гюс Моран и от време на време той й хвърляше бърз поглед в огледалото за обратно виждане.

Бяха изминали вече няколко мили, когато тя наруши мълчанието. Наведе се напред и попита Ник.

— Имаш ли цигари?

— Не пуша.

Тя поклати леко глава:

— О, пушиш, разбира се!

— Отказах ги!

— Поздравления!

Тя отново се облегна назад и разтвори чантата си. След секунда между устните й се появи цигара и тя я запали, поемайки с наслада дима.

— Нали нямахте цигари — обади се Ник.

— Намерих някакви в чантата. Искаш ли една? — тя му подаде кутия френски цигари без филтър.

— Нали ви казах, че съм ги отказал.

Тя се усмихна със своята знаеща усмивка.

— Няма да е за дълго.

— Благодаря — рече кисело Ник.

Гюс реши да се намеси, обезпокоен, че Катерин Трамел може да вбеси раздразнителния Ник.

— Значи — каза той, насочвайки разговора в по-спокойни води, — значи работите над новата си книга.

— Да.

— Сигурно е интересно да си измисляш такива неща?

— Човек се учи — каза Катерин Трамел.

— Наистина ли? И какво научавате?

— Писането те учи как да лъжеш — отвърна тя кратко.

О, боже, каза си Гюс, ледът около тази жена е твърде опасен за стъпване. Всяка дума, която произнасяха устните й, може да означава най-лошото.

— Как така? Какво искате да кажете?

— Вие може да си измисляте разни неща, но те трябва да са правдоподобни — обясни тя, сякаш посвещава група начинаещи от курса за писатели в Бъркли. — Има дори термин за това…

— Не думай! И какъв е той?

— Нарича се суспендиране на недоверието.

Гюс се изсмя.

— Това ми харесва — погледна той Ник. — Чуваш ли, Ник? Суспендиране на недоверието. Бих искал да суспендирам моето недоверие завинаги. Какво ще кажеш за това, Ник? Искаш ли да суспендираш своето недоверие?

— Струва си да опитам.

— Не е толкова лесно, колкото изглежда — каза Катерин и изтръска цигарата си в приблизителната посока на пепелника.

Изминаха още няколко мили по завоите на шосето. Този път Ник наруши мълчанието.

— И за какво е новата ви книга?

— Не знаеш ли, че не се питат такива неща?

— Защо? Нещастие ли носи? Не вярвам да сте суеверна.

— Това няма нищо общо със суеверията.

— Тогава защо не? — продължи да настоява Ник. — Може би се страхувате, че някой ще ви открадне идеята?

— И това не е.

— И какво е тогава? — включи се и Гюс.

— Някои писатели мислят, че ако разкажат сюжета си, преди да са го написали, ще съсипят свежестта на творческия процес. Сюжетът предварително се изчерпва и писателят не успява да му даде живот.

— Не разбирам — каза Ник. — Как така ще съсипят? Сякаш е нещо чупливо и може да се строши, а всъщност е само една идея в главата ви.

— Не знаех, че се занимаваш с литературна критика — каза тя.

— Е, да, но не знаехте и че съм оставил цигарите — върна й го той.

Отново мълчание, още няколко мили.

Сетне тя каза:

— В книгата се разказва за един детектив. Той си пада по една малко сбъркана жена.

— Чуваш ли, Ники?

— И какво става?

— Тя го убива — отвърна Катерин Трамел спокойно.

Глава шеста

Помещенията за разпит в главната квартира на полицейското управление в съдебната палата на Брайънт Стрийт имат специфичния чар на хладилни камери. Стаята, в която чакаха Корели, Талкът и Уокър, минаваше за най-приветливото от тях — но обзавеждането беше потискащо служебно: голяма маса, няколко стола с черна изкуствена тапицерия, кошче за хартия. Пред масата беше инсталирана видеокамера, насочена като дуло на пушка към един празен стол.

Там трябваше да седне Катерин Трамел.

Тя влезе, придружена от Ник Кърън и Гюс Моран, и огледа хладнокръвно помещението и мъжете в него. Не изглеждаше много уместно в тази стая, но дори и да го усети, не го показа по никакъв начин. Кърън вече разбираше, че да крие чувствата си е втора природа на Катерин Трамел.

Корели скочи на крака при нейното влизане и протегна месестата си лапа.

— Аз съм Джон Корели, мис Трамел, заместник окръжен прокурор. Длъжен съм да ви информирам, че този разпит се записва. Това е в рамките на нашето законо…

— Но аз не го оспорвам — пресече го Катерин.

— Капитан Талкът. — Капитанът изглеждаше така, сякаш иска да се извини, но все пак не го стори, а се задоволи да стисне тънката й длан.

— Лейтенант Уокър — обади се Уокър, който не създаваше впечатление, че изпитва някакво чувство за вина. Той разглеждаше хладно Катерин.

— Бихме ли могли да ви предложим, нещо? — попита светски Талкът. — Чаша кафе, навярно?

— Не, благодаря.

Корели извади носна кърпа и избърса челото си. Прозорците бяха затворени, вътре беше доста топло.

— Кога ще пристигнат адвокатите ви?

Ник се постара да скрие усмивката си.

— Мис Трамел се отказа от правото си на адвокат.

Корели и Талкът му хвърлиха гневни погледи. Катерил Трамел забеляза това и ги изгледа с любопитство.

— Какво има?

— Казах им, че няма да искате адвокат.

— Защо се отказвате от правото си на адвокат, мис Трамел? — попита Уокър.

Катерин не му обърна внимание, вперила поглед в Ник. В очите й се мярна нещо като приятно удивление. За пръв път.

— Откъде знаеше, че няма да поискам?

— Казах им, че няма да се криете — отвърна Ник спокойно. Говореха си така, сякаш са сами в стаята.

— Аз нямам какво да крия!

Те се гледаха още един миг, после Катерин седна и се обърна към инквизиторите си, като че искаше да каже: Е, хайде да ви видим! Изглеждаше спокойна и хладна, владееше се напълно. Извади цигара от чантата си, запали я, хвърли клечката на масата пред себе си.

— В тази сграда пушенето не е разрешено, мис Трамел — обади се Корели.

— Е, и какво ще направите? — вдигна вежда тя. — Ще ме глобите ли?

В Сан Франциско, световната столица на непушачите, имаше толкова отявлени врагове на никотина, които не само щяха да я глобят, но дори биха се радвали да я видят на електрическия стол.

Корели обаче не искаше да изостря напрежението. Той просто си замълча. Катерин, издуха дима над масата право към Ник.

Корели реши, че е време да започне представлението.

— Бихте ли определили характера на връзката си с мистър Боз, мис Трамел.

— Правех секс с него от около година и половина — отвърна Катерин доволно. — Харесваше ми да правя секс с него. — Докато говореше, тя местеше поглед от лице на лице, по устните й играеше самодоволна усмивка. Нямаше съмнение, че владее напълно положението.

Мъжете в стаята, ченгетата и окръжният прокурор, си даваха вид, че вече са чули всичко, което може да се чуе и са видели всичко, което може да се види, че нищо вече не би могло да ги шокира. И това беше вярно, но донякъде. Бяха изслушвали признанията на жестоки, безпощадни убийци, изнасилвачи, наемни убийци и търговци на наркотици. Ала си оставаха ченгета, а ченгетата обикновено произхождат от долните слоеве на средната класа. Те по правило са католици и твърде консервативни. Да слушат как тази хубава, богата, добре възпитана, образована жена говори така нехайно за сексуалния си живот, все пак беше твърде шокиращо за тях.

— Някога да сте извършвали садомазохистки действия с него? — попита Корели.

Тя обърна присмехулен поглед към заместник окръжния прокурор и попита невинно:

— Какво по-точно имате предвид, мистър Корели?

Корели се размърда неспокойно на мястото си.

— Да сте го връзвали някога?

— Не!

Това не задоволи Корели.

— Никога не сте го връзвали?

— Не. Джони твърде много обичаше да използва ръцете си. Аз обичам ръце… и пръсти… — тя разпери изящните си пръсти, сложи ги на масата и изгледа предизвикателно мъжете, като че искаше да ги накара да си представят какво удоволствие са доставяли ръцете й някога на Джони Боз и неговите на нея.

— Споменавате бял копринен шал в книгата си — намеси се Уокър, — шал от „Хермес“.

Катерин Трамел кимна.

— Винаги съм имала слабост към бели копринени шалове… — тя погали китките си — … те са подходящи за всякакви случаи…

— Но нали казахте, че обичате мъжете да ви пипат? — обади се Ник, убеден, че е спипал нахапаната писателка в лъжа — малка лъжа, малка победа.

Тя му хвърли хладна усмивка.

— Не. Казах, че обичах да ме пипа Джони… — тя се взря дълбоко в очите му и поклатя меко глава. — Аз нямам правила, Ник… Никакви правила… просто се оставям на течението.

— Вие ли убихте мистър Боз, мис Трамел? — попита Корели с най-смразяващия си прокурорски глас.

— Не! — отвърна тя кратко.

— Можете ли да го докажете?

— Нима трябва да го доказвам? Имах впечатлението, че това е ваша работа.

— Искате ли да ви подозират за случая Джони Боз — попита Уокър.

— Не… но що се отнася до доказателствата, лейтенант Уокър — трябва да съм твърде глупава да напиша книга за убийство и после да убия така, както съм го описала в книгата. Това би било самопризнание. Аз не съм глупава. Нали, Ник?

— Ние знаем, че не сте глупава, мис Трамел каза Талкът.

— Може би разчитате, че книгата ще ви освободи от подозрение — продължи Уокър.

— Навярно книгата е вашето алиби — каза Ник.

— Ами да, наистина — отвърна тя рязко. Погледна го за миг в очите, после сведе поглед към масата. — Отговорът е не! — хвърли цигарата на пода и я смачка с върха на обувката си. — Не съм го убила!

Сега вече се намеси Гюс. Той се облегна на своя стол и се усмихна приветливо.

— Вземате ли наркотици, мис Трамел?

Въпросът изобщо не я смути.

— Понякога…

— Както седеше срещу Ник, тя разтвори леко крака, откривайки докрай стройните си голи бедра.

— Да сте вземали някога наркотици с Джони Боз? — попита Корели.

Катерин повдигна леко рамене.

— Случвало се е…

— Какви наркотици — уточни Гюс.

Ник се наслаждаваше на предоставената му гледка. Внезапно Катерин кръстоса крака и прекрати шоуто.

— Кокаин — отвърна тя на Моран.

Сетне се обърна бавно към Ник:

— Чукал ли си някога друсан, Ник? — безсрамна усмивка заигра по устните й. — Трябва всички да опитате. Бива си го преживяването.

— Обаче е наказуемо — каза кисело Уокър.

— Вие обичате да си играете, нали? — попита Ник. — Всичко това тук — убийството, наркотиците, — всичко това за вас е само игра.

— То се подразбира, нали съм завършила психология. Освен това ми доставя удоволствие… — тя зяпали втора цигара, пред лицето й премина синкав дим.

— А какво ще кажете за бокса? И той е игра. Тя доставяше ли ви удоволствие?

— Боксът няма нищо общо — намеси се строго Талкът, — Кърън, концентрирайте се, моля, върху нашия случай.

Катерин сякаш изобщо не го чу. Тя говореше с Ник, като че ли няма никой друг в стаята.

— Боксът… Боксът беше удоволствие.

— И това ли е всичко? Просто удоволствие?

— Престана да бъде удоволствие, когато убиха Мани — призна тя. — Не е удоволствие да видиш как пребиват до смърт някой, когото обичаш.

— Разбирам — каза Талкът сервилно.

— Какво почувствахте, когато ви казах, че Джони Боз е мъртъв? — попита меко Ник.

— Имах чувството, че някой е прочел книгата ми и играе някаква игра.

Мислех, че обичате игрите.

— Не и такива.

Ник се наведе напред и впери поглед в нейния.

— Но не ви заболя, нали? По-скоро се разтревожихте.

— Не. Смъртта на Джони не ме нарани.

— Понеже не го обичахте?

Тя кимна.

— Така е.

Двамата се пронизваха с очи, сякаш опитваха да проникнат дълбоко в мислите на другия.

— И все пак се чукахте с него?

— Любовта няма нищо общо с удоволствието, Ник. Винаги можеш да получиш удоволствие. Ти никога ли не си чукал просто така, докато беше женен, Ник? Освен жена ти, искам да кажа.

За момент, за един дълъг момент настъпи гробно мълчание. Ник я гледаше безизразно.

— Откъде знаете, че детектив Кърън е бил женен? — зададе Уокър въпроса, който беше в главите на всички.

Тя махна отегчено с ръка.

— Може пък просто да съм отгатнала, лейтенант. Какво толкова? — и дръпна дълбоко от цигарата си. — Искаш ли една, Ник?

Корели поклати глава.

— Вие двамата да не би да се познавате от по-рано? В такъв случай ще трябва да те отстраним, Ник.

Ник не сваляше поглед от лицето й.

— Не се безпокой, Джон. Не се познаваме, нали, мис Трамел?

— Не — каза тя.

— Как се запознахте с Джони Боз — продължи делово Уокър. По гласа му личеше, че е решил да прекъсне електрическото напрежение между Ник Кърън и Катерин Трамел.

— Исках да напиша книга за убийството на бивша рокзвезда. Отидох в неговия клуб, взех го и после… се чукахме — тя дари Уокър с широка усмивка.

— Разбирам.

— Наистина ли?

— Вие не сте изпитвали никакви чувства към него. Правели сте секс с него заради вашата книга.

Ник се запита дали Боз е бил наясно, че тя го използва за опитно зайче.

— Така беше в началото. После…

— После…

— После започна да ми харесва онова, което той правеше за мен.

— Звучи много студено всичко това, а, мис — обади се Гюс.

Катерин Трамел се усмихна самодоволно.

— Боже, кой би помислил, че ченгетата са толкова романтични? Секс без любов според вашия закон е престъпление, така ли? Всеки ден хиляди хора използват други хора, Гюс, удивена съм, че това ви изненадва.

— Използват и после захвърлят. Това ли е вашият принцип, мис?

— Аз съм писателка — заяви тя студено. — Използвам хора за това, което пиша. Всичко друго да върви по дяволите.

— Като например Джони Боз — отбеляза Гюс. — Твърде се е изхабил от употреба.

Катерин ги огледа един по един.

— Ама вие наистина ли мислите, че съм била аз? Че съм толкова откачена да извърша убийството, което съм описала. Мислите ме за студена, безсърдечна курва, но как такава една курва би могла да извърши толкова страстно престъпление? Вие наистина смятате, че съм убила Джони… — тя поклати удивено глава. — Мисля, че ще трябва да ви докажа противното.

— И как смятате да го направите? — полюбопитства Корели.

— Много просто.

— Колко просто? — попита Ник.

— Ще мина на детектора на лъжата.

Тясното помещение на полифизиографа можеше лесно да се сбърка с газова камера. Беше съвсем малка кабина без прозорци, мебелирана с един-единствен стол до застрашително проблясващия детектор. Скрит в стената обектив пренасяше образа на Катерин Трамел на видеомонитора в помещението за наблюдателите. Тя беше свързана към апарата с ленти и сензори, които обвиваха като пипала ръцете и гърдите й.

Макар че камерата беше скрита в тухлената стена, Катерин сякаш много добре знаеше нейното местоположение. Тя гледаше самоуверено право в обектива, като че ли искаше да го накара да сведе поглед. Ченгетата следяха съсредоточено изражението й, докато отговаряше на въпросите.

Експертът, който провеждаше теста, беше впечатлен не по-малко от тях. Той донесе резултатите, клатейки глава.

— Не трепна нито веднъж… никакви промени в налягането, в пулса, изобщо нищо. Тя или казва истината, или аз още не съм виждал такава като нея.

Талкът се размърда облекчен и си позволи лукса на една триумфална усмивка, предназначена главно за Ник, без да забравя обаче Уокър и Гюс Моран.

— Е, в такъв случай смятам въпроса за приключен — заяви той.

Вторачен в образа на Катерин на монитора, Ник отсече:

— Тя лъже!

Талкът се спря рязко на вратата.

— Кърън каква по дяволите…

Експертът беше още по-конкретен.

— Забрави това, Ник, мене мажеше да ме направиш на глупак, можеш сам да се направиш на глупак, но на уреда такива не му минават. И най-готината жена не може да завърти главата ма това чудо, нали знаеш какво имам предвид.

— Възможно е да се излъже детекторът — настоя Ник.

— Може би… ако си мъртъв…

— Повярвай ми. Възможно е.

— Ти откога стана такъв експерт?

— Познавам хора, които са успели.

— Кой например?

— Един тип, когото познавах някога — рече Ник, тръгвайки към вратата.

— Ами ще се радвам да ни запознаеш някой ден с него — въздъхна експертът.

— Някой път…

Силно загрижен да спаси имиджа на департамента, Талкът се извиняваше на Катерин Трамел в коридора. Тя почти не му обръщаше внимание. Усмихваше се надменно, сякаш е някаква кралица, а Талкът съвсем незначителен служител в най-далечната и колония.

Когато се появиха Уокър, Моран и Ник Кърън, Талкът тъкмо казваше:

— Естествено, ако зависеше само от мен… тук той рязко прекъсна.

Уокър също изпита необходимост да се извини.

— Благодаря ви, че дойдохте, мис Трамел, Надявам се, не сме ви обезпокоили много.

Катерин му се усмихна царствено.

— За мен беше удоволствие… Мога ли да помоля някого от господата да ме откара у дома? — и погледна към Ник.

— Разбира се — отвърна той.

— Благодаря!

Талкът, Уокър и Гюс Моран се втренчиха мрачно след тях.

— Тук се задава катастрофа — измърмори Моран.

— Уокър — каза Талкът с леден глас, — погрижете се катастрофата да не се състои. В никакъв случай. Разбрахте ли ме?

Уокър бе разбрал.

Колата на Кърън, скромен на вид кафявочервен мустанг с гюрук, беше паркирана до тротоара пред Съдебната палата. Ник запали и подкара по Брайънт Авеню.

Катерин Трамел се прозя и протегна като котка в меката кожена седалка. Ъгълчетата на очите й се отпуснаха едва забележимо. Изглеждаше изтощена.

Ник й хвърли бегъл поглед.

— Тежък ден, а?

Тя поклати глава.

— Всъщност не.

— Приятно ли ви беше?

— Да, по някакъв начин…

— Не е лесно да се надхитри оня уред, но обзалагам се, че за вас това е било поредната игра. А ние всички знаем колко много обичате игрите, нали така?

Катерин Трамел се обърна към него, взря се в очите му, после отмести поглед.

— Ако бях виновна и исках да го победя, нямаше да е чак толкова трудно.

— Наистина ли?

— Наистина. Никак нямаше да е трудно.

— Защо не?

— Защото съм лъжкиня. Съвършена лъжкиня.

Ник имаше чувството, че точно в този момент Катерин Трамел казва самата истина.

— Аз съм професионална лъжкиня — продължи тя. — Прекарала съм целия си живот в усъвършенстване на лъжите си.

— И защо?

— Защо ли! Ами за да мога да пиша, естествено.

Ник обърна внимание на дъжда едва когато встрани избуча на шестнадесетте си колела огромен товарен камион и запрати към тях огромна водна вълна. В следващия миг те се озоваха в нещо като автомивка. Мръсна вода заля предното стъкло на мустанга и няколко секунди Ник не виждаше нищо освен нея. Той обаче не вдигна крака си от педала на газта. Катерин също не изглеждаше обезпокоена.

— Обичам дъжда — каза тя, сякаш е на балкона си в Стинсън. — А ти?

— Не особено.

— Ти си минал на детектора тогава, нали? След като си застрелял онези двамата?

— Да.

— И го излъга, нали? Затова знаеш, че може да се направи.

— Да кажем просто, че минах. Блестящо.

— Виждаш ли — каза тя с ехидна усмивка. — И двамата сме невинни, Ник.

Кърън зави нагоре към Пасифик Хайтс, по дългия път през Бродерик. Дъждът продължаваше да се лее, когато стигнаха къщата на Катерин на Дивисадеро. Белият лотус беше паркиран на входната алея. Ник спря до бордюра и изключи мотора. Сега се чуваше само дъждът, който барабанеше по покрива.

— Ти май знаеш твърде много за мен?

— А ти знаеш всичко за мен — отвърна тя, сякаш някой я бе изнудвал да разказва сексуалните си истории.

— Не знам нищо, което не ми е работа — отвърна отбранително Ник.

— Така ли?

— Да. Така.

— Нима влиза в служебните ти задължения да знаеш, че не обичам да нося бельо? Но ти го знаеш, Ник. А другите не…

— Сигурен съм, че капитан Талкът също ще прояви интерес — отвърна Кърън. — По дяволите, всички момчета би трябвало да го узнаят. Ще го приложа към досието ти.

— Ами направи го. — Тя събу обувките си и отвори вратата. — Хубаво беше — каза, сякаш е била на любовна среща. — Благодаря за изпращането.

После блъсна вратата и изтича боса през локвите и дъжда, полюлявайки хълбоци. Той седеше, стиснал волана, и гледаше след нея. Проследи я с очи до момента, в който отвори вратата и изчезна зад нея.

Глава седма

„Тен-Фор“ е бар на Брайъит Стрийт, на няколко пресечки от съда и главното полицейско управление, посещаван главно от ченгета. Подобно на самата полиция в Сап Франциско, и барът се намираше в преходен период. По-рано той беше типична кръчма за ченгета, каквато може да се открие във всеки голям град. В Ню Йорк, Детройт, Чикаго, Бостън полицаите образуват затворени общности от имигранти второ и трето поколение, консервативни и сурови момчета на закона. Твърд алкохол, никаква атмосфера, ориенталска кухня.

Но полицията в Сан Франциско се променяше. Старомодните ченгета излизаха в пенсия, младите напираха. И ето че „Тен-Фор“ сервираше коктейли и марково пиво, „Лутърс“, „Муви Старс“ и „Крис Айзък“ — суперрокерите на Сан Франциско — изместиха от джубокса Франк Синатра и Тони Бенет. Имаше дори папрат в саксии.

Имаше и ченгета. Стари ченгета — като Гюс Моран и изтупани типове като Ник Кърън, с модерни костюми и поддържани прически. Уокър и Моран седяха на една маса, надигаха питиетата си и чакаха Ник. Той не беше обещал да дойде, но те знаеха, че все някога ще се появи като гълъб, който се връща в гълъбарника си.

Уокър се втурна към Ник, преди той да успее да пресече бара.

— Слушай, Ник, защо по дяволите тази Катерин те нарича Ник? Ник, искаш ли цигара? Ник, ще ме закараш ли у дома? Какво за бога означава това?

— Тя не пита мен дали мога да я закарам. Тя попита всички — отбраняваше се Ник.

— Здрасти, Ник — викна барманът. — Както винаги? Перие с лимон?

— Двоен „Блек Джак“ с лед, Чъки — отвърна Ник.

— Хей, момчето ми, какво правиш? — ахна Гюс.

— Първото ми уиски от три месеца. Какво толкова! Имаш ли нещо против?

— Да! — каза Гюс Моран.

— Колко жалко!

— Познаваш я, така ли, Ник? — продължаваше Уокър.

— Не я познавам. Тя не ме познава. Нито съм я чувал, нито съм я виждал, преди да отидем двамата с Гюс при нея. Нали, Гюс?

— Откъде, по дяволите, да знам?

Чъки, барманът, постави пълна чаша скоч на бара пред Ник.

— Благодаря, Чъки, Бъди добър и ми го запиши в сметката.

— Разбрано, Ник.

Докато вървяха към масата, Кърън отпи една яка глътка и половината скоч изчезна. Детективът въздъхна доволно и избърса устни. Вкусно беше. Твърде вкусно. Имаше съвсем лек привкус на опасност.

— Кажи ми още веднъж, Ник — настояваше на своето Уокър. — За да знам със сигурност. С Катерин Трамел сте се запознали служебно, така ли?

— Точно така.

Уокър присви недоверчиво очи.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно — Ник Кърън изля в гърлото си силната кафява течност, сякаш се нуждаеше от нея, за да преживее следващите минути от живота си. — Казвай! Какво ще правим сега?

— Какво ще правим ли? Слагаме точка. Долу ръцете от нея, Ник. Направи го за себе си. Направи го, ако щеш за нас. Не искам Талкът да ми извие врата. Помисли за това!

— И ще я оставим на мира, просто така?!

— А какво да правя? Тя издържа теста с детектора повече от блестящо, Ник. Лично аз направо съм възхитен. Точка с Катерин Трамел. И слава богу. — Уокър отпи от чашата си водка с тоник. Изглежда също като Ник имаше нужда от това. По-високото му служебно положение не го пазеше от опасностите на алкохолизма — дори напротив.

— Издържала ли? Боже мили, изобщо не е издържала, тя надхитри машината. Нали затова сама поиска да направи теста.

— Откъде, по дяволите, знаеш? — почти изкрещя Гюс Моран. — Какво, по дяволите, става между теб и тази вещица? Ник, чуй, какво ще ти кажа, твърде стар си да се побъркваш по някаква кукличка.

— За мен тя е просто една заподозряна, нищо повече — измърмори Кърън.

— Боже — каза Гюс, — не знам да се смея ли, или да плача!

— Беше заподозряна — поправи го Уокър, — която чисто и просто издържа теста с полиграфа. Напълно достатъчно. Това е всичко. Случаят е приключен.

— Ами ако не е всичко?

— Моля те, Ник, моля те — простена Уокър.

— Хайде, Фил, няма просто така да подвиеш опашка? А родителите й? А другите й книги? Може би им има нещо на нейните книги, та се сбъдват?

Фил Уокър поклати бавно глава. Изглеждаше уморен, похабен и по-стар от своите четиридесет и пет години.

— Родителите и са починали при злополука. Не ме е грижа какво друго е писала. А ти, по дяволите, откога се интересуваш от книги?

— Как са починали? — Ник се беше запънал като борец, който иска да изтощи противника си. — Имало ли е следствие?

— Не те разбирам, Ник — поклати глава Моран. — А досега винаги съм мислил, че те разбирам добре. По какво си се побъркал — по тялото й или по това да я опандизиш за убийство? Ту реша, че е заради тялото й, ту, че си я взел за женски Ал Капоне, държавен враг номер едно. А може би и двете, а?

— А сега казваш — намеси се Уокър, — че може би е убила и родителите си. Да не би да е пречукала и Мани Васкес, а?

— Ами да — каза сериозно Моран. — Качила се е на ринга и се е превърнала в гърмящ змей.

— Ти го казваш — разграничи се Уокър. — Аз пък мисля, че се е преоблякла като африканец и е научила някакъв ляв прав, който може да убие човек… а, и си е намазала лицето с боя за обувки… Хайде да я сложим пак на детектора и да я питаме.

— Начукай си го, Фил — процеди през зъби Ник.

— Е, щом стигнахме дотам, начукай си го и ти, Ник.

— Чувствам се някак изолиран — обади се Моран мрачно.

— И до теб ще стигнем — каза Ник. — Той изпи докрай питието си и махна на бармана с празната чаша. — Какво ще кажеш за още един двоен, Хари?

— Разбира се, Ник.

— Стига, Ник — свъси вежди Моран. — Нямаш нужда от тази проклетия.

— Ти имаш нужда — парира Кърън. — Фил има нужда. Всяко ченге в тази дупка има нужда.

Но не барманът донесе питието на Кърън. Вместо него се приближи мъж с оредяла рижа коса и костюм, пред който Гюс Моран изглеждаше като слязъл от страниците на модно списание. Малките му очички бяха изцъклени от погълнатия алкохол. Той постави чашата пред Ник и се надвеси над него, хилейки се злобно.

— Ето, Стрелец! Пий! Върна се при „Блек Джак“, а, Стрелецо?

Ник взе питието, но не погледна към злия дух.

— Обсъждаме един случай, Марти — каза спокойно, но твърдо Уокър.

Марти Нилсен, агент от Вътрешния отдел, който трудно можеше да бъде наречен приятел на Ник Кърън, прояви пълно разбиране.

— О, ясно! Напълно ми е ясно. Наистина. Значи обсъждате — той бутна чашата малко по-близо до Ник и прибави ехидно. — Пий! Изпий твоя двоен, Стрелецо!

Гюс Моран видя как ръцете на Ник се свиха в юмруци и той целият застина, напрегнат като стоманена пружина, едва сдържайки се да не налети на месестия Нилсен. Моран сложи ръка на рамото му. Ник преглътна яростно, но остана на мястото си.

— Не съм на служба, Нилсен — каза той. — Чу ли ме добре? Не съм на служба и обсъждам един случай с моя партньор и шефа. Вътрешният отдел не би трябвало да се безпокои за това. А може би искаш да си пиша допълнителни часове? Какво ще кажеш? Мислиш ли, че те засяга, мухоловка такава!

— Хей, Стрелец, не ме е грижа. Но не се преуморявай. Може пак да се пропиеш.

Студен вятър нахлу от улицата, когато Бет Гарнър се вмъкна в бара. Тя пристигна тъкмо навреме, за да види, че Ник е на път да изгуби контрол над себе си. Той беше скочил на крака, Моран и Уокър се опитваха да го върнат на мястото му.

— Престани да ме дразниш, Нилсен — изръмжа Кърън, — защото ще ти избия проклетите зъби от муцуната.

— Ей, ей, какво ви става — Бет Гарнър, с нейните петдесет килограма застана между двете яки ченгета. — Я се успокойте.

— Няма проблеми, докторе — ухили се Нилсен. — Няма проблеми, щом като и леля доктор е тук, тъкмо навреме, за да спаси любимия си пациент.

Той прегърна Бет, потен, замаян и тромав като мечка. Тя се отърси от него.

— Долу лапите, Марти!

Нилсен беше или много пиян, или необичайно дебелокож, дори за вътрешно ченге.

— Е, деца, забавлявайте се добре — заяви той със сърдечна усмивка и се оттегли.

Но Ник не можа да се охлади толкова бързо. Тоя продължи да гледа Нилсен. Очите му се забиваха като ножове в гърба му.

— Тоя си го търси и аз съм в изключително подходящо настроение да му го дам.

Бет го върна на масата.

— Правилно. Точно това трябва да направиш. Направо ще му се навреш в ръцете. Че той точно за това си мечтае.

Кърън пое дълбоко въздух, сякаш само така би могъл да потуши гнева си. Но му трябваше още нещо. Погледна Бет.

— Хайде да си вървим!

— Добре — каза Бет и пъхна ръката си в неговата с мил и някак покорен жест.

Ник се обърна към Уокър и Моран и хвърли няколко банкноти на масата.

— Плати за мен, Гюс. И изпий едно за моя сметка.

Сетне поведе Бет Гарнър към изхода и измитите от дъжда улици.

Двамата полицаи се загледаха след тях.

— Не са ли чаровна двойка — каза Гюс.

— Мислех, че вече не са.

— Е, може би не и тази вечер. Може би тази вечер е както в добрите стари времена.

— Понякога си мисля, че направи това с нея само за да се отърве от Вътрешния отдел.

— Хайде сега — възмути се Гюс. — Той не е такъв. Моят партньор има сърце.

Яростта, насъбрала се този ден в Ник Кърън, избухна в момента, в който той и Бет пристъпиха прага на жилището й. Когато тя протегна ръка към ключа на лампата, той посегна към нея, сграбчи я, целуна я настървено и жадно и я притисна към вратата. Беше неочаквано груб и по тялото на Бет премина вълна от страх. Тя се опита да го отблъсне, но усети ужасната му решимост да сломи съпротивата й.

— Не… моля те, Ник…

Той не отвърна с думи, обаче беше пределно ясен. Пъхна ръце под роклята й и гневно разкъса плата, горещата му ръка се плъзна нагоре между бедрата й. После дръпна роклята от раменете й, пъхна ръце под сутиена и извади гърдите й. В гласа на Бет прозвуча паника.

— Моля те, недей… не…

Ник се наведе над рамото й и го захапа с ръмжене, събаряйки я на земята. Надигна се колкото да вдигне ризата си и смъкне панталоните си и нахлу яростно в нея. Бет Гарнър обаче не беше жена с дълбоко скрити мазохистки фантазии. Тя не изпита никакво удоволствие, само отвращение и нарастваща омраза.

Той се впиваше все по-дълбоко, налиташе с мощни, яростни удари, сякаш свирепото му желание можеше да намали болката, която й причиняваше, сякаш можеше да я застави по някакъв начин да изпита удоволствие. Но унижението не породи у Бет никакво вълнение. Тя можа само да изчака края и да се надява, че той няма да я насилва повече.

Ник свърши бързо. Почувства се съсипан, в мозъка му нещо жужеше, обзе го тъпо разочарование, гладът и желанието му не бяха заситени.

Претърколи се, легна до Бет и се втренчи в тавана. Сега, когато всичко бе свършило, тя не усещаше страх, нито пък омраза, само тъга и съжаление. Попипа червеното си рамо и седна, неспособна да погледне Ник.

Той протегна ръка да я докосне, може би да я помилва и успокои, но ти не искаше да бъде успокоявана. Отблъсна го и потръпна.

— Бет…

— Е, как беше тя? — Бет Гарнър беше психиатър и имаше почти неограничен достъп до дълбоката пропаст на неговата душа. Всичко това явно не беше се случило заради нея. Тя не беше нищо повече от отдушник.

— Кой?

— Катерин Трамел.

— Защо мислиш, че знам как е тя?

— Ти не знаеш как е тя в леглото, Ник, иначе това тук нямаше да се случи.

— Бет…

— Не. Питам как се държа иначе.

Ник замълча за миг.

— Права беше за нея — каза той тихо. — Използва книгата за алиби.

Той седна до нея и целуна рамото й, което беше ухапал преди няколко минути. Бет не помръдна. Стори му се, че е целунал статуя.

— Познавам я от Бъркли — каза тя.

— Какво?

— Бяхме заедно в някои групи — Бет се усмихна жално на рамото си. — Психология, нали знаеш. Ето това е общото между нас. Нима не ти е направило впечатление?

— Всъщност, не. — Бет и Катерин Трамел бяха на една възраст. Бяха следвали психология в. Бъркли, горе-долу по едно и също време. — Трябваше да се сетя.

— Ти просто не мислиш за мен, Ник. От много време. А още по-малко в последните дни.

— Защо не ми каза, че си я познавала?

Тя го погледна.

— Казвам ти го сега.

— Остави си време.

— Ти обаче не. Исках да правя любов с теб, Ник. Исках, но не така. Никога не си бил такъв — тя се взря настойчиво в него, сякаш иска да разгадае нещо по лицето му на слабата светлина. — Защо, Ник?

— Ти кажи, нали ти си експерт по тези работи.

Тя стана и вдигна разкъсаната рокля на голите си рамена.

— Да, аз разбирам от тези работи… Ти не прави любов с мен…

— Така ли, и с кого правих любов, доктор Гарнър?

— Това не беше любов, Ник.

— Искам цигара — каза той.

— Мислех, че си ги отказал.

— Пак започнах.

— Цигари има в най-горното чекмедже — каза тя сухо. — В коридора. Вземи ги на тръгване.

Глава осма

Баровете в Сан Франциско затварят към два сутринта, така че Ник Кърън разполагаше с почти три часа време, за да изпуши кутия цигари и да изпие повече от пет чаши „Джони Уокър“ в някакво противно място в Мишън. Когато затвориха, той откри един локал южно от Маркет Стрийт и изпи там още няколко чаши, а когато и неговото работно време приключи, събра всичките си сили и се прибра да се наспи.

Събуди се с болки в главата, сякаш някой бе забил котва в мозъка му, а езикът му беше като тапициран с изкуствена кожа. С махмурлука щеше някак да се примири — не му бе за пръв път, — но омразата, която изпитваше към самия себе си, го ядеше упорито отвътре.

Когато стигна в управлението, целият отбор почитатели на Джони Боз от часове вече заседаваше в стаята на Уокър. Поздравът им не беше твърде приветлив.

— Изглеждаш като кучешка пикня — каза Уокър.

— Кучешката пикня изглежда доста по-добре — констатира саркастично Андрюс.

— Дори Боз изглеждаше по-добре — не се сдържа и Хариган.

— Не ги слушай — посъветва го Гюс с гнуслива усмивка, — чак толкова зле не изглеждаш. Само малко амортизиран, като след психиатричен сеанс.

— Вървете по дяволите всички — изръмжа Ник. Наля си димящо кафе и го изпи също толкова жадно, както скоча миналата нощ.

— Нещо ново?

— Проведох няколко телефонни разговора с Бъркли — обади се Андрюс. — През 1977-а там имало убийство — професор — с шило за лед — няколко пробождания.

Ник Кърън се подсмихва.

— И нашата мис е била там по това време, така ли?

— Според архивите на университета, да.

— Момент — каза Ник. — Седемдесет и седма година казваш. На колко години е сега? Трийсет? Трийсет и една? Тогава през 1977 година е била… — той продължи да смята наум и се справи доста бързо за състоянието си — … на шестнайсет? Седемнайсет?

— Ама тя е била същински вундеркинд — плесна се по коляното Моран.

— Гюс, знам, че само се правиш на глупак — каза Ник, — но тези момчета не го знаят.

— И какво — обади се унило Уокър, — искаш да повярваме, че една шестнадесетгодишна колежанка е заклала университетски, професор с шило за лед.

— Говорим за Катерин Трамел — поправи го Ник, — а не за някаква шестнадесетгодишна колежанка. На нея човек може да разчита.

— Ще трябва да проверим. — Уокър не изглеждаше никак щастлив. — Гюс, върви в Бъркли и виж какво може да се открие там. Хариган, разбери какво друго е писала. Андрюс, намери делото за злополуката, злополуката с родителите й. И по всички въпроси се съветвайте с Бет. Искам да се пипа компетентно. Ясно ли е?

— А аз? — обади се Ник.

— Ти вече си пипнал компетентно — изкиска се Гюс.

— Като начало си излей една кофа ледена вода на главата. А после отивай да я следиш. Може пък да ни отведе някъде.

Ник се отказа от кофата ледена вода, но взе още едно кафе за из път. Свали всички прозорци на „цивилната“ кола, за да усеща тръпчивия въздух в лицето си. Голдън Гейт плуваше в мъгла, но откъм океана полъхваше солен вятър и той бързо разпръсна алкохолните облаци в мозъка му. Когато достигна Стинсън Бийч, Ник отново се усещаше човек.

Черният лотус беше паркиран пред къщата. Наложи се да чака цял един дълъг час, преди собственичката му да се вмъкне в него. Дощя му се да е в мустанга си и се прокле, че вчера й го показа. Да следи лотус с този стар шевролет беше луда работа.

Тя караше добре, без да буйства. Ник се усмихна. Понякога дори Катерин Трамел си спестяваше живота на високи скорости. Ник караше на сигурно разстояние след нея, давайки й голямо предимство, но все пак без да я губи от очи. По-добре беше да му се изплъзне, отколкото да забележи опашката.

Няколко мига по-късно той още веднъж се прокле заради непредвидливостта си. Внезапно тя натисна газта и мощната й кола направо подскочи ма пътя като състезателен кон, усетил камшика.

Тя се запромъква бързо през движението, изпреварвайки отляво и отдясно, излизаше и отново се вмъкваше в колоната от коли, правеше всичко възможно да се придвижи по най-бърз начин по виещото се шосе. Ник избърса потта от горната си устна и полетя след нея, с крак на газта.

Туристите, които си пътуваха спокойно по шосе номер едно, едва се бяха съвзели след шока от профучаващия с безумна скорост лотус, когато един мръсно кафяв шевролет го последва, изпълнявайки същата волна програма.

Но това беше само увертюра към следващия номер на Катерин Трамел. Тя влезе в един сляп завой, сякаш е сама на пътя, и блокира цялото ляво платно. Ник я последва, излизайки вляво три коли след нея. В този момент тя се върна в колоната, зае мястото си като миролюбива участничка в движението и освободи полезрението на Ник за огромния автобус, който летеше право срещу него като артилерийски снаряд.

Вдясно от Ник се движеше кола, отляво беше стръмната пропаст. Нямаше никакъв начин да заобиколи автобуса и можеше само да се надява, че ще успее да се вмъкне в дясното платно, преди да влезе в сутрешната статистика на произшествията по магистралата. Натисна газта и изтръгна последните конски сили от виещия мотор. Надул клаксон, автобусът се приближаваше стремително, колата вдясно не отстъпваше. Ник беше в капан.

Той взе решение в последната секунда, натисна спирачка и шевролетът занесе назад и вдясно, бронята му почти опря предната кола и така избягна на косъм автобуса, който профуча с виещ клаксон край него.

— Проклета курва! — удари Ник волана. Досега възможностите бяха две — или да се откаже от, преследването, или да загине. Сега обаче трябваше да открие Катерин Трамел. Макар и разтреперан още от случката, той отново натисна докрай педала и влезе в лявото платно.

Далеч напред видя неясна черна сянка — лотусът завиваше към Мил Вали. Той си отдъхна. Мил Вали беше малко, спокойно и богато градче. Ченгетата там нямаше да разрешат някакъв черен лотус да прави слаломи из хубавата им околност.

Той настигна Катрин в подножието на града, последва я по тесните, криви улици, които водеха нагоре по терасите на хълма. Лотусът спря пред една запусната къща, бедна и силно контрастираща със солидните домове, издигнати от двете страни на слънчевото Албион Авеню. Ник записа номера.

Катерин Трамел паркира и заключи колата си, после изтича към вратата на къщата и вече беше влязла, когато Кърън премина бавно и спокойно по улицата. Той спря няколко коли по-надолу и се приготви да чака.

След около час вече беше полумъртъв от скука и само за да върши нещо, слезе от колата и огледа къщата. Не откри нищо забележително, поне не по прозорците. Отвори пощенската кутия и откри вътре плик, на който пишеше, че мистър/мисис Хейзъл Добкинс (или който и да живееше там) може би е на път да спечели един милион долара. Пликът настоятелно съветваше мистър/мисис Хейзъл Добкинс веднага да отвори пратката, за да разбере как точно ще стане това.

Името не говореше нищо на детектива. Вече притъмняваше, когато Катерин Трамел излезе от къщата, придружена от слаба жена някъде около средата на шейсетте и той само можа да прави догадки относно нейната самоличност: член на семейството, някоя леля навярно или пък баба по майчина линия. Възрастта съответстваше, но пък Катерин Трамел не изглеждаше от този тип жени, които поддържат връзки с роднините си.

Тя се вмъкна в лотуса и пое по пътя към долината. Не бързаше, поне докато стигна края на града.

Намали на светофара, кротка и спокойна като вода ненапита. На пресечката една кола чакаше смяната на светлината. Катерин се приближи бавно, лотусът мъркаше като дива котка.

После внезапно моторът изрева, колата подскочи и се насочи право към невъзможно тесния процеп между другата кола и бордюра, шмугна се в него с пълна скорост, плашейки до смърт другия шофьор, и зави остро надясно в момента, в който светна зелено.

Ник искаше да я последва, но закъсня с част от секундата. Стреснатият шофьор тръгна да завива под носа му. Ник натисна рязко спирачки и спря със скърцане…

После също зави към Стинсън, като почти успя да си внуши, че прави само рутинна полицейска проверка. Убеждаваше се, че следва съветите на Уокър, че поне веднъж ще изпълни онова, което му е наредил шефът. Но колкото и да му тежеше, трябваше да си признае истината: той просто искаше да види отново Катерин Трамел.

Черният лотус стоеше пред входа, моторът цъкаше тихо. Кърън си представи съвсем ясно как Катерин е пришпорвала мощния автомобил по крайбрежния път, сякаш е от плът и кръв, а не от стомана и гума, как го е гонила като състезателен кон по острите завои и късите прави отсечки, как е превключвала и натискала съединителя, как моторът е простенвал с все сила, когато бензинът се е впръсквал в цилиндрите му като животворна кръв.

Нощта вече падаше, вечният прибой се разбиваше в брега под къщата. Един от горните прозорци светна, Катерин Трамел премина като привидение зад стъклото. След малко се върна и отвори прозореца. Ник отскочи назад, почти сигурен, че го е видяла, но тя се загледа като хипнотизирана в тъмния океан.

Сетне започна бавно да разкопчава блузата си, свали я и остана така няколко секунди, с голи гърди в рамката на прозореца. Внезапно дръпна завесата, силуетът й се очерта примамливо върху тъканта. Ник гледаше напрегнато прозореца, прибоят бучеше в ушите му, очите бяха широко отворени и неподвижни.

След тава светлината изгасна и той си представи как тя се плъзва сама в безупречно чистото си легло.

Около един час по-късно той отново беше в Сан Франциско, надвесен над терминала на един компютър в тъмното и пусто помещение на детективите. Пръстите му се движеха по клавиатурата: Хейзъл Добкинс, бяла, жена, Албион Авеню 145, Мил Вали. Въведе данните и остави големия електронен мозък да ги обработи. Компютърът провери първо архивите на по линията в Сан Франциско и съобщи: Няма актуални данни.

— По дяволите — изпъшка Ник тихо, но не бе особено изненадан. Хейзъл Добкинс приличаше на типична баба, която обича котки и пече сладкиши. Твърде малък беше шансът да има предупреждение за погрешно паркиране или нещо подобно. Компютърът очакваше нова команда.

— Какво, по дяволите, сега — каза Ник високо и набра кода на архива за престъпления, извършени в щата Калифорния. Подаде отново данните на Хейзъл Добкинс, изчака и получи, каквото очакваше — компютърът почти веднага изписа: Добкинс, Хейзъл: Няма нови данни. Сетне размисли известно време над този факт и изписа още нещо. Ник усети леко вълнение, когато пред очите му се появиха думите: Добкинс, Хейзъл; освободена от затвора Сан Куентин, 7 юли 1965 г.

— Хопала, Хейзъл — прошепна той, набра бързо кода, който щеше да му разкрие криминалното й минало, и скоро получи резултат: Обвинена в четири случая на убийство, юли 1955, дело от 10/11 януари 1956, виновна по смисъла на обвинението, Върховен съд на Сан Франциско.

— Четири случая! — промърмори Ник и докосна думите „виновна по смисъла на обвинението“ на екрана, сякаш искаше да се увери, че действително са истински.

— Нямаш ли какво да правиш, та си дошъл тук да си играеш с това проклето нещо — каза някой зад гърба му.

Кърън не можеше да отклони очи от екрана.

— Какво правиш тук, Гюс?

Гюс Морал се отпусна на един стол до него.

— Дойдох да си поиграя с това проклето нещо. Съвсем като теб. — Той тупна партньора си по рамото. — Какво съвпадение, а, Ники?

Най-сетне Кърън отмести поглед от монитора.

— Какво откри в Бъркли, Гюс?

— Запознах се с много и все способни защитници на закона и освен това огледах малките студентки. Имаше няколко наистина хубави парчета, Ник.

— Забрави ги, Гюс. Твърде умни са за теб.

— Е, има все пак разни нещица, които биха могли да научат, от един зрял мъж, така да знаеш.

— Ти какво научи, татенце?

— Научих всичко за един мъртъв професор по психология. Ноа Голдстейн. Доктор Ноа Голдстейн. Починал вследствие на серия пробождания, септември 1977. Хайде сега да отгатнеш?

— Какво, тя ли е била?

— Не мога да го докажа, сине, но те са се познавали. Доктор Ноа Голдстейн е бил научен ръководител на малката Катерин Трамел.

— Била ли е заподозряна?

— Не. Дори ме са и снели показания. Не е имало заподозрени, никой нямал нищо против доктор Голдстейн, никой не е бил задържан. Съвсем нищо. Случаят е неизяснен до ден-днешен. Но след всички тези години, велики боже… Следата е студена, мой човек…

— Но не и когато се свърже с убийството на Боз.

Гюс протегна шия и се взря в компютърните находки на Ник.

— Я виж ти! Хейзъл Добкинс! Тъкмо когато сме заговорили за стари случаи… — той погледна развълнуван Ник и поклати глава. — Горещи благодарности, синко. Отдавна не бях се сещал за старата Хейзъл.

— Познаваш ли я?

Гюс изсумтя:

— Дали я познавам? Години не ми излизаше от ума. Сладка малка домакиня с три малки дечица, мил съпруг, напълно почтени, никакви финансови проблеми. Ни следа от душевно заболяване, съвсем нищо.

— И?

— И един ден милата Хейзъл става от леглото и най-ненадейно като гръм от ясно небе й щуква да ги разкара всички. Всички до един. Със…

— Шило за лед? — попита Ник с надежда.

— По-спокойно, синко, с ножа за рязане на печено, дето го получила за сватбата си. Първо се погрижила за съпруга си. Транжирала го като пуйка за Деня на благодарността. После трите си деца. Домът и приличал на кланица, когато приключила.

— О, боже — изхриптя Ник с пресъхнало гърло.

— Бог едва ли е имал нещо общо с тая работа, Ники. След като заклала цялото си семейство, тя повикала полиция. Намерили я седнала във всекидневната с нож в скута. Не отричала, нямала пяна около устата, изобщо нищо.

— Но защо? Защо го е направила?

Гюс Моран вдигна рамене.

— Това беше най-объркващото в цялата история, Ник. Никой не разбра, нито един психолог не можа да го обясни. И за бога, самата Хейзъл не можеше. Казваше, че не знае защо го е направила.

— Невероятно.

— Щом не знаеш случая, защо се разхождаш с Хейзъл из миналото?

Ник бързо му разказа своите приключения с Катерин Трамел и посещението у Хейзъл Добкинс.

— М-да — кимна Гюс, — хубава приятелка си е намерила.

Глава девета

Ник се върна в къщата на брега едва следобед на другия ден. Вратата отвори Катерин Трамел. Носеше малка черна рокля, прилепнала по тялото й като втора кожа, контрастираща ефектно със златистата коса и тъмносините й очи.

— Здравей — каза Катерин.

— Преча ли?

— Не.

— Глупав въпрос, впрочем. Едва ли нещо би могло да ти попречи, нали така?

— Защо не влезеш? — Тя отвори широко вратата и тръгна навътре. Ник Кърън я последва, вперил поглед в закръгления й, твърд задник, който се движеше под роклята.

Стаята изглеждаше точно както последния път, обаче купчината изрезки от вестници върху масичката беше нараснала. Нямаше съмнение, че Катерин притежава пълната вестникарска история на трънливата кариера на Ник Кърън, детектив от полицията в Сан Франциско. Тя вдигна една статия, хвърли й бегъл поглед и я показа на Ник. ПОЛИЦАЯТ УБИЕЦ ПРЕДИ ПОЛИЦЕЙСКОТО РАЗСЛЕДВАНЕ.

— Ще те използвам за моя детектив.

— Твоя ли?

— Моя. Детективът от книгата ми. Надявам се, че това не ти пречи. Нали не ти пречи?

— Нима щеше да промени нещо, ако ми пречеше!

Тя се усмихна и пропусна въпроса край себе си.

— Ще пиеш ли нещо? Аз тъкмо се готвех да си налея една чаша.

— Не, благодаря.

Тя кимна пред себе си.

— Правилно. Бях забравила. Ти си оставил всичките стари породи. Няма вече скоч, няма вече „Джак Даниелс“. Никакви цигари, никакви наркотици — тя се усмихна през рамо. — Никакъв секс?

После, без да изчака отговора му, отиде до бара — купчина бутилки, наредени върху мраморна плоча — и извади от хладилника леден блок.

— Исках да ти задам няколко въпроса — каза Ник спокойно.

В ръцете й се появи шило и тя започна да разбива ледения блок.

— Аз също исках да те питам някои неща.

— Наистина ли?

Ледът се разпука и натроши под ударите й.

— За книгата.

— Нямаш ли форми за лед?

— Харесва ми сама да го разбивам.

Наистина й харесваше. Работеше със съсредоточено удоволствие, замахваше с шилото и го забиваше в леда, влагайки сила във всяко свое движение.

— Какво искаше да ме питаш?

Тя хвърли шилото настрани, сипа шепа ледени парчета в чашата си и я напълни с „Джак Даниелс“.

— Кажи ми, Ник, как се чувства човек, след като е убил някого? — Тя зададе въпроса със същия тоя, с който градинарите се питат един друг как най-добре да се справят с плевелите.

— Как се чувства ли? Защо ти не ми го кажеш?

— Защото не знам. Но ти знаеш. Как се чувстваше? Силен? Тъжен? Съкрушен? В еуфория ли беше? Или всичко едновременно? Или е нещо друго? Нещо, което може да се усети само ако наистина отнемеш нечий живот?

Лицето му потръпна от отвращение — от нея, от собственото му брутално минало.

— Беше нещастен случай. Те попаднаха под обстрела. Да убиваш никога не е… беше нещастен случай, това е всичко.

— Но как се случва подобен нещастен случай, Ник? Просто така? Не те ли глождеше нещо да натиснеш спусъка?

— Беше нещастен случай — настоя гневно Ник. — Извършвах тайна мисия. Трябваше да се проследи една сделка с наркотици. Случва се…

— Просто така?

— Да. Нищо не се планира. При такива истории е наркотици смъртта не се планира предварително. Не е като при…

— Джони?

— Щях да кажа професор Голдстейн. Ноа Голдстейн. Известно ли ти е това име?

— Име от миналото, Ник. Четиринайсет години оттогава…

— А, искаш име от настоящето? Тогава какво ще кажеш за Хейзъл Добкинс?

Без да отклонява поглед от лицето му, тя отпи глътка от питието си. Кожата й беше толкова нежна и светла, та за миг му се стори, че ще види как кафявата течност се стича в гладката й шия.

— Добкинс? Голдстейн? Откъде да започна?

— Нека започнем с Голдстейн.

— Ноа беше мой ръководител през първата ми студентска година — тя се усмихна. — Знаеш ли, оттам вероятно ми е дошла идеята с шилото за лед. За книгата ми. Колко забавно! Как само работи подсъзнанието, нали?

— Невероятно забавно!

— Трябваше да кажа: как странно работи подсъзнанието, нали?

— А Хейзъл Добкинс? Тя какво?

Катерин се поколеба за миг.

— Хейзъл ми е приятелка.

Ник Кърън си спомни думите на Гюс от миналата нощ: М-да, хубава приятелка си е намерила.

— Значи приятелка? Твоята приятелка е заклала цялото си семейство. Трите си деца!

— Била е арестувана, съдена, отишла е в затвора. През последните трийсет и пет години не е създавала неприятности. Както се казва, Ник, тя е чиста. Би могло да се каже, че е изкупила своята вина към обществото.

— Абсолютно ми е все едно какво се казва в такива случаи. Искам да знам защо точно тя ти е приятелка? Да не би да колекционираш пропаднали типове?

— Тя е унищожила цялото си семейство. Тя ми помогна да разбера импулса да убиваш.

— Но нали сама не разбира защо го е направила?

— Струва ми се, че моите приятели не те засягат, Ник.

— На мене пък ми се струва, че си могла да научиш много повече за „импулса да убиваш“ по време на следването. Трябва да сте учили такива неща в Бъркли.

— Само на теория. — Тя отпи от питието си и се загледа в Ник над ръба на чашата. — Ти обаче знаеш всичко за импулса да убиваш, нали? Не на теория, а на практика. Ти знаеш всичко за него, нали… Стрелецо?

— Стрелец?

— Какво има, Ник? — попита тя гальовно. — Не се сдържа, нали? Хареса ли ти?

— Това не би могло да се хареса на никой. На никой нормален човек.

— А ти? Твоята глава наред ли беше? Разкажи ми за кокаина, Ник. В оня ден, когато застреля туристите… колко кокаин беше взел? Или може би предната вечер? Каква беше обичайната ти доза? Четвърт грам? Половин грам? Или цял? Хайде, кажи ми?

Колкото по-мек ставаше гласът й, толкова по-дълбоко достигаха думите й.

— Не разбирам за какво по дяволите говориш. Съмнявам се, че самата ти разбираш. Богато момиченце, което си играе. Обичаш игричките, нали?

Тя се приближи към него. Беше оставила питието си.

— Можеш спокойно да ми кажеш, Ник? Здравата ли беше друсан? Толкова друсан, че ти е харесала идеята да пречукаш онези двамата? Или просто си бил на хайка и ръката ти е трепнала? Ето тогава би било нещастен случай. Нещастен случай, който вероятно щеше да те вкара в затвора, най-малкото щяха да те изхвърлят от полицията. Но да… било е нещастен случай. Нищо, за което да се упрекваш… Просто лош късмет. Злополука.

— Бях чист — протестира той. — Нямаше дори граждански процес. Беше нещастен случай. Наркотиците нямаха нищо общо. Аз купувах, но не вземах, ясно ли е?

Тя докосна с ръка лицето му, погали го, както би направила с някоя котка, и прошепна с кадифен глас.

— Можеш спокойно да ми кажеш, Ник.

Той сграбчи грубо ръката й.

— Не съм вземал наркотици.

— О, хайде, вземал си! — Беше вече толкова близо до него, че усети дъха и в лицето си. Ухаеше сладко, като парфюма й. — Не ти взеха проба, нали? Но Вътрешният отдел е знаел. Знаели са през цялото време.

— Ако Вътрешният отдел е знаел нещо, те щяха…

— Жена ти е знаела, нали? — гласът й бе все така кадифен. — Тя е знаела какво става. Ники е бил прекалено близо до огъня. На Ники му е харесало, нали?

Ник не издържа. Дръпна ръката й и я изви зад гърба й. После я привлече към себе си. Тя не изглеждаше особено стресната. Очите им блестяха, забиваха се в мозъка на противника.

— На Ники му е харесвало — шепнеше Катерин. — А жената на Ники не е могла да го понесе. И затова се е самоубила.

Внезапно в стаята стана студено. Прибоят се чу по-силно.

Външната врата зееше отворена и в нея стоеше Рокси. Опънатите й назад коси се събираха високо на прелестната й глава. Цялата беше в черно: черно кожено мотористко яке върху черна тениска, черни джинси, черни ботуши. Черен беше и погледът, който метна към Ник.

Катерин се отдръпна от детектива.

— Здравей, съкровище — каза тя приветливо като домакиня, която посреща завърналия се от службата съпруг.

Отиде при Рокси и я целуна леко по устните. Може би беше просто някой от обичаите на шикерията. Но можеше да означава и нещо повече. Тя обгърна с ръка тесните рамене на Рокси.

— Вие двамата сте се виждали, нали?

Но Ник не искаше да слуша поведе. Сред мъглата от брутални убийства, игрива порочност и женска съблазън се надигна една увереност: Катерин Трамел сигурно беше необикновена жена, но не и ясновидка. Не всичко, което знаеше, би могло да се заключи по пътя на простата дедукция. Нужно беше нещо повече от степен по психология от Бъркли, за да знаеш толкова много неща. Ник разбра, че са го предали.

Той мина край Рокси и Катерин, изпълнен с кипящ гняв, блед като магнезиев пламък.

— Нима си отиваш, Ник? — попита невинно Катерин. — Рано е още.

— Остави го, скъпа — обади се Рокси.

Ник не каза нищо, лицето му беше каменно. Той изхвръкна навън, без да се огледа нито веднъж.

— От теб ще излезе страхотен главен герой — викна Катерин след него.

Той не й обърна внимание. В момента фактите го интересуваха повече от фикциите.

Глава десета

Ник Кърън постави нов рекорд, ако изобщо имаше стар, по бързо изминаване на пътя от Стинсън Бийч до центъра на Сан Франциско. Една-единствена мисъл пулсираше в мозъка му, докато летеше по магистралата. Бяха го предали, бяха го предали на Катерин Трамел. Той не знаеше защо, но можеше да си представи как.

Ченгетата всеки ден си имат работа с информатори. Рядкост е някой случай да бъде разрешен без подобна информация, която се купува или получава насила. Самият Ник имаше дузина „антени“ или доносници сред търговците на наркотици, във виетнамските и ямайските банди и китайските тайни общества. Доброволното предателство стои в основата на полицейската работа. Криминалните мразят предателите, но и ченгетата, странно защо, споделят тази омраза. Може би причината е в осъзнаването на някои общи неща между нарушителите и пазителите на реда — две братства със собствени кодекси и табута. Макар че разчитат на доносниците, ченгетата дълбоко презират тези хора. Дори само заради това, подозрението, че някой е изнесъл информация за него, особено измъчваше Ник.

Той изскочи от асансьора на десетия етаж на полицейското управление и се втурна по коридора към кабинета на Бет Гарнър. Секретарката й вдигна глава от машината и опита да предотврати нахлуването му при Бет.

— Тя в момента говори по телефона. Веднага след това ще има време за вас, детектив Кърън. Ще й съобщя, че сте тук.

— О, по дяволите — изрева Ник, — че аз дотогава вече ще съм вътре! — Той едва не ритна вратата. Беше извън себе си, достатъчно бесен, за да извърши убийство.

Дръпна слушалката от ръката на Бет и я тресна върху вилката. После се надвеси над писалището й, приближил лице до нейното. Бет си спомни последната км среща и се дръпна уплашено.

— Кой е пипал досието ми?

Бет Гарнър пребледня.

— За какво говориш, Ник? Какво ти става? Какво има?

Ник повтори ясно и отчетливо, настръхнал от враждебност:

— Кой е пипал проклетото ми досие?

— Ник…

Кърън сграбчи тесните й рамене и я вдигна грубо от стола.

— Не ми се прави на невинна! Не ми разправяй за доверието между лекаря и пациента. Питам те още веднъж и искам отговор: На кого си дала досието ми.

Не беше нужно да заплашва. Тя добре знаеше, че той не би се спрял да употреби насилие.

— На никого — отвърна Бет, без да го поглежда в очите.

— Предупреждавам те, Бет!

— Това е секретен документ, Ник. Би било нередно да…

— Точно това ти казах, че не искам да чувам, Бет!

— Но това е самата истина.

Той поклати глава.

— Не, не е. Хайде, Бет, не ме лъжи!

— Ник, аз…

— Вътрешният отдел, нали така? — сети се той внезапно. — Дошли са и са те изнудили, така ли?

— Ник, те казаха, че…

— Кой? — разтърси я Ник. — Кои са тези „те“?

Тя преглътна мъчително, после прошепна:

— Нилсен.

— Това е всичко, което исках да зная, Бет.

Минута по-късно Ник Кърън влетя с трясък в канцеларията на Вътрешния отдел, профуча покрай бюрата и се насочи към Нилсен с точността на пушка с лазерен прицел. Пълният детектив седеше удобно облегнат в стола си, с поглед към следобедния „Екзаминър“, надигайки към устните си чаша кафе.

С едно перване на ръката Ник изби вестника и чашата от подпухналите ръце на Нилсен, кафето се разля върху разхвърляните му книжа и потече по смачкания му костюм.

— За бога, Кърън! — Нилсен скочи от стола си със зачервено от гняв лице. — Какво по дяволите…

Ник вече беше пред него. Той го сграбчи за реверите и го блъсна в стената. Беше бесен до неузнаваемост, на път окончателно да изгуби контрол над себе си.

— Ти си й продал досието ми, нали! Ти, кучи сине!

Нилсън погледна в очите на Кърън и видя сляпа ярост. Хвана го страх.

— За какво говориш? Да не си превъртял…

Ник отново го сграбчи, удари главата му в стената. Останалите офицери в помещението, застинали от изненада по местата си, се хвърлиха да спасяват Нилсен.

— Колко ти плати, гад такъв?

Един от кадровиците сграбчи Ник за рамото и се опита да го дръпне от Нилсен. Ник го отхвърли от себе си, сякаш не тежи повече от дете. Сетне стисна в желязна хватка гърлото на Нилсен и процеди.

— Колко ти плати?

Дори и да искаше, Нилсен не можеше да отговори.

Ръката на Ник притискаше трахеята му, очите му започнаха да изскачат от орбитите. Лицето му се зачерви страшно.

— Кърън! — изрева едно от ченгетата в стаята. — За бога, ще го убиеш!

Ник изобщо не му обърна внимание. Хватката му ставаше все по-силна. Не виждаше нищо, освен разкривеното от страх, почервеняло лице пред него, усещайки как го обзема сладостно-парливото желание да убива. Стаята, другите не съществуваха. В този момент той целият беше омраза.

В действителността го върна рязко хладното, убийствено конкретно присъствие на едно дуло, което се притисна зад дясното му ухо.

— Пусни го — каза спокойно един от мухоловците. — Пусни го, Кърън. Съвсем кротко.

Ник застина, но ръцете му се отпуснаха само колкото да позволят на Нилсен едно измъчено вдишване. Кърън погледна през рамо. Сетне освободи напълно хватката си и Нилсен се измъкна, като кашляше, давеше се и търкаше изранената си шия.

Ченгето с пистолета, забит в главата на Ник, отново заговори, все така спокойно.

— Чуй ме добре, ако имате някакви несъгласия с Нилсен, разрешете ги извън това помещение. Ясно ли е? А сега, Кърън, сега ти просто ще излезеш. Нито дума повече! Без глупости! Просто се обърни и изчезвай! Ясно ли е?

— Ясно — каза Ник отрезнял.

— Така е по-добре. А сега върви.

Ник се обърна и се отдалечи спокойно, без да поглежда дулата на пистолетите, зеещи тъпо насреща му.

Нилсен обаче не беше толкова спокоен. Той се изправи с все така изкривено от болка лице, унижен и бесен.

— Ти сам се насади, Стрелецо! — изсъска той зад гърба му. — Чу ли? Ти си вън от играта! Ще изхвърчиш от управлението, пък ако ще това да е последното ми дело тук. Уволнен си!

Ник не даде никакъв знак, че е чул, а и да беше, това явно никак не го вълнуваше.

Ченгетата обичат скандали не по-малко от всеки друг. Не след дълго цялата централа вече знаеше за схватката между Кърън и Нилсен. Гюс се ужаси, като разбра какво се е случило. Едно беше да се скараш с някой друг полицай — дори по-старши като Талкът — и съвсем друго да скъсаш отношенията с Вътрешния отдел. Стига да поискат, тиловете от ВО могат да ти направят живота непоносим. Това им е работата, да изхвърлят ченгета от службата. Ник беше се сблъсквал вече с мухоловците и този път сигурно нямаше да му се размине вътрешно разследване.

Гюс откри Ник, когато последният изхвърча от сградата и се втурна към паркинга на полицията. За Моран нямаше съмнение накъде би се устремило всяко нормално ченге след схватка с ония от ВО — в най-близкия бар, но в никакъв случай не в „Тен-Фор“. Трудно можеше да се предскаже обаче в каква поредна глупост ще се забърка откачен тип като Кърън.

— Ник! Ник! Почакай!

Докато го настигне, Гюс се задъха и запуфтя като парен локомотив.

— Какво става, синко? Из цялата сграда се носи, че си опитал да убиеш Нилсен с голи ръце. Трябва здравата да си дръпнеш юздите, момчето ми, иначе ще се озовеш на сухо.

Ник си пое дълбоко дъх. Не трябваше да си изкарва яда на Гюс. Това беше единственият човек в цялото управление, на когото можеше да разчита.

— Не се притеснявай, Гюс. Нищо няма да се случи. Всичко ще се оправи.

Гюс Моран поклати съчувствено глава.

— Не, човече. Няма да се оправи. Ти го знаеш. Аз го знам. Те ще поискат значката ти.

— Ами да си я вземат тогава!

— Ники, не говориш сериозно.

Раменете на Кърън внезапно увиснаха, налегна го отчаяние.

— Не знам какво говоря. Единственото, което знам, е, че абсолютно ми писна да ме правят на салата.

Гюс можа да наподоби само една измъчена усмивка.

— Както чувам, имаш много убедителен начин да го показваш…

— Тя знае, Гюс.

Не беше нужно да споменава името й. И двамата знаеха, че става дума за Катерин Трамел.

— Знае ли? Какво знае? Само ще оглупееш заради нея, Ник. Стига глупости.

— Знае къде живея, знае как живея. Тя се е загнездила в главата ми. Тя посяга към мен и аз трябва да бъда готов.

— Какво става между вас двамата?

За миг Ник се поколеба между своите страхове и копнежи и хипнотичното очарование на Катерин Трамел, Много преди сам да разбере, тя беше влязла под кожата му и посягаше към душата му. Той разтърси глава и почти се засмя.

— Не знам. Изобщо не знам, какво по дяволите става…

— Но нещо, нещо все пак става?

— Да, нещо…

Гюс Моран сложи едрата си ръка на рамото му.

— Хайде, Ник, вземам си свободния ден. Ела, да те почерпя.

— Не. Мисля, че не е необходимо. Трябва да се скрия някъде и да размисля.

— Само не отивай да размисляш в Стинсън, Ник!

— Не, не бой се. Няма.

— Хей, синко, направи ми една услуга.

Ник спря и обърна глава назад.

— Всичко, което пожелаеш, каубой!

— Просто внимавай!

Ник се усмихна.

— Е, значи почти всичко. Това обаче не мога.

Моран вдигна рамене.

— Така си и знаех. Обаче с теб става нещо, което изобщо не съм очаквал.

— Наистина ли? И какво е то?

Гюс се усмихна широко.

— Твоите идиотщини стават предсказуеми.

Телевизорът бълваше истеричен кикот, шумни изблици на веселие към някакви третокласни вицове. Ник седеше в креслото, втренчен в изображението на екрана и люлееше в скута си като бебе една бутилка „Джак Даниелс“. От устните му висеше цигара, пепелникът до лакътя му преливаше от фасове, бутилката бе полупразна.

Някой случаен наблюдател би помислил, че Ник гледа сериозен чуждестранен филм със субтитри, а не някаква слабоумна комедия. Всъщност той не виждаше нищо. Дори не би могъл да каже за какво се отнасят пристъпите на смях. Не знаеше дори кое е предаването, толкова дълбоко се беше замислил.

Като упойваща отрова Катерин Трамел бе проникнала в кръвта му, достигайки всяка частица на съществото му. Пред трескавите му очи се нижеха образи — трептящи и кристално ясни като мираж. Виждаше се как прави любов с нея, страстно и нежно. Виждаше се как я убива, как я пречуква хладнокръвно с револвера си. Виждаше се как прави и двете…

Представа нямаше откога някой чука на вратата и почти не помръдна, когато чу измъчения глас на Бет Гарнър.

— Ник! Ник! Знам, че си там. Моля те, отвори!

Очите му се обърнаха към вратата, сякаш можеше да види Бет през нея.

— Изчезвай, Бет. Тъкмо гледам любимото си предаване.

Гласът й прозвуча умолително:

— Ник, моля те!

— Не искам да те виждам — викна той грубо.

За момент настъпи тишина и той вече си мислеше, че тя просто си е отишла, когато чу звука от ключ, който се превъртя в ключалката и резето се дръпна. Вратата се отвори, появи се Бет, уплашена и неуверена.

— Аз още пазя ключа си — каза тя. Държеше го високо пред себе си, сякаш той иначе няма да й повярва.

Ник дръпна последния никотин от фаса си, всмукна дълбоко, цигарата изгоря до филтъра и опари пръстите му.

— Казах, че не искам да те виждам, Бет! — Той посегна за друга цигара и я запали. — Остави ключа на масата и се махай!

Сега вече Бет Гарнър се разгневи. Хвърли ключовете на земята пред краката му.

— По дяволите, Ник, остава само да ме изриташ навън. Не мислиш ли, че ми дължиш друго?

Той стана спокойно, постави внимателно шишето на масата и вдигна ключодържателя.

— Нищо не ти дължа, Бет. Ти на мен също. Спали сме няколко пъти — колко беше, десет или петнайсет?

— Изобщо не съм предполагала, че си броил през цялото време — каза тя тихо.

— Не си въобразявай нищо, Бет. Никога не е било толкова зашеметяващо, че да се появи някаква обвързаност.

Очите й се присвиха и засвяткаха гневно насреща му.

— Понякога наистина те мразя.

Ник се усмихна, но в погледа му нямаше нищо весело.

— Така ли? Тогава защо не си намериш някой подходящ психотерапевт, за да обсъдите с него тези лоши чувства. — Той млъкна за момент, колкото да дръпне от цигарата си. — Нали знаеш? Щом обсъдиш проблемите си, Бет, ще си спестиш някоя и друга трагедия.

— Трагедия ли? За какво по дяволите говориш?

— Може би ще ти се удаде от време на време да се освобождаваш от себе си. Преди следващият тип да умре от скука.

Бет се сгърчи, сякаш са я ударили. Злъчните му думи увиснаха за миг между тях, после се изляха като масло в огъня.

Устните на Бет потрепериха, тя се хвърли към него със сгърчени ръце и хищни червени нокти. Ник усети горещата вълна на яростта й, която избликна като лава. Бет искаше да му избоде очите. Искаше да усети кръвта му на устните си. Искаше да му причини повече болка, отколкото някога е изпитвал.

Ник я улови за китките и я задържа далеч от себе си. Видя как отвращението кипи в кръвта й, как пулсира в мускулите и сухожилията й. Тя се замята в ръцете му, пламнала от гняв, но гореше толкова буйно, че скоро угасна. Яростта й се разнесе също така бързо, както бе избухнала, и тя увисва безсилно в ръцете му. Ник я отблъсна студено от себе си.

Бет Гарнър скри лице в дланите си и потрепери, спомняйки си ожесточението, което бе изпитала само преди секунди. Никой не знае по-добре от професионалния психотерапевт опасностите, които носи със себе си всяка загуба на самообладанието.

— Съжалявам — прошепна тя. — Съжалявам. За пръв път ми се случва.

Ник Кърън я изгледа замислено, в погледа му се мярна съжаление. Той поклати бавно глава.

— Как можа, Бет! Как можа да дадеш това гадно досие! Аз ти се доверих, Бет. Не знам дали ми вярваш, но аз ти се доверих.

— Съжалявам, Ник, но трябваше. Трябваше да му дам делото. Не виждах друга възможност.

— Трябваше ли? И нямаше друга възможност? Защо, мили боже? Трябваше да знаеш, че щом Нилсен… — той махна с ръка. — Добре, забрави го. Вече няма значение.

В големите кафяви очи на Бет Гарнър се появиха сълзи.

— Ник, той искаше да предложи да те уволнят от полицията. Отричаше моята компетентност. Твърдеше, че не съм обективна. И аз сключих сделка с него. Той трябваше сам да провери записките от нашите сеанси. Не предполагах, че ще ги покаже на някой — тя го изгледа умолително.

Ник поиска да я прегърне и успокои, но не можа да превъзмогне студенината в себе си. Лицето му се вкамени.

— Значи си го направила заради мен?

— Да, да, точно така. Страхувах се за теб. Затова го направих.

— Не си ли разбрала? Обективно! Бива си го. Щом става въпрос за мен и Нилсен, и самият Зигмунд Фройд няма да се стори достатъчно обективен на този гад. Той искаше да ме види окалян до гушата и ти си била най-доброто му оръжие. Той ти е пробутал някаква история, за да ме предадеш. Той просто те е прецакал и ти си се вързала.

— Ник, моля те…

Той й обърна гръб и каза меко:

— Върви си, Бет. Моля те!

— Бих искала ти…

— Върви си, Бет. — Той надигна бутилката и отпи голяма глътка.

Бет го погледна умолително още веднъж, дваж, но в сърцето си знаеше, че го е загубила, че предателството е грях, който той не би могъл да прости.

Часове по-късно, дълбоко в нощта — уискито отдавна беше свършило, екранът трептеше без образ — Ник Кърън задряма на дивана. Зловещи видения завладяха пияния му мозък, мяркаха се трупове, наркотици, гилзи падаха на земята с тъп звук. В дива бъркотия се появяваха и изчезваха Катерин Трамел, Рокси, Гюс, Бет, Талкът, Уокър. Там бяха и картините от хола на Катерин, деформирани и изопачени, трупът на Джони Боз, облян в кръв. Яви му се Хейзъл Добкинс, която убива мъжа и децата си преди много години. Някъде дълбоко в себе си той знаеше, че трябва да спре тези убийства. Трябваше да вдигне тревога. И ето че като по чудо зазвъняха камбаните.

Силният звън на телефона го изтръгна рязко от съня му.

Глава единадесета

Ник се хвърли към телефона, сякаш животът му зависеше от него. Бърбънът се разплиска в стомаха му като вода в трюма на стара лодка.

— Да — обади се той. — Аз съм.

Не можа да разпознае гласа на другия край на жицата, но веднага разбра, че е полицай, който говори официално. С няколко изречения той информира Ник какво се е случило и къде го очакват след пет минути, после затвори.

Кърън се събуди пиян, но новината прогони алкохола от мозъка му по-бързо, отколкото лятното слънце преминава през утринната мъгла. Обаче шокът от чутото отново го събори на дивана. Мина доста време, преди да се надигне и довлече до вратата.

Завари обичайната суматоха на местопроизшествието в паркинга зад „Тен-Фор“. Може би имаше повече хора от обикновено, но все пак беше убито ченге. Сред множеството полицейски коли се разхождаха униформени полицаи, сякаш очакваха престъпникът да се върне на местопрестъплението. Когато слезе от мустанга си, Ник имаше чувството, че го посрещат точно с тази мисъл.

Уокър, Гюс и още няколко типа от Вътрешния отдел бяха наобиколили голям златист линкълн. Никой от тях не изглеждаше зарадван от появата на Ник, но и той самият не изгаряше от желание да се среща с тях. Когато приближи, хората наоколо се отдръпнаха, сякаш е чумав.

Гюс насочи джобното си фенерче към предната седалка на луксозната кола. Там лежеше Марти Нилсен, доскоро полицай от Вътрешния отдел на полицията в Сан Франциско. По велурената облегалка около главата му като зловещ ореол беше засъхнала тъмна, почти черна кръв.

— Един изстрел — промърмори Гюс.

— От упор. Прилича на 38 калибър.

Не бе необходимо да се уточнява, че това е стандартното оръжие на полицията.

— Дай ми пистолета си, Ник — рече Уокър извинително.

— За бога, Фил — обади се тихо Ник, — да не мислиш, че аз…

— Просто ми дай пистолета си, Ник. Моля те.

Кърън вдигна рамене, извади оръжието си от кобура под мишницата и го предаде. Шефът на отдел „Убийства“ го взе, подуши дулото като познавач, който дегустира вино от съмнителна реколта, и поклати глава. Сетне предаде оръжието на един от Вътрешния отдел.

— Е, не е много, Ник, но все пак този пистолет не е бил използван скоро.

— Не е използван, откак бях на стрелбището, преди две или три седмици. Не съм убил Нилсен. Знаеш това.

— Знам само, че не е бил убит с този пистолет, Ник. Това е всичко, което мога да кажа със сигурност. — Уокър погледна Ник в очите, обърна се и закрачи към колата си.

Кърън се озърна.

— Абе вие да не мислите, че аз…

— Аз не, синко — каза Гюс. — Но съм малцинство.

Лейтенант Джейк Съливан, също от Вътрешния отдел и също гад като Нилсен, пристъпи напред с вид, който трябваше недвусмислено да изясни, че тук командва той.

— Кърън, сега ще дойдеш в управлението. Трябва да си поговорим.

Не звучеше като покана за приятелски разговор.

— Заподозрян ли съм, Съливан?

— Като че ли да.

— Тогава ми кажете правата и ме арестувайте. — Ник се усети, че произнася същите думи, които бе използвала Катерин Трамел.

Съливан вдигна рамене.

— Щом като искаш, Кърън, ще ти направим тази услуга.

— За мен ще е удоволствие — приближи се Морган, друг тъпоглавец от ВО.

— Хайде, Ник — пристъпи Гюс Моран между партньора си и двете ченгета. — Послушай ме поне веднъж в живота си. Не си създавай допълнителни трудности.

По всичко личеше, че Кърън действително ще поиска да чуе конституционно гарантираните си права и ще бъде отведен в белезници, но няма по-голямо унижение за едно ченге и накрая дори той предпочете да си го спести.

— Ще дойда, Съливан, само за да ви докажа, че винаги сътруднича на представителите на закона като съзнателен гражданин.

— Чудесно.

— И за да ви докажа, че не съм убил, оня там, оня… — той кимна към трупа на Нилсен — … оня офицер.

— Нищо не би ме зарадвало повече, Кърън — отвърна Съливан, но никой не му повярва.

Заведоха Ник в стаята, в която разпитваха Катерин Трамел. Уокър, Талкът и Гюс Моран седнаха, но далече от масата, на заден план, докато Съливан и Морган окупираха центъра и взеха на мушка Ник, Започна представлението на Вътрешния отдел.

— Ти не обичаше Марти Нилсен, нали, Кърън? — започна Морган, сякаш хвърли някакъв сензационен аргумент в разгорещени дебати.

— Това беше всеизвестно. Обзалагам се, че и ти не понасяш някои хора, Морган. Обзалагам се, че и теб цял куп хора не те понасят.

— Но не за мен става въпрос сега.

— Днес следобед си го нападнал — намеси се Съливан, — пред очите на дузина офицери.

— Вярно е! И какво от това! Окей. Нахвърлих му се. Изпуснах си нервите.

— Може би така и не си ги уловил след това твоите нерви. Може би си чакал Марти пред „Тен-Фор“ и си му забил един куршум в главата. Може би си искал да си отмъстиш, защото се заяждаше с теб. Възможно е, нали?

— Изобщо не ми пукаше за това, Морган. Не му обръщах внимание.

— Тогава какво те прихвана — попита Съливан. — Защо го нападна?

— Вижте, Нилсен се е сдобил с психиатричното ми досие. Изследването, което ми беше направено, след като застрелях онези двама туристи.

Талкът подскочи. Той мразеше нещата да се назовават така безцеремонно. Предпочиташе клиничните понятия на Бет Гарнър — травма, инцидент…

— Глупости! — отрече припряно Морган.

— Знам, че го е направил. Нещо повече, използвал го е. Показвал го е извън централата. Използвал е собственото ми досие срещу мен.

— Имаш ли някакви доказателства? Можеш ли да докажеш по някакъв начин, че действително е показал на някого твоето психиатрично досие? Имаш ли поне едно доказателство, че изобщо го е притежавал?

Естествено, Ник имаше доказателства. Дори много. Но ако им разкажеше за Катерин Трамел и нейните познания върху мислите и навиците му, те щяха да помислят, че е напълно превъртял. Ако им разкажеше за признанието на Бет Гарнър, че е дала изследването на Нилсен, щеше да й навлече неприятности. Оставаше му една-единствена възможност — да лъже.

— Попитах за някакво доказателство, Кърън. Имаш ли такова?

Ник поклати глава.

— Не, нямам никакви доказателства.

— Тогава нямаш нищо — отбеляза Морган.

— Да, но не съм толкова откачен да се нахвърля на някого и няколко часа по-късно да го пречукам със служебен пистолет. Тук нещо не пасва, не е ли така?

— Не съвсем. Понякога хората вършат идиотски неща. Знаеш това много добре, Кърън.

Вратата се отвори и в стаята влезе Бет Гарнър. По тъмните кръгове под очите й можеше да се заключи, че спешното повикване не бе я вдигнало от леглото, понеже изобщо не е лягала там. Тя хвърли загрижен поглед на Ник Кърън.

— А, ето я и нашата експертка за хора, които вършат идиотски неща — коментира Морган.

Обаче личната психомасажистка на Кърън беше последният човек, който трябваше на Съливан в този момент.

— По-късно ще поговорим с вас, доктор Гарнър.

— Предпочитам да остана. Мисля, че бих могла да помогна.

— Аз наистина бих предпочел…

Талкът — кой знае защо — прекрати взаимната размяна на любезности. Може би беше преценил, че ще е по-добре да се представи Ник Кърън за откачено ченге, отколкото да се признае пред външния свят, че някой от полицията в Сан Франциско е застрелял хладнокръвно колегата си.

— Не виждам причина доктор Гарнър да не остане, ако детектив Кърън няма възражения.

Ник вдигна рамене.

— Все едно ми е.

Бет Гарнър кимна и приседна на един стол.

— Къде беше тази нощ? — попита остро Морган.

— У дома — отвърна Ник. — Гледах телевизия.

— Цялата нощ?

— Да.

— Какво гледа?

— Не знам. Някакви гадости… — той помнеше смътно само, че телевизорът беше включен.

— Пи ли — попита Съливан.

Кърън погледна втренчено Бет.

— Да. Пих.

Съливан свъси вежди.

— Мислех, че не бива да пиеш.

— Дълго време аз действително не пиех. Няколко месеца. Напоследък, след като се прибера, обръщам няколко чашки. Нямам проблеми с това. И не пия, когато не трябва. Не ходя пиян на работа.

— Но все пак си пил.

— Нали казах вече.

— Колко?

— Няколко чаши. Както казах.

— Кога се върна към пиенето?

— Преди няколко дни. Престанах с пиенето, защото така исках. Започнах отново, пак по свое желание. Какво ви смущава тук, лейтенант?

— Нищо. Докато не се натряскаш и не решиш да свършиш някоя глупост. Това е всичко.

Намеси се Бет Гарнър.

— Видях детектив Кърън около десет вечерта в жилището му. Беше трезвен и се владееше отлично — тя произнесе всичко това с хубавия си дистанциран служебен глас.

Съливан я изгледа подозрително.

— И какво правехте в жилището на детектив Кърън снощи към десет, ако позволите да запитам?

Бет се поколеба само за частица от секундата, преди да отговори.

— Бях там в качеството си на негов терапевт. Чух за спречкването му с лейтенант Нилсен и си помислих, че се нуждае от помощта ми.

— Посред нощ? — попита ехидно Морган.

— Не беше посред нощ, лейтенант. Вече ви казах — около десет часа. Каквото и да си мислите за моята професия, би трябвало да сте наясно, че аз съм на разположение винаги, двадесет и четири часа в денонощието.

— Много забележително! — ухили се Морган. — Много всеотдайно! Поздравявам ви!

— И как ви се видя детектив Кърън, докторе? — намеси се Съливан.

— Както казах, той се владееше добре и беше трезвен. Изрази съжаление за случая с лейтенант Нилсен И не прояви враждебност.

— Колко време останахте там?

Бет погледна Ник право в очите.

— Бях там около петнадесет минути. Видях, че няма причини за тревога, и си отидох.

Ник отмести поглед, извади цигара и я запали.

— В тази сграда пушенето е забранено — наежи се Морган.

Уокър, Талкът и Гюс Моран знаеха със сигурност какво ще отвърне Кърън.

— Е, и какво ще направите? Ще ме глобите ли?

— Виж, Кърън — надигна се гневно Морган.

Съливан го прекъсна.

— Ще те попитам направо, Ник. За протокола. Ти ли го уби?

Ник не трепна.

— Не.

— Сигурен ли си? — настоя Съливан.

— Хайде, хайде. Нали ви казах вече. Първо нахлувам в стаята му и го нападам пред всички, а през нощта го пречуквам, така ли? Може би някои хора вършат подобни идиотщини. Но аз не съм достатъчно откачен или достатъчно тъп, за да направя такова нещо.

— Вярно, нападнал си го — обади се Морган, — което намалява вероятността да си го убил, но може би тъкмо на това разчиташ. Създаваш си нещо като алиби.

— Оставаше и да е написал книга за това — рече Уокър и погледна многозначително Моран и Кърън.

— Лейтенант, боя се, че в думите ви има много истина — отвърна Ник.

Съливан и Морган се объркаха.

— Не разбирам — каза Съливан. — За какво, по дяволите, говорите? Каква е тази книга?

— Забрани, Джейк — успокои го Уокър. — Няма нищо. Това си е наша шега.

— Шега ли? Тук някой убива човек от Вътрешния отдел, а вие, негодници от „Убийства“, си правите шеги. Що за идиотщини са това? — Морган беше почервенял от гняв.

Шегата не се хареса и на Талкът.

— Тук няма нищо смешно — заяви той строго и стана. — Излизате в отпуск, Кърън. В отпуск сте, докато ви се назначи психиатрична експертиза. — Той погледна многозначително Бет Гарнър и не си направи труда да довърши, но всички знаеха, че ако не издържи теста, Кърън ще трябва да напусне полицията.

С това разпитът приключи. Талкът отплува величествено, следван от Съливан и Морган. Уокър си тръгна сам.

Гюс Моран потърка не бръснатата си буза.

— Ник, докторе, не е ли време за една стабилна закуска? Голяма чиния здрава полицейска храна — яйца, наденички, бекон. Аз черпя.

— Благодаря, Гюс, но ще си вървя.

— А вие, докторе?

— Ще изпратя Бет до колата й, Гюс.

Моран вдигна рамене.

— Това вероятно означава не. Е, тогава ще си купя един „Хроникъл“ и ще се оттеглим с моята артерия на някое спокойно местенце — и той си тръгна с увиснали от изтощение рамене.

Ник Кърън подхвана Бет Гарнър за лакътя и я поведе към изхода. Дори централата на полицейското управление в големия град утихва в часа преди развиделяване. По празните коридори вместо ченгета и криминални типове се мяркаха чистачки. Беше тихо, като се изключи бръмченето на машините, с които почистваха мраморните подове.

Бет го погледна изпод вежди. Ник усети неувереността й.

— Исках просто да ти благодаря.

— Беше най-малкото, което можех да сторя, Ник. Нали аз ти създадох тези неприятности.

— Не трябваше да ми осигуряваш алиби. След всичко, което направих и казах снощи, трябваше просто да ме оставиш на сухо.

— И защо?

Ник се усмихна накриво.

— Защото си го заслужих.

— Забрави това — каза Бет примирително. — Откъде знаеш, че Катерин Трамел е виждала досието ти?

— Много просто. Тя знае за мен неща, които съм казвал само на теб.

Бет Гарнър поклати удивено глава.

— Бива си я! От клинична гледна точка, искам да кажа.

— Как беше в университета?

— Почти не я познавах. Но ме побиваха тръпки от нея.

Ник задържа голямата стъклена врата на изхода.

— Тръпки ли? И защо?

Бет потрепери, неясно дали от студа или от спомена.

— Не… не знам. Отдавна беше. Не си спомням добре.

Те спряха до колата й.

— Ник, трябва да си починеш. Обещай ми, че ще го направиш.

— Обещавам.

Тя го целуна бързо по бузата.

— Добре — после затърси ключовете си, намери ги и отвори вратата. — А сега си върви вкъщи. Поспи няколко часа и веднага ще се почувстваш по-добре.

Той предпочете веднага да направи нещо, от което да се почувства по-добре.

— Бет, онова, което ти казах… то изобщо не е вярно.

Тя вдигна ръка и го спря.

— Напротив, Ник. Аз съм голямо момиче. Ще се справя.

— Бет…

— Върви си у дома, Ник.

Той остана на паркинга, докато колата й изчезна. Не се прибра, а тръгна да търси Гюс, за да се наслади с него на порция чист холестерол и да изчака, докато управлението се пооживи.

Към девет часа Ник реши, че Андрюс вече сигурно е дошъл на работа. Уокър го изгледа мрачно от офиса си, когато пристъпи прага на отдел „Убийства“. Погледът му беше красноречив и означаваше: Какво, по дяволите, правиш тук?

— Дойдох само да си прибера нещата — викна Ник.

— Имаш пет минути, Ник — изръмжа Уокър. — И после изчезвай.

— Хей, няма проблеми — отвърна му Ник, сякаш са го обидили несправедливо.

Андрюс седеше зад писалището си и пишеше припряно на машина, поглеждайки към драсканиците в бележника до себе си.

— Как си, Сам?

Андрюс се вторачи подозрително в него.

— Питаш ме как съм? Великолепно, Ник, а как си? Май ще подобряваш полицейския рекорд по психо-отпуски.

— Е, аз съм природно надарен — отвърна Ник, приближавайки се към бюрото му. Хвърли поглед към остъкления офис на Уокър и сниши глас. — Откри ли нещо за родителите й?

— Ти си в отпуск, човече — прошепна Андрюс. — По документи се водиш откачен. В момента говоря с един потенциален луд.

Ник се ухили.

— Щом като съм луд, нищо не ти пречи да ми кажеш.

Андрюс хвърли поглед към Уокър и сведе очи към доклада си.

— Моторницата е експлодирала. Имало е теч в бензинопровода. Ремонтирали са я два пъти. Съпрузите Трамел са били застраховани за по пет милиона. Едри риби. Имало е разследване. Не само наше, застрахователната компания е изпратила цял отряд частни копои. Не им се искало да платят ей така десет милиона. Но никой не открил нищо интересно. Съвсем нищо. Чиста работа. Застрахователната компания затворила очи и платила. Твоята и моята заплати са се вдигнали с няколко цента. Нещастен случай. Това е официалната версия.

— А неофициалната?

Андрюс вдигна рамене.

— А ти какво мислиш, Ник?

— Значи е получила десет милиона. Но какво от това. Нали и останалите сто са били за нея. Не, не го е направила заради застраховката. — Направила го е заради тръпката, прибави той наум.

— Чуй какво ще ти кажа. Според всичко, което се знае, тя в никакъв случай не го е направила. Запомни това.

Ник кимна.

— Ще се постарая.

— Кърън!

— Вече съм на вратата, Фил — викна Ник.

— Мини оттук, преди да тръгнеш.

— Разбира се — съгласи се Кърън любезно, тръгна към офиса на Уокър и затвори вратата. — Какво имаш да ми кажеш, Фил?

— Я не ми се прави на хубав, Ник. Познавам те добре.

— Само най-добри намерения изпълват душата ми, Фил.

— Спести си това и ме чуй. Вътрешният отдел има намерение да говори с теб за Нилсен. Те провеждат разследването. Не ние. Това си е изцяло техен случай.

— Значи мухоловците ще се погрижат за душевно болния, така ли? Поправи ме, ако греша, но убийството си е убийство и си остава убийство. Защо тогава Вътрешният отдел ще провежда разследването?

— А, ето го Ник Кърън, какъвто го познавам открай време — поклати глава Уокър. — Нямам намерение да обсъждам това с теб. Не е моя работа, още по-малко е твоя. Просто следвай указанията ми и се постави на разположение на ВО, щом те повикат. Избягвай да се забъркваш в каквото и да било и дръж връзка с Бет Гарнър. Ще ти помогне при експертизата.

Ник скръсти ръце пред гърдите си и каза глухо:

— Тя го е убила.

— Господи боже! Ти наистина си превъртял. Сега пък Бет ли убива хора?

— По дяволите, Фил. Не говоря за Бет, а за Катерин Трамел. Тя е убила Нилсен.

— Не думай!

— Тя го е пречукала. Това е част от играта й.

— Играта й? Първо твърдиш, че е купила досието ти. Сега пък, че е пречукала Нилсен. Бъди така добър и я забрави, моля те. Върви някъде. Върви на плаж. Понечи се на слънце. Зачеркни я от системата си.

— Не вярваш, а? Тя е знаела, че никой няма да повярва. — Той се усмихна и кимна на себе си. — Наистина й се възхищавам. Измислила го е също така хубаво, както смахнатите си книги. Планирала е всичко това с подробности. Знаела, че аз ще кажа, че тя го е убила. Знаела е, че никой няма да повярва.

Уокър го изгледа с нещо като съжаление.

— Тя ще те побърка, Ник. Махни се от пътя й.

— Хей — каза жизнерадостно Ник. — Няма проблеми. Нали съм в отпуск? Не ме е грижа за нищо на този свят.

Глава дванадесета

Ник не се забърка в нищо почти петнадесет минути — толкова му трябваха, за да си проправи път през задръстването от управлението до дома си. Неприятностите, под формата на Катерин Трамел, го очакваха на стълбите пред блока, черният й лотус беше паркиран до бордюра.

— Чух какво се е случило — каза тя с усмивка, която можеше да мине и за подигравателна. — Бива ли така? Стрелец без пистолет!

Ник не беше в настроение да го вземат на подбив. Той изобщо рядко биваше в настроение да го вземат на подбив.

— Ти пък откъде знаеш?

— Имам адвокати. Те имат приятели. Аз имам приятели. С пари човек може да си купи много адвокати и приятели.

— Е, аз не разбирам. Нямам пари. А Гюс е единственият ми истински приятел.

Тя вдигна рамене.

— Аз не говоря за истински приятели… Защо не ме харесва Гюс?

Ник се засмя.

— Гюс ли? Гюс не те харесва, защото смята, че ми се отразяваш зле. Той вероятно има право. Аз обаче те харесвам. Харесвам неща, които ми се отразяват зле.

— Да?

— Да. Ще се качиш ли да пийнем нещо?

Тя погледна изящния платинен часовник на китката си.

— В девет сутринта? Не е ли малко рано?

— Толкова отдавна съм на крак, че вътрешният ми часовник показва почти пладне. Идваш ли, или не?

Тя му хвърли своята объркваща усмивка.

— Мислех, че никога няма да ме поканиш.

— Значи не ме познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

Влязоха в сградата и се заизкачваха по тъмното мръсно стълбище към третия етаж. Катерин вървеше напред и му говореше през рамо.

— Ами уча се. Уча всичко за теб. Съвсем скоро ще те познавам по-добре от всичките ти приятели. По-добре от самия теб.

— Казах, че Гюс е единственият ми приятел и ме познава по-добре, отколкото му се ще, обзалагам се в това. А ти не бъди толкова уверена в аналитичните си способности. Никога няма да ме разгадаеш напълно.

— Така ли мислиш? Защо не?

Спряха пред очуканата врата на жилището му и той затърси ключа в джобовете си.

— Никога няма да ме разгадаеш, понеже съм напълно…

Катерин произнесе следващата дума заедно с него:

— … непредсказуем.

Ник се опита да не гледа мрачно, а Катерин да не се разсмее на предсказуемостта му. Той отключи и я покани вътре.

Минута, две тя постоя мълчаливо в средата на големия, скосен в ъглите хол, огледа голите стени, малкото мебели, липсата на всякаква лична нотка, която прави от едно помещение истински дом.

— Доста неприветливо е тук — каза тя най-сетне.

— Ами аз също не съм приветлив човек — отвърна той рязко.

— Знам. Стаята твърде ясно отразява личността ти. Мислех, че ще се опиташ да я скриеш.

— Не искам да заблуждавам никого — извика Ник от малката кухненска ниша до входната врата. Той се появи под свода с неразпечатана бутилка „Джак Даниелс“ в ръка.

— „Джак Даниелс“ става ли? Трябва да става, защото нямам друго.

— Чудесно.

— Лед?

От камерата на хладилника той извади леден блок и го хвърли в мивката. После изрови от едно чекмедже шило за лед, съвсем като онова, с което бяха видели сметката на Джони Боз.

Катерин го погледна с вдигнати вежди.

— Очаквах те! — вдигна той шилото като трофей. — Направо от универсалния магазин. За долар и шейсет и пет.

Беше предизвикателство и тя го прие. Взе шилото и го претегли с ръка като експерт. Сетне прибави хладно.

— Дай на мен. Харесва ти да гледаш, нали?

Без да изчака отговора му, тя се обърна и започна да разбива леда. Ник се облегна на стената на тясната си кухня, запали цигара, вдишвайки дълбоко, сякаш може да е за последен път.

— Казах ти, че пак ще започнеш да пушиш. — Той усети усмивката й. Ледени парчета летяха на всички страни. — Може ли една и за мен?

Ник сложи между устните й своята цигара, за себе си запали нова.

— Благодаря — прошепна тя. Обърна се отново към леда и заби шилото в него.

Ник извади две чаши от шкафа, сложи ги до нея, после се зае с бутилката.

— Колко плати на Нилсен за документите ми?

Катерин не го погледна.

— Това не беше ли полицая, когото пречука снощи, Стрелецо? — тя сипа по шепа ледени парчета във всяка чаша; взе шишето от ръката му и наля махагоновата течност върху тях.

— Мога ли да те помоля да не ме наричаш Стрелец?

— Как тогава да те наричам? — Тя помисли за миг, после сама си отговори. — Може ли Ники? Така харесва ли ти?

Ник Кърън отмести поглед встрани.

— Жена ми ме наричаше така.

Тя се усмихна знаещо.

— Знам, но ми харесва, Ники. — Произнесе името така, сякаш го изпробва на вкус и приучва езика си към тези звуци. После му подаде чашата. — Наздраве. Моите приятели ме наричат Катерин.

— А как те наричат адвокатите ти?

— Мис Трамел. А по-младите мисис Трамел.

— А Мани Васкес как те наричаше?

— Кучко, най-вече. Но ме обичаше.

За секунда в очите й се мярна следа от болка, но изчезна бързо.

— Нямаш ли кокаин? Обичам кокаин с „Джак Даниелс“.

— Кокаин ли? А кока-кола? В хладилника има пепси.

Катерин Трамел се усмихна и поклати леко глава.

— Обаче не е същото, нали?

— Искаш да кажеш, че не е истинското нещо. — Той се приближи до нея, телата им почти се докоснаха. Можеше да помирише парфюма й, усети дъха й върху лицето си. — Накъде отиваме, а? — попита спокойно. — Какво искаш от мен?

Лицата им сега бяха съвсем близо едно до друго. Тя вдигна поглед с полуотворени устни.

— Кажи: Какво искаш от мен, Катерин?

— Какво, по дяволите, искаш от мен, Катерин? — той се наведе да я целуне, но тя му се изплъзна.

— Виж, донесох ти нещо — каза приветливо, бръкна в чантата си и извади една книга. „Първият път“ от Катерин Улф.

Ник се взря в корицата.

— Благодаря. За какво е?

— За едно момче, което убива своите родители.

— Нима? И как?

— Те имат самолет. Самолетът експлодира. Той прави така, че да изглежда нещастен случай. Заблуждава всички и най-вече полицията, но сам знае. Това е неговата малка тайна.

Ник я изгледа бързо.

— И защо го прави?

— За да види дали ще мине номерът — обясни тя простичко. — Това е игра.

— Кога си я написала?

— Питаш ме дали съм я написала, преди да загинат родителите ми?

— Точно това имам предвид.

Тя разтърси златните си коси и остави чашата.

— Не, написах я години по-късно.

Почти не беше пила. Неговата чаша беше полупразна.

— Тръгваш ли си вече? Толкова бързо?

— Имам работа, Ники — усмихна му се тя. — Нали няма да престанеш да ме следиш само защото си в отпуск?

— В никакъв случай.

— Добре. Щеше да ми липсваш. — Тя тръгна към вратата. — Естествено, не бих искала да имаш неприятности.

— Ще рискувам — заяви той.

— Искам обаче да знам защо поемаш този риск. Ник й отвори вратата и тя заслиза по стълбите. Той се наведе над перилата и я погледна.

— Защо рискувам ли? За да видя дали ще мине номерът. Как върви новата книга?

— Почти сама се пише — отвърна тя мимоходом. После спря и вдигна глава. — Ще изляза към полунощ, в случай че решиш да ме следиш.

— Тогава спести ми труда и кажи къде ще ходиш.

— Ще бъда в клуба на Джони.

— Значи ще се видим там — каза той, прибра се и затвори вратата.

Долу Катерин срещна Гюс, който тъкмо влизаше в сградата. Той така се изненада, че се отдръпна театрално от пътя й.

— Здрасти, Гюс — каза тя бодро и се шмугна край него.

Полицаят се загледа, мрачно подпре й.

Докато Гюс изкачваше, лъхтейки и пуфтейки, трите етажа, Катерин Трамел вече беше изчезнала с лотуса си. Кърън още стоеше до прозореца.

— Прощавай, че питам, синко, пък и не искам да се бъркам — каза Гюс на вратата, — но току-що срещнах онази зловеща курва по стълбите и не мога да се отърва от въпроса защо така си се вторачил в задника й.

Ник продължи да гледа улицата.

— Тя иска да играе — каза той повече на себе си. — Е, добре. Аз мога да играя.

— Всеки, с когото си играе тя, свършва в моргата, Ники.

Ник кимна пред себе си и се сети за жена си, Синди. Спомни си как умря в леглото, отровена от собствената си ръка, защото не можа да се примири със саморазрушението на мъжа, когото обичаше.

— Чу ли? Казах…

— Чух какво каза, Гюс.

— Разбираш ли какво имам предвид? Разбра ли? Моля те, Ник! Не играй с нея. Не можеш да спечелиш срещу такава вещица. Всеки, с когото се чука, умира. Разбираш ли?

Ник Кърън отмести поглед от празната улица и се обърна към партньора си.

— Дали съм разбрал? Да, разбирам. Знам много добре какво е!

Глава тринадесета

Новата трезвеност, стилът на деветдесетте години е роден в Сан Франциско, но не е заразил цялото му население. В града все още процъфтяват клубове, в които хората се опияняват легално с алкохол и музика, а нелегално с цялата богата гама от наркотици, които се купуват от улицата и се консумират в тоалетните.

Южно от Маркет Стрийт, СОУМА на клубния сленг, е територията на най-горещите клубове. Преди време това беше запустяла местност със складове за разрушаване и ръждясващи индустриални съоръжения. После някой ненадейно откри, че СОУМА е най-голямото петно евтина земя, близо до центъра на Фриско. Тя бързо бе преустроена, макар и не цялостно, и сега десетки хип-клубове, ресторанти, барове и бутици оживяват забравената от бога местност.

Най-известните и шикозни клубове в целия Сан Франциско са „ДВ 8“, „Слимс“, „Уорфийлд“ (разположен в бивш театър) и „Оазис“, който дори си има собствен басейн. Педерастката шикерия ходи в „Трокадеро Трансфер“.

В „Алтар“ на Джони се срещаха всякакви. Подобно на някогашния „Лаймлайт“ в Ню Йорк, „Алтар“ беше секуларизирана църква. Дискожокеят царуваше в помещението, където някога вярващите са получавали своята благословия и миропомазваше с пронизителни звуци навалицата на дансинга под засводения църковен кораб.

Умопомрачителната музика имаше почти телесно присъствие. Тя блъсна Ник още на главния вход на сградата. Шумът го шибна като бурен вятър и той усети, че ще трябва да си проправя път през него. Въздухът тежеше от мирис на дим и пот, примесен с парфюм. Танцуващите се мятаха диво в такт с ритъма, някои от тях гледаха мрачно, отчаяно решени да прекарат така цялата нощ, сякаш трябваше насила да катапултират във владенията на блаженството.

Пиячите край бара пък искаха да се напият. Разговори не се водеха, единственият начин да кажеш нещо на някого беше да го изревеш с все сила в ухото му.

Ник успя да получи пластмасова чаша с уиски и лед, при което почти прегракна, после тръгна край дансинга, взирайки се в масата от тела. Беше зашеметяващо да наблюдава тази гигантска хидра. Най-сетне едно лице привлече вниманието му. Хубаво лице, което той бързо разпозна. Беше Рокси.

Тя танцуваше с друга жена, обхванала с ръце талията й. Рокси се наведе напред и каза нещо на момичето, то се засмя и кимна. Двете напуснаха прегърнати площадката и се запромъкваха през навалицата, Ник ги последва.

Те влязоха в мъжката тоалетна, обаче в „Алтар“ думата „мъже“ нямаше строго установено значение, както е обичайно. Разположена в бившата сакристия, мъжката тоалетна в никакъв случай не бе отредена само за мъже.

Беше тъмно и мрачно помещение, замъглено от дим, с тежък мирис на тютюн и упойващи вещества. Ник усети как лошият въздух нахлува в дробовете му. Познаваше всичко това — крек, хашиш, марихуана и тръпчив дъх на кокаин. В призрачния сумрак се тълпяха мъже и жени, надвесени над предлаганите им източници на удоволствие. Захвърлени пластмасови чаши покриваха земята и скърцаха като скреж под краката му.

Рокси почука на вратата на една от кабините и тя се отвори. Вътре беше Катерин Трамел. Косата и беше вдигната високо, гримът силен като на Рокси. На мътната светлина тя изглеждаше съвсем млада. Ако не я познаваше, Ник би я взел за момиче на възрастта на партньорката на Рокси. Деветнадесетгодишна, гореща малка деветнадесетгодишна, опасна като искра от огън деветнадесетгодишна, която иска бързо да се наживее.

Катерин не беше сама в кабината. Тя прегръщаше огромен черен мъж — гол до кръста, напомпан културист, плът, тренирана с желязо. Той подлагаше под носа й стъклена сламка с кокаин. На ръба на сламката остана малко прах, езикът на Катерин се стрелна лакомо към него.

Тя забеляза Ник, усмихна се и прошепна нещо на мускулестия си партньор. Той проследи погледа й и също се усмихна, очите му измериха Ник презрително, после ръката му блъсна вратата.

Ник можеше да почака. Той тръгна през клуба. Това, което ставаше вътре, го отблъскваше и привличаше едновременно. По тъмните ъгли се притискаха неясни фигури, мъже с мъже, момичета с момичета, коктейл на половете в най-сумрачните алкови на „Алтар“. Усилвателите набиваха ритъма, светлините прорязваха застоялия въздух. Дансингът следваше всеки бийт. Нещо между страдание и блаженство трептеше по потните лица. Нощта, градът, целият свят се взривяваха под пулсиращия грохот. Нямаше минало, утрото сякаш никога нямаше да настъпи. Настоящето се мереше само по секундите до следващия партньор, по минутите до следващото питие или доза кокаин. Моторният ритъм отмерваше побеснелия пулс на нощта.

После той отново я видя. Танцуваше с Рокси и черния културист. Извиваше се между тях, а те я следваха хипнотизирани. Възхищението им и музиката сякаш я опияняваха, подклаждаха дивия и танц.

Катерин се обърна, видя Ник и продължи да играе, следвайки с крайчеца на очите си как той я наблюдава с жадни и трескави очи. Дразнеше го, притискайки се плътно и сладострастно към наелектризираните си партньори, които я мачкаха между силните си тела.

Тя приемаше нехайно ухажванията им, но очите й се плъзгаха по тялото на Ник, изследваха го както първия път, когато бе прокарала поглед по него. Извиваше се между партньорите си и се притискаше към тях, но играта на тялото й беше за него.

Ник усети как го залива вълна от желание. Ритъмът беше проникнал като зараза в кръвта му, опияни го чистият езически хедонизъм на този модерен храм и неговите посетители. В следващия момент той също се озова на дансинга. Приближи се до Катерин, изпаднал в транс, застана пред нея, поглъщайки я с очи, а музиката тътнеше и пулсираше.

Катерин престана да танцува и го погледна предизвикателно в очите. Ник искаше да приеме това предизвикателство. Посегна към нея, взе я в ръцете си. Тя се притисна към него, целуна го силно и горещо.

Ник я хвана за тила, отвърна на целувката й, езикът му проникна в устата й. Телата им се притиснаха едно към друго и сякаш се сляха. После той спусна ръце към твърдия й задник, стисна го толкова силно, че хълбоците й потръпнаха. Горещата му ръка вече се плъзгаше под полата й, по голата й кожа.

Катерин целуна ухото му и прошепна:

— Хайде да си вървим!

Оставиха Рокси на дансинга. Тя се втренчи след тях, в леденосините й очи проблясваше студена ярост.

Глава четиринадесета

Бяха в спалнята ма градската й къща, две голи тела върху голямото месингово легло. Десетина огледала по стените и тавана отразяваха разгорещената им игра.

Той лежеше върху нея, притискаше я с тежестта си към леглото, вклинен дълбоко в нея, тазът му се движеше енергично. Езикът му се плъзна по раменете и шията й, после надолу по браздата между гърдите й, устните му се сключиха на зърното й и го засмукаха.

Катерин стенеше под него, отдадена цяла на чистата животинска похот на акта. Извиваше гръб, притискаше гърди към устата му, изкрещя, висок птичи вик, когато зъбите му заръфаха зърното й и го захапаха.

Краката й бяха широко разтворени, сключени зад гърба му като колан. Червените й нокти се забиха в кожата на гърба му и я раздраха, оставяйки кървави следи. Колкото по-силно я чукаше, толкова по-дълбоки ставаха раните, но болката и удоволствието се смесиха и зазвънтяха като наркотик в трескавия му мозък. Кръв потече на топли солени струи от гърба му и закана по белия чаршаф.

Катерин се изви под него, обърна се по корем. Той я подхвана и вдигна задника й към себе си. Наведе се, целуна тила й, езикът му проследи прешлените на гръбнака й. После отново се заби в нея, разтърсвайки я с пронизващи, яростни удари.

Сега Катерин се надвеси над него, целуна го дълбоко, протегна ръце над главата му и гърдите й се изсипаха в лицето му. Тя измъкна изпод възглавницата бял копринен шал, залюля го над лицето му, примамвайки го да се впусне в една игра, която можеше да свърши със смърт или екстаз.

Очите й попитаха, неговите отвърнаха. Тя кимна и започна да завързва ръцете му за месинговата рамка, не стегнато, но здраво. Облизваше устни, наслаждавайки се на безпомощността му. Страхът и еуфорията се смесиха в мозъка на Ник в едно-единствено разтърсващо усещане. Катерин отново се плъзна надолу, притискайки силно бедра към него, сякаш искаше да го засмуче в себе си. Отметна назад глава, с настръхнали и твърди гърди. Ник се повдигаше към нея и я пронизваше дълбоко. Внезапно те свършиха едновременно. Тя пое дълбоко дъх и се хвърли на гърдите му, косите й покриха лицето му, спуснаха се над него като златен балдахин. Ник усещаше как тялото й вибрира от удоволствието, което я заливаше.

Той се пробуди в тихата тъмна дълбина на нощта. Никакъв звук не нарушаваше спокойствието, само от улицата проникваше слаба светлина и се отразяваше хиляди пъти в огледалата. Ник се премести към края на леглото, седна там за момент, отпуснал глава като изтощено животно. Попива с ръка гърба си и усети разранената кожа и засъхналата кръв. Катерин спеше, свита на кълбо. Той се протегна и стана, проправяйки си път през неразборията в стаята.

Светлината в банята го ослепи за миг. После се видя в огледалото, беше блед и изтощен, кожата около очите му сивееше.

Водата от крана беше леденостудена. Той намокри сплъстената си от пот коса и в главата му веднага се проясни.

Зад него един глас произнесе съвършено спокойно:

— Ако не се махнеш от нея, ще те убия!

Прозвуча съвсем делово. Рокси явно говореше напълно сериозно.

Ник надигна глава към образа й в огледалото.

— Кажи ми, Рокси, като мъж на мъж… — той се обърна към нея. Тя не си направи труда да погледне към гениталиите му. — … кажи ми едно. Това е най-страхотната жена, която съм чукал, ти как мислиш?

— Отвращаваш ме — каза тя и се обърна.

Ник се изсмя.

— Аз да те отвращавам? — той поклати глава, сякаш не можеше да повярва на ушите си. — Харесва ти да гледаш, нали? Откога си тук, Рокси?

Рокси се втренчи с погнуса в него.

— На нея й харесва да гледам.

— Ти само изпълняваш заповедта, така ли, Рокси?

— Върви по дяволите — каза тя и излезе.

Ник се върна в леглото. Катерин се раздвижи в просъница, потърка се в него, погали го с тялото си като котка.

— Ники — измърмори като дете, което се успокоява, произнасяйки името на баща си.

Когато Ник се събуди за втори път този ден, Катерин беше изчезнала. Стаята беше подредена, ясна дневна светлина нахлуваше през големите прозорци. На възглавницата имаше бележка: „Брега. К.“

Ник взе дълъг горещ душ, облече се, метна се в мустанга и потегли бавно към Стинсън Бийч. Чувстваше се бодър и силен, както е само след страстна любовна нощ. Изпитваше обаче и едва доловимо безпокойство, защото не знаеше какъв прием го очаква.

Катерин беше навън, гледаше както обикновено към океана.

— Добро утро — каза той.

Тя му кимна, сякаш е случаен познат. Ник погледна към къщата и видя зад една завеса силуета на Рокси.

— Струва ми се, че не й се отразяваше добре.

— Кой и на кого?

— Ние. На Рокси.

— Тя ме е виждала да се чукам с много хора — Катерин спря за момент и прибави след малко. — И няма никакво „ние“.

— Откъде знаеш? Може би тя мисли така. Може би е видяла нещо, което никога преди не е виждала.

Катерин се обърна да го погледне, очите й блестяха особено.

— Рокси е виждала всичко.

Ник се усмихна.

— И аз мислех, че съм виждал всичко.

Усмивката и стана по-мека, малко по-мила.

— Мислиш ли, че беше толкова върховно?

Ник пак се усмихна.

— Както вече съобщих, беше чукането на века.

— Похвали ли се вече на твоите приятели?

— Не, на твоята приятелка Рокси.

— И тя как го прие?

— Не подскочи от радост. Ти какво мислиш за тази нощ?

— Мисля, че беше доста добро начало.

— Само това ли? А с Рокси как е? Тя по-добра ли е?

Катерин се усмихна със знаещата си усмивка.

— Тебе Рокси май много те интересува. Искаш ли да я вземем с нас някой път?

— Била ли е с теб и Джони някой път — върна й го Ник.

— Не. Джони не я харесваше.

Ник се почеса по челото.

— И ето какво му се случи…

Катерин стана и тръгва по пътеката, която водеше надолу към брега покрай ръба на скалистия склон.

— Кажи ми, Ники — викна през рамо. — Страхуваше ли се миналата нощ?

Ник спря на пътеката.

— Нали в това беше тръпката? Това е част от играта, нали?

— Не трябва да играеш тази игра — каза сериозно Катерин и продължи надолу.

Ник я последва.

— Защо не? Играта ми харесва.

— Затънал си до гуша, Ник. Няма да свърши така, както си мислиш.

— Може би наистина съм затънал до гуша. И какво от това? Само така мога да пипна убиеца.

Тя поклати глава.

— Нищо няма да научиш от мен. Не признавам всичките си тайни само заради един оргазъм…

— Или два…

Тя се усмихна.

— Или два. Ти никога няма да научиш от мен нещо, което аз не искам да узнаеш.

Той я хвана за раменете.

— Напротив. И тогава ще те опандизя.

— Не. Ти само ще се влюбиш в мен.

— Аз вече съм влюбен в теб. — Тя опита да се извърне, но той я задържа. — И въпреки това ще те опандизя. Можеш да го напишеш в книгата си.

Глава петнадесета

„Фургонът“ е кънтри бар на Четиринадесета улица и Валенсия, място с добър джубокс и евтина наливна бира, две неща, които го правеха любим пристан за Гюс Моран, когато биваше на каубойска вълна.

Ник Кърън откри партньора си на бара, надвесен над халба студена „Анкър Стийм“, спретнат в сини джинси, каубойска риза и съответната шапка, подобно на останалите гости в бара. За разлика от тях обаче, Гюс седеше сам, втренчен мрачно в чашата си.

Ник се намести на стола до него, взе шапката от главата му и я сложи на своята.

— Знаех си, че ще те открия тук.

— Много си весел тази вечер — извърна се Гюс на стола си. — Къде по дяволите се губиш? Ходих у вас. Нямаше никой.

Гюс говореше високо, твърде високо и някак провлечено. След още една, най-много две халби щеше да бъде напълно пиян.

— Спокойно, каубой. Не си бях у дома. Това е всичко.

— Ходих и миналата нощ.

— Аз и миналата нощ не бях там.

Гюс отпи голяма глътка и се втренчи в партньора си. Изглеждаше така, сякаш се опитва да разреши сложен проблем, ала замъгленият му от алкохола разум отказва да му служи. Най-сетне му просветна. Лицето му се помрачи:

— Ти… си я чукал! Проклет тъп кучи син. Не си бил вкъщи, защото си ходил да чукаш онази проклета кучка! Не мога да повярвам! Ти откачил ли си?

— Успокой се, Гюс. Няма причини да се вълнуваш. Ще се справя сам.

— По дяволите. Ти си един тъп кучи син и аз ей сега ще се разкарам оттук, понеже ти си самото нещастие, а това е заразно. Обаче на мен не ми трябва повече. Стига ми колкото си имам, хиляди благодарности — той слезе от стола си и се заклати към вратата.

— Не се притеснявай, каубой. Следващия път ще си взема гумички.

Винаги е трудно да се предскаже точно кое може да пощури един пиян. По някаква тайнствена причина споменаването на презервативи разгневи Гюс и той не се поколеба да осведоми за това Ник и целия бар. Много високо и звучно той заяви:

— Да ти пикая на презервативите, Кърън.

— Хей, Гюс! — барманът размаха развълнуван една сметка. — Не си ли забравил нещо?

Той нямаше нищо против да види как Гюс си отива, но не беше склонен да се откаже заради това от парите си.

Ник уреди въпроса.

— Колко?

— Седемнадесет — отвърна барманът.

— Чаши или долари?

— Долари.

Ник хвърли една двайсетачка на бара.

— Задръж рестото.

Той настигна Гюс пред бара. Гюс зяпаше две жени на средна възраст и двете в каубойско облекло. Те искаха да влязат в бара, но Гюс беше застанал между тях и вратата.

— Презервативи! — заяви той гръмко.

— Човек действително трябва да се пази — съгласи се Ник. — Помисли за това!

— Защо по дяволите? Наистина ли мислиш, че имам нужда от това на моята възраст?

— Разбира се.

Гюс махна пиянски на двете поувехнали шоугърли.

— Е, вярно, че мога да обръщам проклети стари крави като тези двете. Но аз не ги обичам, така да знаеш, Ники. Аз просто не ги обичам.

— Това вече е проблем — съгласи се Ник и отведе Гюс по-далеч от двете обидени жени.

— Къде, по дяволите, ме водиш?

— Крайно време е да изтрезнееш малко. Едно кафе, нещо за хапване и ще се почувстваш като един милион долара наведнъж.

— Нещо за хапване няма да ми дойде зле — каза замислено Гюс.

„Макс“ е малък и уютен локал, който работи през цялата мощ. Намира се на Мейсън Стрийт, близо до театрите на Сан Франциско и прочутия „Тендърлон“ и привлича театралната публика, полицаи, таксиметрови шофьори и туристи. Тази вечер и последният стол на бара беше зает. Гюс се втренчи в една охранена туристка. По всичко личеше, че възнамерява да й каже нещо, несъмнено, нещо твърде обидно. Решен да предотврати на всяка цена това, Ник го избута до едно сепаре и го сложи да седне.

Храната в „Макс“ е добра, а кафето още по-добро. Ник се погрижи партньорът му да получи повече от обичайната си доза и му поръча огромна допълнителна порция бъркани яйца, чили със сирене и кисела сметана.

— Яж — нареди той.

Гюс последва указанията и се нахвърли на храната. Звуците, които издаваше, за няколко минути бяха единственият шум на масата.

— По-добре ли си?

— Значително по-добре! — Силата, с която го изрева, издаваше, че има какво още да се желае.

— Шшшт — напомни му Ник.

— Я не ми шъткай! — разгневи се Гюс. — Да ме си посмял да ми шъткаш, хлапе такова. — Той нагълта огромна хапка и задъвка яростно. — Как можа да я начукаш?

Хората наоколо се заобръщаха недоволно. Гюс като че ли не ги забелязваше, пък и да ги забелязваше, явно не го беше грижа за тях.

— На теб май ти се мре, синко. Така ли е? Какво ти става? Още ли не можеш да прежалиш онези шибани туристи? Толкова години вече ходиш като пребит. Толкова пребит, че си готов да налетиш на това шило за лед. Точно това е целта ти, нали отгатнах?

— Гюс, стига вече…

Гюс повиши глас още повече.

— И без това имаме прекалено много туристи тук, твърде много смахнати туристи… бог знае откъде…

— Хайде, Гюс…

— Страшно съм ти сърдит, хлапе такова. Страшно! И знаеш ли защо? Ще ти кажа. Понеже си твърде откачен, за да те е страх от тази жена. Ти не се страхуваш от нея, нали?

— Не — отвърна спокойно Ник. — Не се страхувам от нея.

— Защо не, по дяволите? — изрева Гюс.

Ник поклати бавно глава.

— Не знам. Просто не се страхувам от нея.

— Тая ти е засмукала ума между краката си, бе!

Тлъстата туристка на бара остави хамбургера си и хвърли отровен поглед към Гюс. Той й смигна пиянски и й махна с ръка.

— Не е вярно — възрази убедено Ник.

— Обаче е. Ти не ме слушаш с главата си, Ник.

— Знам какво правя.

— Изобщо не знаеш — Гюс отпи още кафе и намести шапката на главата си. — Чуй ме сега. Вътрешният отдел е напипал нещо за Марти Нилсен. Общо взето много интересно.

— Какво са открили?

— Всичко по реда си, синко. Много интересно, както ти казах, и мухоловците правят всичко възможно да предотвратят изтичането на информация от гнезденцето си. Но старият Гюс, всекиму приятел, никому враг, научи.

— Какво научи?

— Че ВО са открили сейф с петдесет хиляди долара. Нилсен го наел преди три месеца. Бил само веднъж там. Сложил парите и никога повече не се появил… Аз, значи аз бих ходил да го навестявам на всеки няколко дни, разбираш ли какво искам да ти кажа…

Гюс се усмихна цинично на дебелата туристка.

— Но това е безсмислено. Преди три месеца тя изобщо не ме познаваше.

— А може би изобщо не е била тя. Щом си във Вътрешния отдел, винаги ти се откриват възможности за нещо странично. Никой не ти гледа в ръцете. Щом си от ВО, няма защо да се боиш от ВО. Така ли е, или съм прав?

— Тя му е платила.

Гюс Моран вдигна рамене.

— Е, какво ли знам и аз? Аз съм само един стар градски каубой, който внимава да не падне от седлото.

— Ела, да се махаме оттук.

— Окей, партньор!

Вратата на раздрънкания севил ’80 се оказа сериозно препятствие за Гюс. Ясно беше като бял ден, че човекът не е в състояние да шофира.

— Искаш ли да те закарам? Нали знаеш какво се казва за приятели, които са оставили…

— Не съм пиян.

— Знам, само си помислих, че ще поискаш аз да те закарам, защото ти си имаш достатъчно грижи.

— В твоята скапана таратайка. Не, по дяволите. Не искам да излизам в пенсия по инвалидност. Искам пълна пенсия и хубав златен „сейко“.

Най-солидният аргумент на Гюс беше, че предната седалка на стария, разяден вече от ръждата кадилак е широка и удобна като диван в дневна. В мустанга напротив беше тясно като в корабна кухня.

— Добре де, ще те закарам с твоя сандък.

Гюс го погледна, дълбоко оскърбен.

— Този сандък, мойто момче, случайно е кадилак кабриолет. Да не мислиш, че ще те оставя да караш моя кадилак кабриолет? Няма да допусна откачен идиот като тебе да кара моя кадилак кабриолет.

— Гюс!

— Разкарай се, момчето ми, аз потеглям.

Той се намести с труд в колата си и запали мотора. Форсира го няколко пъти като драгстер, после включи на първа и потегли с трясък, оставяйки гъст облак дим след себе си. Ник продължи да чува мотора и скърцащите спирачки на стария кадилак поне още три преки. Той поклати глава и се помоли Гюс да се добере цял до дома си.

После тръгна бавно към колата си. Повтаряше си думите му, размишляваше за Катерин Трамел и Нилсен. Как ли бе установила контакт с него? Откъде е знаела, че той ще е в състояние да получи документите. Естествено, не съществуваше доказателство, че тя действително е получила делото от Нилсен. Единственото, което можеше да се обясни, бе мотивът на Нилсен: той е продал делото, понеже мразеше Кърън. Парите са били само дребно допълнение, нещо странично.

Ник така бе потънал в мислите си, че не забеляза как една кола зад него се отдели от бордюра и го последва. Чу я едва когато шофьорът подкара с пълна газ.

Никой шум не може да се сбърка с мотора на лотус на пълни обороти. Черната кола полетя по тясната улица като снаряд и се насочи към Ник. Той я зърна за миг едва когато го блъсна и преметна над лъскавия си покрив. Шофьорът закова рязко. Моторът изрева, колата потегли на заден ход право към Ник.

Този път той навреме отскочи встрани, хвърли се към мустанга си, преди лотусът да го е размазал на асфалта.

Сега вече шофьорът — Катерин ли беше? — явно реши, че два опита за убийство са достатъчни за една вечер. Колата се засили по улицата и зави надясно.

За секунда Ник се озова зад волана на мустанга и потегли разярен след нея.

Лотусът се движеше към Норд Бийч, справяйки се без усилие със стръмната отсечка. Пресече ярко осветената зона на баровете с монокини и порнокината на Бродуей, изкачи хълма Валехо, сетне Кърни и Грийн. Ник беше по петите му, моторът на мустанга ръмжеше с все сила.

Лотусът пое по Телеграф Хил, най-високата точка на ситито, толкова стръмен хълм, че някои от улиците му са чисто и просто дълги бетонни стълби. Ник здравата пришпори мустанга, заби в пода педала на газта и подкара по стъпалата. Той бързаше към една стратегически важна точка на върха на хълма, тясна права отсечка, където щеше да пресече пътя на другата кола.

Мустангът подскачаше по стълбите, ауспухът и заглушителят дрънчаха в земята, всеки шев на рамата пукаше, но мощният мотор все пак изведе колата до края на стълбата. Там Ник зави наляво, към Кърни.

Сега светлините на лотуса бяха право пред него, също като в игра на хлапета, но с два мощни автомобила. Ник натисна газта и полетя срещу лотуса. В последния момент тя загуби самообладание и опита да свърне встрани по тясната улица, но нямаше къде. С виещ мотор колата излетя над ръба на строителния изкоп за новия Москоне Сентър, преобърна се два пъти и се приземи на покрива си. Свършено бе с лотуса. И с Рокси също, както установи Ник няколко секунди по-късно. Беше се свлякла и висеше от отворената врата със счупен врат. Недалеч вече виеха полицейски сирени.

Ник Кърън се справи образцово с ролята на порядъчен гражданин, даде показания пред един полицай, който старателно ги записа в своя доклад и после му ги поднесе за подпис.

И все пак не беше обикновена злополука. Обикновените транспортни злополуки не се радват на вниманието на детективите Съливан и Морган от Вътрешния отдел или на лейтенант Уокър, шефа на отдел „Убийства“.

Уокър грабна показанията от ръцете на Ник и ги размаха под носа му.

— И тази глупост ти наричаш показания? И наистина смяташ да ги подпишеш?

— Защо не? — Ник пъхна цигара в устата си, запали я и размаха клечката. — Защо да не подпиша? Беше нещастен случай.

Уокър перна с ръка листа, сякаш искаше да накаже думите, които стояха там.

— Значи, ако съм те разбрал ясно, Кърън, ти без от каква особена причина се разхождаш из Норд Бийч и тази кола не иска да ти направи път. И после ми разказваш, че било злополука.

— Ами виж, Фил, аз наистина не мисля, че тя искаше да скочи долу…

— Дайте ми го за минута — намеси се Съливан.

Уокър го отстрани.

— Не ме разигравай, Ник — каза той спокойно. — Нямам причини да ти слагам примка на шията.

Съливан отново се намеси.

— Пълното име на загиналата е Роксана Харди. Последен адрес — някаква дупка в Кловърдейл. Не е задържана, не е осъждана, съвсем нищо. Колата е регистрирана на името на Катерин Трамел… — той шумно затвори бележника си. — Светът е малък, а, Кърън?

Уокър погледна Ник, като че иска тук и сега да му види сметката.

— Значи я познаваш?

Ник вдигна рамене.

— Гюс и аз говорихме с нея в къщата на Трамел. Записахме името й и това бе всичко.

Уокър беше на косъм от избухването.

— Ти й записваш името и ето че след това идва невероятната изненада — тя се засилва с колата си към пропастта и предава богу дух пред очите ти. Това ли се опитваш да ми пробуташ? Искаш да ти вярвам!

Ник хвърли фаса в калта.

— Това е всичко, което знам.

— Тогава върви по дяволите! По дяволите, Ник! — Уокър се отдалечи гневно, но после спря и прибави: — И да знаеш, че сам си го направи. Съвсем сам.

— Знам това, лейтенант.

— Казах ти да стоиш далеч от Трамел. Това беше заповед.

— Да, но не ми каза да стоя далеч от колата й.

— Задник! — изръмжа Уокър.

— Вие явно вече сте загубили контрол над себе си, Кърън — каза Съливан. — Бих искал да дойдете утре сутрин в девет в кабинета на доктор Гарнър.

— А така ли? И на кого, братлета, смятате да продадете този път експертизата ми? На „Нешънъл Инкуайър“ ли?

Двама служители от моргата измъкнаха трупа на Рокси от колата. Мъртвите й, невиждащи очи бяха широко отворени и гледаха право към Ник.

Глава шестнадесета

Ник си легна рано, трезв и сам, и изглеждаше отпочинал и овладян, когато на другата сутрин се озова в полицейското управление. Бет го очакваше в стаята за разпити, но не беше сама. До нея на масата седяха двама мъже, единият, дребен с оредяла коса, приличаше на счетоводител. Другият имаше сребристобяла коса и доста лъскав вид, зъбите му явно бяха поддържани, а на китката му проблясваше скъп „Ролекс“. Ник не беше срещал още холивудски агент, но точно така си представяше подобен тип. Обаче двамата мъже бяха психиатри, едри риби, поканени, за да му устроят психосеанс трета степен.

Достатъчен му бе един поглед към тях, за да усети как гневът се надига в него и самообладанието му се стопява.

— Това е доктор Майрън, Ник — каза Бет Гарнър, сочейки счетоводителя. — А това доктор Мак Елуайн.

— Хубави имена — заяви мрачно Ник.

Тримата доктори се усмихнаха принудено.

— Те бяха помолени да ми помогнат.

— А, значи са били помолени? Искате да кажете, че не сте ги помолила сама. Те са ви били натрапени от друга една личност или личности, така ли е?

Никой от докторите не си направи бележка, но почти можеше да се чуе как преценката им започва да се оформя: агресивен, враждебен, конфликтен, несговорчив, не признава авторитети.

— И двамата са изтъкнати експерти, Ник. Ценя техните познания и мнението им. Радвам се, че ще ми помогнат.

— Защо не седнете? — предложи доктор Майрън.

— Страхотна, идея — отвърна язвително Ник. — Радвам се, че помислихте за това, докторе. Никога нямаше да се сетя сам.

Докторите отново наподобиха по една измъчена усмивка. Ник седна и те се загледаха в него. Той също се втренчи мрачно в тях. Най-сетне Мак Елуайн наруши мълчанието:

— Ник — рече той меко, — доктор Гарнър ни осведоми, че напоследък сте имали трудности да обуздаете темперамента си. Така ли е?

— Само спрямо една личност — каза Ник.

— Мислите ли, че лейтенант Нилсен е заслужавал да умре? — попита доктор Майрън.

— Дали е заслужавал да умре? — Ник безпомощно вдигна ръце. — Кой съм аз, че да решавам това?

— Но не изпитвате угризения?

— Угризения? Бих изпитвал угризения, докторе, ако имах нещо общо със смъртта му. А случаят не е такъв. Може би искате да знаете дали съжалявам за смъртта му? Е, аз не познавах достатъчно добре този човек. Да кажем, че няма да ми липсва.

— Но изпитвате известна радост от смъртта му? Може ли да се каже така?

— Това, докторе, е некоректна формулировка. Никой, никой нормален човек, не изпитва радост от смъртта. Аз поне не — Ник решително скръсти ръце пред гърдите си.

Мак Елуайн хвърли измъчен поглед към колегата си и реши да опита по-иначе. Той заговори любезно и доброжелателно с топла усмивка, откриваща хубавите му бели зъби.

— Кажете ми, Ник, когато си спомняте детството си, приятни ли са спомените ви, или някои от тях ви потискат?

Цяла половин минута Ник стоя срещу инквизитора си, смаян и разгневен. Удаде му се да потисне гнева, но не и изумлението си.

— Е, добре — каза той спокойно и прямо. — Първо: не си спомням вече колко често онанирах, но беше често.

Бет Гарнър затвори очи и поклати глава. Ник Кърън никога нямаше да се стегне, никога нямаше да научи правилата на играта.

Гласът на Ник се усили:

— Второ, не мразех баща си, дори след като пораснах достатъчно, за да знам какво, правят с мама в спалнята.

— Ник — прошепна Бет, — моля те!

— Остави ме да си излея душата. Трето, не поглеждам в клозета, преди да дръпна водата. Четири, не се напикавам в леглото от доста години вече.

— Ник! — закле го, Бет.

— И пето, вървете на майната си, защото аз сега смятам да си ходя!

Ник скочи и излетя от стаята. На вратата той чу доктор Майрън да казва:

— М-да!

Бет веднага изтича след него, опита се да го настигне по коридора. Сграбчи го за ръкава на сакото, разгневена и обидена.

— Какво, по дяволите, ти става? Само се опитвам да ти помогна. Защо не искаш да ти помогна?

Ник дръпна ръкава си и продължи да крачи по коридора.

— Не ми е притрябвала помощта ти. Нямам нужда от никаква помощ. Не разбираш ли?

— Обаче имаш — настоя Бет. — Нещо не е наред с теб. Ти спиш с нея, нали?

Той спря и се обърна към нея.

— Откъде този интерес към Катерин Трамел, Бет. Да не би да ревнуваш?

— Ти ме интересуваш, не тя. Тя съблазнява хората. Манипулира ги. Тя е способна на всичко.

— Мислех, че едва я познаваш.

— Познавам този тип. Аз съм психолог, забрави ли това. Достатъчно често съм анализирала хора като нея.

— А, нашата психоложка! Това означава, че и ти манипулираш хората, не е ли така, Бет. Ти си практикуваща психоложка. Значи вършиш същото, но по-добре от нея. Така ли е? — той се обърна и продължи по коридора, но този път Бет Гарнър не го последва.

— Жал ми е за теб, Ник — поклати глава тя и се отдалечи в противоположната посока. Очевидно не можеше да направи нищо повече за него.

Той стигна къщата на Катерин в Стинсън малко преди един следобед. Гъстата мъгла над магистралата пречеше на движението. Непрогледна пелена беше скрила скалния бряг, обвиваше вилата и я откъсваше напълно от океана.

Къщата изглеждаше пуста, но отпред бе паркиран белият лотус. Дори и да не беше там, Ник знаеше, че ще открие Катерин в Стинсън. Стинсън беше нейното убежище, нейното скривалище, бункерът й, кулата й от слонова кост.

Никой не отвърна на чукането. Той отвори колебливо вратата.

— Катерин?

Никакъв отговор.

Вътре беше тъмно, всички завеси бяха спуснати пред ослепителната белота на мъглата. Къщата изглеждаше завладяна от тъга и изпълнена с такава плътна тишина, та му се стори, че може да я докосне с ръце.

Ник спря в тъмния коридор и се ослуша. Тишината нарушаваше един-единствен звук, леко скърцане на всеки няколко секунди, равномерно като хода на часовник. Той тръгна през коридора по дирите на шума, спирайки на всеки няколко крачки, за да се ослуша.

Катерин седеше в люлеещия се стол в ъгъла на хола и го поклащаше плавно напред-назад. Тя погледна Ник с големи, зачервени очи. Косите й бяха разбъркани, страните й хлътнали. Очевидно не беше спала, а лицето й беше мокро от сълзи.

Тя отклони поглед от него й заговори колебливо. Самоувереността, хладнокръвното й спокойствие и невъзмутимост бяха изчезнали, заместени от угризения и тъга.

— Когато вчера ти си тръгна, аз се върнах в къщата. Тя ме изгледа толкова странно. Излезе веднага след теб. — Катерин прокара пръсти през разбърканите си коси. Сетне поклати бавно глава. — Не трябваше да й разрешавам… не трябваше да я оставя да гледа онази нощ. Но тя искаше да ме гледа. Казваше, че иска винаги да ме гледа. През цялото време.

Тя отново се обърна към него, изгледа го със същия поглед, който той бе забелязал при първата им среща.

— Тя се е опитала да те убие, така ли, Ник?

Той не отговори веднага.

— Харесваше ли ти да те гледа?

— Да не мислиш, че аз съм й казала да те убие.

Той беше стигнал до извода, че вече знае отговора на този въпрос. Поклати глава.

— Не, не мисля, че имаш нещо общо с това.

Катерин погледна към океана.

— Всеки, когото обичам… умира.

Ник се наведе над нея и сложи ръце на раменете й, мачкайки ги със силните си пръсти. Тя потрепери от докосването му. Ръцете му се плъзнаха надолу, отвориха блузата й, погалиха нежно гърдите й.

— Аз не съм мъртъв — каза той.

Катерин се потърка в ръката му като котка.

— Моля те — прошепна, — моля те, прави любов с мен.

Единствената светлина в хола идваше от камината. Проливен студен дъжд, връхлитащ откъм океана, плющеше по покрития с шиндел покрив на къщата и обливаше прозорците. Любовта им беше страстна както преди, но без болка и лоши игри. Беше упоителната, хармонична любов между двама, които се обичат, а не дива схватка на еротични съперници.

Катерин се сгуши в ръцете му, доволна, но и обзета от меланхолията, която понякога идва след любовния акт заради връщането в реалния свят. Тя мълча дълго, после прошепна:

— За какво мислиш?

— Мислех… мислех, че не съм прав.

— Не си прав?

— За теб. За Рокси.

— Рокси?

Той я целуна леко по челото.

— Мисля си, че може би тя го е убила.

Катерин трепна.

— Да е убила Джони? Защо? За да ме засегне? Тя не би направила такова нещо. Тя ме обичаше. Тя никога не би ми направила нищо лошо, никога…

— Ревнуваше те от мен. Може да те е ревнувала и от Джони.

— Не — каза твърдо Катерин. — Това не беше в стила й. Тя никога не ревнуваше. Поне преди теб. Това я възбуждаше.

— Жалко, че не можем вече да я попитаме.

Катерин се обърна, главата й остана на рамото му, косите и се пръснаха по гърдите му.

— Не ми върви с жените…

Ник се подсмихна.

— И на мен. Поне досега.

Тя не обърна внимание на закачката му.

— Имаше едно момиче в колежа… веднъж спах с нея… — Катерин сложи ръка на устата си, като че искаше да си попречи да продължи.

— И какво се случи — попита Ник. — Какво направи тя? Неприятности ли имаше?

Тя поклати глава.

— Това момиче се побърка по мен. Непрекъснато ми правеше снимки. Боядиса си косите като моите. Обличаше се като мен. Непрекъснато ме преследваше. Лиза коя беше… Лиза Оберман — тя потръпна при спомена. — Беше ужасно…

Ник погали косите й.

— Нали каза, че няма да правиш признания?

Катерин го погледна в очите.

— Никога не съм го правила. Никога досега.

Когато се събуди, слънцето вече грееше в прозореца. Беше сам и името Лиза Оберман бръмчеше упорито из главата му като муха в буркан. Огледа се за някаква бележка от Катерин, но не откри нищо. Полежа съвсем тихо и се ослуша. Никакъв шум не идваше от къщата, само вълните се разбиваха неспирно в брега.

Той стана, облече ризата и панталона си и тръгна да я търси. Тя не беше в къщата, не беше и на верандата, бдяща над вълните. Лотусът стоеше на входната алея. Катерин трябваше да е някъде наблизо.

Спусна се по скалистата пътека към брега, но го намери пуст. Надзърна в малката плажна кабина, отдалечена на няколко крачки от линията на брега. Нямаше и следа от Катерин. Ник обаче беше сигурен, че ще се появи отнякъде. Въздъхна и се загледа в океана, обърнал лице към слънцето, отпочинал и доволен.

Внезапно някой го блъсна силно отзад.

Той реагира светкавично, преметна нападателя през раменете си, хвърли го на пясъка и притисна гръкляна му с коляно.

— Ник! — изкрещя Катерин. — Спри!

Просната на пясъка, тя се усмихваше уплашено.

Ник си отдъхна облекчен, че е било лоша шега, а не истинско нападение.

— Господи, колко си нервен — засмя се тя.

Макар и с неудоволствие, той трябваше да признае, че е права.

— Пак ли игрички?

Тя потърка глава в пясъка.

— Край на игричките. Игричките свършиха. Пусни ме.

Ник се отдръпна и й помогна да стане, изтупвайки пясъка от джинсите й. Катерин разтърси глава като куче, което се отърсва от вода. Изкачи се по брега и се отпусна в един от тръстиковите столове пред кабината.

— Край на игрите — повтори. — Обещавам.

— Обещаваш ли? Тогава разкажи ми за Нилсен.

Очите й заблестяха весело.

— Бих могла, но знам, че няма да ми повярваш.

— Опитай поне.

Катерин вдигна рамене и заразказва делово.

— Открих името му в стаята на „Хроникъл“ за теб. Свързах се с него и сключихме сделка. Петдесет хиляди долара в брой, на последното той държеше особено, срещу които получих досието ти. Служебното и психиатричното. Всичко, което имаше.

Ник стисна зъби.

— Кога?

— Около три месеца преди да те срещна за пръв път.

— Защо?

— Знаех за теб от вестниците. Четох за изстрелите. Стана ми интересно. Реших да напиша книга за един детектив, който много прилича на теб.

— Бих казал, съвсем като мен.

— Търсех материал за моя персонаж — каза тя припряно. — Това е всичко.

— И си платила петдесет хиляди долара за един персонаж — не повярва той.

Тя изобщо не опита да се оправдае. Уязвимостта от предната нощ беше изчезнала под обичайната й самоувереност.

— Бих платила и повече. Исках да зная всичко за теб. После ти сам дойде. След като убиха Джони. Това беше шанс да опозная по-добре героя си.

— А какво ще кажеш за последната нощ? — настоя Ник. — Какво ще кажеш за последната нощ? Пак ли беше проучване? Може би просто си опознавала по-добре героя си.

Няколко дълги секунди Катерин се взира в лицето му, после отмести поглед.

— Може би губя интерес към книгата и към героя. Може би се уча да харесвам реалността.

— Истина ли е това?

— Не ми ли вярваш?

— Не знам — отвърна Ник.

— Ще те убедя.

Тя преметна ръце през шията му и го целуна продължително. Топлината на целувката затрептя по устните му. Заля го вълна от нежност. Той притисна Катерин към себе си и я целуна. Безжичният телефон в кабината иззвъня. Тя опита да се освободи, но той я спря:

— Остави…

Катерин се измъкна и вдигна телефона, вслуша се за момент, после подаде слушалката на Ник.

— За теб.

— Кой е?

— Гюс. Оня Гюс, който не ме обича.

Той взе слушалката, а тя се уви около него, зацелува го леко по лицето, докато той се опитваше да говори с партньора си.

— Катерин твърди, че не я харесваш, Гюс. Не мога да повярвам, ти можеш ли?

— Права е — изсъска Гюс. — Не ти ли е забила вече шилото за лед?

Ник опипа с ръце тялото си.

— Не. Още не.

— Какво каза той? — полюбопитства Катерин.

— Пита дали вече си ми забила шилото.

— Много смешно.

— На нея не й е смешно, Гюс.

— Не ми пука как й е на нея. Нали знаеш приказката, че хората се познават по приятелите им, Ники.

— Не вярвам в нея — отвърна Ник.

— Тъй ли? И защо?

Ник се усмихна.

— Нали ти си ми приятел, Гюс.

— Ще повярваш приятелче, понеже ще ти докажа, че си на погрешен път.

— Тъй ли? И как смяташ да го направиш?

— Чуй сега, Ник Малоумнико Кърън, ти току-що получи безплатен билет за едно очарователно местопрестъпление.

Ник усети, че му се свива гърлото.

— Велики боже! Сега пък кой, Гюс.

— Какъв удар за теб, а, синко? Успокой се, няма произшествия. Случило се е преди дълго време. Но ако питаш мен, е много актуално. Харесва ли ти тази дума? Актуално!

— И къде е това очарователно и актуално местенце?

— В екзотичния Кловърдейл, моето момче. Качвай се в смешното си автомобилче и потегляй по прекрасния 101 към Кловърдейл. Ще се видим там след два часа в полицейската станция. — Гюс се изкикоти и хлопна слушалката.

Глава седемнадесета

Кловърдейл не е най-скучният и невзрачен град в Северна Калифорния, но с положителност може да претендира за място сред първите десет от тази категория. Той се намира в окръг Сонома и е последното голямо населено място преди Мендосино. За разлика от другите градове в този район като Гейсървил, Хелдсбърг и самия Сонома, Кловърдейл няма абсолютно никакви забележителности.

Окръг Сонома е прочут винарски край. Много от градовете и селата притежават онази неуловима европейска атмосфера, която отличава винарските райони. Но в Кловърдейл не отглеждат лозя. Там се произвеждат предимно млечни продукти и единствената особеност на града е фактът, че шосе номер 101, лишената от всякаква прелест северо-южна артерия на щата, е и централна улица на града. Около него се нижат, паркинги за тирове и места за бърза закуска, павилиони за стриптийз и мотели.

Изобщо Кловърдейл изглеждаше най-невероятното място за убийство, поне за такова ексцентрично убийство, каквото Гюс твърдеше, че е надушил.

Ник вече навлизаше в града, когато се сети, че съвсем наскоро е чул да се споменава Кловърдейл. Беше през нощта на опасния му дуел с Рокси. Един от Вътрешния отдел беше идентифицирал Рокси като Роксана Харди. Ник почти чу гласа на Съливан: „Последен адрес — някаква дупка в Кловърдейл. Не е задържана, не е осъждана“. Това внезапно и непредвидено пътешествие в Сонома трябва да беше свързано с нея.

Ник завари Гюс пред полицейската станция на главната улица. Облегнат на смачкания калник на огромния си стар кадилак, той гризеше една мазна фахита, купена от крайпътен павилион в хубавия център на Кловърдейл.

— Добре, че дойде, момчето ми — Гюс Моран смачка мазната хартия от сандвича и я захвърли. Не че не го бе грижа за чистотата на Америка. Просто мислеше, че за Кловърдейл отдавна вече е късно.

— За какво става дума, Гюс? За какво, освен за Рокси?

Гюс вдигна показалец като гимназиален учител.

— Какво проницателно момче имам за партньор. Сам ли се сети за всичко, мъничкият ми?

— За всичко освен за това, какво по дяволите правим тук.

— Чакай да позная, момчето ми. Обзалагам се, че си прекарал миналата нощ в чукане на онази Катерин Трамел, нали така? Е, докато ти си чукал нея, аз бях в управлението и чуках въшливия компютър, обаче открих разни неща. Информацийки, които не са за теб, но хайде от мене да мине. Реших, че ще ти бъде вместо прощален подарък.

— Прощален ли? Къде отивам?

— Ще видим, Ник, веднага след като тази сбъркана дама ти забие едно хубаво остро шило за лед в гърлото. На небето ли, в ада ли, не ме питай. Но мога да погадая.

— Ти днес май си в настроение, Гюс.

— Да, това е нещо, което жените много харесват у мен — чувството ми за хумор.

Той тръгна по стъпалата на полицейската станция.

— Хайде, Ник, да не караме любезните полицаи да ни чакат.

Оказа се полицайка, сержант Джанет Кушман с нейната служба за младежката престъпност в района на Кловърдейл.

— Най-ужасното нещо, което се е случвало при нас — каза тя. Преди случая Роксана Харди всички младежки престъпления бяха кокошкарски истории — разходки с крадени коли, обири на автомати за шоколад и разни такива. Все в стила на петдесетте… — Ник и Гюс кимнаха с разбиране. Спомниха си своята собствена младост. — Този случай беше причината да се създаде моят отдел. Когато Роксана Харди уби своите братя, всички бяха сигурни, че Кловърдейл ще бъде залян от вълна на младежка престъпност, и така започнахме. Обаче не последваха други убийства. Най-често си имаме работа с изнасилвания.

— Бихме ли могли да видим досието, сержант?

Джанет Кушман вече се беше погрижила за това.

Тя им го подаде през писалището.

— Заповядайте. Но не може да го снимате без разрешение на шефа.

— Няма проблеми — обеща Ник.

Първото, което извади от сивата папка, беше черно-бяла моментална снимка на две малки момчета, легнали в нещо като мръсна локва в един двор. При по-внимателно вглеждане локвата се оказа кръвта на момчетата, по чиито тънки вратлета можеха да се различат зеещи рани от бръснач.

Ник имаше много опит с трупове, а също и с безпощадните гланцирани фотографии на жертвите. Но в тази снимка имаше нещо, от което му се повдигна. Беше бруталността на сцената: дете срещу дете в тиха градинка. Жертвите бяха на около седем и девет години. Имаше и снимка на Рокси, но тя не беше от полицейския фотограф, а от семеен албум — момиче с плитки и с шини на зъбите се усмихва дръзко в обектива.

— На колко години е била, когато го е направила — попита той Джанет Кушман.

— На четиринадесет. Както ви казах, най-голямото престъпление на малолетен в този край. Трябвало е да почака четири години с убийствата, ако е искала да застане пред съда като пълнолетна.

— Но Съливан каза, че тя няма никакви…

— Не е била арестувана. Не е била съдена. Пратили са я в поправителен дом. Нещо като малък „Атаскадеро“ — само за деца.

„Атаскадеро“ беше калифорнийското щатско заведение за душевноболни престъпници.

— Не я открих в картотеката на арестите — обясни Гюс. — Приложих малко креативно мислене. Прегледах делата на щатските здравни служби и я потърсих при настанените в болнични заведения.

— И как ти хрумна това?

— Как ли? Ами то си й личеше, че е халосана, затова се сетих какво да правя, синко. Знаех си, че е регистрирана някъде като халосана. И без това нямах по-добро занимание миналата нощ — добави той многозначително.

— Имала ли е мотив? — попита Ник и в същия момент се ядоса на въпроса си. Макар и убийство, то все пак беше извършено от дете. Не можеше да се говори за мотив.

Гюс се изсмя.

— Мотив? Ами да, направила го е за парите от застраховката.

Джанет Кушман не намери нищо смешно в случая. Тя погледна с укор Гюс.

— Роксана казала, че тя самата не разбира. Само допреди минута си играела спокойно с тях. И в следващия момент им прерязва гърлата с бръснача на баща си… Някакъв неудържим импулс… — сержант Кушман вдигна рамене — … бръсначът просто се случил наблизо…

Гюс и Ник погледнаха изненадани полицайката. Те вече бяха чували тази история, съвсем същата история — от чаровна възрастна дама на име Хейзъл Добкинс, по една случайност също приятелка на Катерин Трамел. Гюс си измърмори нещо тихо. Прозвуча като: „Проклети откачалки!“

— Искате ли копие? — попита Джанет Кушман. — Трябва да спипам шефа, преди да е отишъл да обядва.

— Не — обади се Ник. — Не мисля, че ще ни потрябва.

— Благодаря, сержант — каза Гюс. — Благодаря за помощта. Май е време да си вървим.

Те излязоха от полицейската станция и тръгнаха към колите.

— Представа си нямам какво по дяволите става — рече Ник.

— Не е ли страхотно, синко? На тази млада селянка, на тази Роксана Харди очевидно й писнало от малките и братчета и взела та ги разкарала, и то веднъж завинаги. Съвсем като старата Добкинс. Само дето Рокси не използвала сватбения си подарък. Просто взела бръснача на татко…

— Но защо?

Гюс се облегна на очукания калник на кадилака.

— Има ли значение? Хейзъл, Рокси, тази префинена, богата Катерин Трамел… — той поклати глава и се засмя. — Господи, какво трио! Какво ли си разказват вечер край лагерния огън!

Клатейки тъжно глава, Гюс се вмъкна зад волана на охтичавата си бензиногълтачка.

— Я, кажи, виждал ли си някой неин приятел, който още не е убивал? — Той блъсна вратата. — Ще трябва да признаеш, че не е съвсем в ред тази млада дама. — Огромният мотор изръмжа. — До скоро, Ник.

— Аз вече не съм съвсем сигурен, че го е направила тя — извика Ник през шума на мотора.

Гюс изпръхтя ехидно и му отправи поглед, изпълнен със състрадание.

— За коя от нашите три сърдечни приятелки говориш, момчето ми. Знаем, че старата Хейзъл го е направила, знаем, че младата Рокси също го е направила. А другата… е, другата си има хитра университетска… която ти е размътила мозъка. Както казах, до скоро, скъпи мой. — След което Гюс Моран подкара колата си и се вля в движението по главната улица.

Ник го последва и остана зад раздрънкания кадилак през целия път към Марин. Когато двучленният им конвой наближи Сан Рафаел, Гюс Моран зави и пое по разклонението за Голдън Гейт Бридж и Сан Франциско, нареди се заедно с останалите коли на опашката за моста. Ник понечи да го последва, когато погледът му се спря на една зелена табела: Ричмънд, Олбани, Бъркли.

Той импулсивно зави надясно към Бъркли и кампуса на най-реномирания университет в Калифорния, който бе посещавала Катерин Трамел. Възможно беше, но само възможно да се открие нещо от академичното й минало. Нищо чудно да има и информация за Лиза Оберман, студентката, която някога така измъчила Катерин.

Пътят от Сан Рафаел към Бъркли не е лишен от природни забележителности. От моста Ричмънд — Сан Рафаел се открива величествена гледка към залива Сан Пабло вляво и безбрежната синева на залива Сан Франциско вдясно. Ако от моста се погледне към Сан Рафаел, се вижда великолепната местност по течението на канала с къщите на милионерите, но и, съвсем не на място, непристъпните стени на затвора Сан Куентин, отделен от скъпите домове, магазини и кейове със санитарния кордон на междущатско шосе номер 580. Ник отдавна беше престанал да брои колко хора е пратил в затвора Сан Куентин, но си спомни, че женското крило дълги години е подслонявало Хейзъл Добкинс.

Забележителностите свършиха с вълнолома Шеврон. После Ник прекоси градовете-спални Ричмънд и Олбани, остави зад себе си Колодрума и Голдън Гейт Фийлдс и пое по Юнивърсити Авеню, разклонението, което води към университетския град.

В някои части на града Бъркли времето сякаш беше спряло към края на шестдесетте години. По улиците се влачеха хипита, облечени в гащеризони и батикови тениски, стените бяха покрити с останки от плакати и манифести, които настояваха за безплатно здравеопазване, грижа за бездомните и критикуваха американската външна политика в Централна Америка, в Африка и Близкия изток. Бъркли беше решен да остане самотен пост на радикализма в САЩ, макар че всичко това изглеждаше твърде архаично. Повечето хипита явно бяха прехвърлили петдесетте и Ник ясно си представи как тези посивели ветерани на контракултурата се събират, за да изпушат една цигара марихуана и да си спомнят славните времена от Пипълс Парк, Похода към Вашингтон и Деня на гнева, също като ветерани от войната.

Той паркира в Банкрофт и се отправи към кампуса. Тук нещата бяха по-различни. Повечето студенти бяха заети главно със следването си. Озовали се благополучно в този голям университет, те старателно се трудеха за добри оценки и още отсега си правеха сметки за високоплатени длъжности. Модата на работните комбинезони и батиковите блузки тук вече беше отминала, студентите се обличаха чисто и спретнато.

Спроул Пласа предлагаше обичайната колекция от ексцентрици и скитници, но и те всъщност бяха вече твърде стари, за да минат за колежани. Истинските студенти поглеждаха заинтригувано плакатите с Исус и момчето, което с пълно гърло пееше песни на Франк Синатра, и отминаваха забързани за семинара си по икономика.

В кампуса беше приятно и спокойно. Високи евкалипти засенчваха дългите алеи, Ник повървя с удоволствие по тях, оглеждайки благосклонно хубавите студентки. Попита една от тях за пътя и получи желаната информация плюс очарователна усмивка в добавка. Ако имаше време и настроение, той би поканил момичето на чаша кафе, но сега го чакаше работа.

Дуайнъл Хол, както узна, беше главната административна сграда с регистъра на всички студенти. Той показа полицейската си карта и служителката — млада жена на около двадесет години, работеща студентка по всяка вероятност — включи един компютър.

— Нуждая се от информация за една бивша студентка — обясни Ник. — Лиза Оберман.

— Имате ли годината? Документите са подредени, по години.

— Мисля, че е било някъде около 82-ра или 83-а година.

— Мислите? — натърти жената. Ник забеляза огромен учебник по биология, разгърнат до компютъра. Тя явно се дразнеше от това ченге, което й пречеше да учи. Все пак пръстите й затанцуваха по клавиатурата.

— Има няколко Оберман — обади се тя след малко. — Андреа К., Ендрю У… — очите й се плъзнаха по колоната от имена на екрана — Доналд М., Марк У… Съжалявам, няма Лиза Оберман. Сигурен ли сте за годината?

— Катерин Трамел каза, че е завършила през 83-а година и че тази Лиза Оберман е била тук по същото време.

— Как беше другото име?

— Трамел — отвърна Ник. — Катерин Трамел.

Тя вкара данните в компютъра и кимна, когато името на Катерин се появи на екрана.

— Имаме Трамел. Но не и Лиза Оберман.

Ник се обърка. Би могъл да се закълне, че Катерин не го лъжеше. Отвращението й при спомена за тази вманиачена Лиза Оберман беше твърде силно, твърде истинско, за да е симулирано. Защо да лъже за такова нещо? Както много други неща при Катерин Трамел и това нямаше никакъв смисъл.

— Трябва да има Лиза Оберман — настоя той. — Може ли да има някаква грешка?

Младата жена го погледна хладно.

— Само ако вие я правите.

— Благодаря — каза той. — Много благодаря.

— Няма защо — отвърна тя и отново се върна към учебника си.

Ник пое право към къщата на Катерин на Дивисадеро и я завари да излиза със слабата, изпита Хейзъл Добкинс. Той насочи колата си към бордюра и спря пред входа.

Катерин не изглеждаше изненадана.

— Хейзъл. Това е Ник. Разказах ти всичко за него, помниш ли?

Хейзъл кимна и се усмихна объркващо.

— А, вие сте Стрелеца, нали? Как сте?

Ник остана с впечатление, че възрастната дама го приема като свой човек, сякаш са свързани с невидима връзка: връзката между онези, които са отнели човешки живот. Оставаше само да го поздрави със заговорническо ръкостискане.

— Благодаря, добре. — Той се обърна към Катерин: — Трябва да говоря с теб за минута.

Катерин посочи на Хейзъл лотуса, паркиран пред къщата.

— Миличка, защо не се разположиш в колата? Ей сега ще дойда.

— Окей. Довиждане, Стрелецо — рече Хейзъл любезно.

Ник изчака да се отдалечи достатъчно и се обърна към Катерин, клатейки глава.

— Ти наистина си падаш по убийци, а? Знаеш ли, че Рокси…

Катерин го прекъсна.

— Естествено, че знаех.

— И това не ти пречеше? Или може би я правеше още по-екзотична в очите ти. По-желана?

— Знаеш много добре, че пиша за необикновени хора.

— Едно е да пишеш — каза той, — но да ги каниш в леглото си е съвсем друго нещо.

— Понякога моето проучване ме сближава с тези необикновени хора. Случва се, нали знаеш.

— Случва се, по дяволите.

— Случи се и с теб.

— Не е същото.

— О, хайде сега… Ти беше очарован от, мен. Аз съм очарована от убийците. Да убиваш не е като да пушиш. С това не може да се престане.

— Какво по дяволите искаш да кажеш?

Тя го целуна по бузата — топла, направо съпружеска целувка.

— Трябва да вървя. Обещах на Хейзъл да я върна у дома преди шест. Тя страшно обича криминалната хроника.

— А, така ли? Може би се надява да види някой познат…

— Не мога да говоря сега с теб — каза Катерин и тръгна към колата.

— В Бъркли не е имало Лиза Оберман по твое време — подхвърли той зад гърба й.

Тя се закова на място.

— Какво си правил? Шпионираш ли ме? Защо?

— Проучване — отвърна Ник.

Катерин се вмъкна зад волана на лотуса и запали. Стъклото се спусна беззвучно.

— Нямаше Оберман, така ли?

— Точно така.

— Е, тогава защо не опиташ с Лиза Хоберман.

Тя включи на скорост, форсира мотора няколко пъти и се засили надолу по улицата.

Телефона вдигна същата жена. Тя го позна, той нея също, но и двамата се направиха, че се чуват за пръв път. Обаче нейният глас бе изпълнен с триумф — той беше допуснал грешка, точно както тя предположи. Оберман, Хоберман — грешка, каквато често се случва, и все лак тя чувстваше възвишено удовлетворение.

— Да, има Хоберман, Лиза, от септември 1979 до май 1983 година.

— Добре… — Ник запуши едното си ухо заради шума на улицата. — Дайте ми всичко, което имате.

— Искате ли оценките?

— Всичко друго, само не тях.

— Мога да ви кажа къде е живяла, кои курсове е посещавала… друго като че ли няма…

Ник действително не изпитваше любопитство към бележките на Лиза Хоберман, не му трябваше и адресът й отпреди десет години. Имаше нещо обаче, което би могло да му свърши работа, един деветцифрен ключ за живота на всеки американец.

— Имате ли номера на социалната й осигуровка? — попита той.

— Да — студентката му продиктува номера и той го записа в бележника, който държеше в задния джоб на панталона си.

— Много съм ви задължен — каза той накрая.

Окачи слушалката, излезе от телефонната кабина и спря за момент, обмисляйки следващата си стъпка. Искаше да научи повече за Лиза Хоберман и знаеше къде може да получи тази информация. Проблемът се състоеше в това, че нямаше достъп до компютрите в полицейското управление. Сигурен беше, че компютърният му кодов номер вече е невалиден, а и да не беше, той не можеше да рискува да остави името си. Всеки, който се включваше в системата, биваше регистриран. Трябваше му съучастник, който може да си държи езика зад зъбите.

Най-близкият до ума кандидат беше Гюс Моран, но въпреки всички ругатни, които Ник изрече в телефона, никой отсреща не вдигна слушалката. Той напусна телефонното си убежище и провери във „Фургона“ и „Макс“, обаче и на двете места не откри Гюс.

Това означаваше, че трябва да опита резервния вариант. Андрюс му беше помагал вече, може би щеше да го стори още веднъж. Това едва ли щеше да го очарова, но Ник реши, че случаят си заслужава да опита.

Андрюс беше в „Тен-Фор“ в компанията на две ченгета, които Ник не знаеше по име. Те не бяха от отдел „Убийства“ за щастие и едва ли щяха да се почудят на внезапния му интерес към Андрюс. Обаче Ник можеше да се обзаложи, че са в течение на собствените му проблеми.

Той успя да отведе Андрюс достатъчно далеч от пиещите му приятели.

Сам, ще ми направиш ли услуга…

В помещението на отдел „Убийства“ нямаше жива душа, което бе добре дошло и за двамата. Затаил дъх, Андрюс се промъкна като взломаджия през големия, тънещ в безпорядък офис и запали само една лампа.

— Трябва да съм откачил напълно — замърмори той. — Това може да ми струва един ритник в задника… Да ти давам информация… точно на теб, дето дори не трябва да припарваш тук. В тази проклета сграда…

— Никога няма да забравя това, Сам, наистина. Никога не забравям услугите.

— Единствената услуга, която ще можеш да ми направиш, Ник, е да ми потърсиш място в най-близката скапана автомивка, в която ще отидеш да работиш. Тъкмо ще сме пак заедно, след като ни изритат оттук.

— Ей, защо се впрягаш. Трябва да е хубава работа. Чист въздух… срещаш интересни хора.

— Моля те — изхленчи Андрюс, — поне си затвори устата. — Той седна зад компютъра и подаде кода си.

— Добре — прошепна Ник, втренчен в екрана — потърси шофьорската книжка на Лиза Хоберман — и той издиктува по памет номера на социалната й осигуровка.

Андрюс въведе информацията и големият изкуствен мозък се зае със задачата си. След малко на екрана се появиха думите: Подновена 1987 г. — Елизабет Гарнър, Куинстън Драйв, 147, Салинас, Калифорния.

Ник едва не извика, когато видя името. Отвращение и ужас се надигнаха в него, но той ги потисна и поне външно остана спокоен.

— Дай книжката й, Сам, ако обичаш!

Андрюс натисна съответните клавиши и на екрана се появи компютърното копие на шофьорската книжка. От снимката гледаше строго психоекспертката, чийто живот беше така тясно свързан с Ник.

— Ей! — ахна Андрюс. — Това да не е доктор Гарнър?

— Да. Върни на 1980-а, моля те.

Десет години по-старата снимка беше много различна, естествено. Бет изглеждаше по-млада и не толкова изискана — по това време е била все пак студентка. Но не тази беше най-очебийната разлика. Сегашната Бет Гарнър имаше тъмнокафява коса с блестящ кестенов цвят. Бет Гарнър отпреди десет години имаше руса коса на едри златни вълни и дори на неясното копие се виждаше, че цветът е досущ като на Катерин Трамел.

Глава осемнадесета

Бет Гарнър не изглеждаше особено изненадана, когато, завръщайки се същата вечер у дома, завари Ник седнал в тъмния й хол. Ник от своя страна изобщо не си направи труд да извини самоволното си нахлуване.

— Не трябва да оставяш вратата отворена. Не знаеш кой ще се намъкне тук.

— Не съм оставяла вратата отворена — отвърна Бет хладно. — Нещо с бравата не е наред. — Тя запали осветлението. — Какво искаш, Ник? Много съм уморена.

— Струва ми се, че имаш да ми казваш нещо за Катерин Трамел.

Тя се втренчи за миг в него, после вдигна рамене.

— А, значи ти е казала? И какво ти каза?

— Какво ми каза ли? Предпочитам да го чуя от теб, Бет, с твои думи.

— Спах веднъж е нея като студентка — каза Бет подчертано равнодушно. Като психоложка тя не приемаше хомосексуалността за нещо ненормално, нещо, от което трябва да се срамува. Като хетеросексуална обаче изпитваше необходимост да оправдае действието си. — Бях момиче. Експериментирах. Един-единствен път.

— Само един път? Спала си с нея веднъж и повече никога не си я видяла. Така ли е?

Бет Гарнър се поколеба за миг.

— Не… не беше толкова просто… Тя разви… някаква фиксация към мен. Преследваше ме навсякъде. Правеше си косата като моята. Носеше същите дрехи. Досаждаше ми. Тормозеше ме. Беше страшно. Беше ме страх от нея. И сега ме е страх. Тя е опасна жена, Ник, ти сам се убеди в това.

Ник кимна. Новата, огледално обърната версия на историята го изуми. Думите на Бет Гарнър, реакцията й бяха почти идентични с тези на Катерин Трамел. Въпросът беше кой е бил мъчителят и кой жертвата.

— Това ли ти разказа? — попита Бет.

Ник поклати глава.

— Не съвсем. Според нея ти си развила фиксация.

— Аз!

— Ти си носила същите дрехи като нея. Ти си боядисала косите си руси.

— Да, боядисах си косата — ядоса се Бет, — но това нямаше нищо общо с нея. По едно време дори я носех червена. Нали ти казах, че бях млада, експериментирах.

— Познаваше ли Ноа Голдстейн?

— Посещавах лекциите му — отвърна Бет.

Ник внезапно почервеня.

— Ти си видяла всички документи по този случай, Бет! Фил ти е дал копия от всичко. Ти си знаела всичко за Катерин Трамел и си мълчала, през цялото време. Как по дяволите ще обясниш това?

— А какво друго ми оставаше? Какво трябваше да направя? Да дойда при вас, смахнати ченгета, и да кажа: аз, приятелчета, не съм лесбийка, обаче истината е, че преди десет години наистина свърших тази работа с вашата заподозряна — Бет се обърна рязко, обхвана с ръце раменете си, сякаш искаше да се стопли. В очите й се появиха сълзи. — Звучи много смахнато и странно, когато един психолог говори така, но се чувствах неловко. Това беше единственият път, когато съм била с жена.

— Да не мислеше, че ще ни шокираш? За бога, Бет, та ние сме ченгета!

— Да, точно това сте вие, ченгета. И за нула време цялата централа щеше да го узнае. Малки вицове, кискане в съблекалните — тя си пое хрипкаво дъх, опита да се овладее. — Както и да е, това не е важно.

— Тогава кое е важно?

— Важно е, Ник, че си затънал до гуша. Тя наистина е болна, не разбираш ли. Не забелязваш ли какво става тук? — Бет го погледна в очите, помоли го с поглед, направо просеше с очи да й повярва. — Не знам дали не инсценира нещо като отмъщение, но тя е планирала всичко това. Тя знае, че съм била в Бъркли. Знае, че съм познавала Ноа Голдстейн. Тя си е намислила всичко това. Иска да те накара да мислиш, че аз съм вманиачена по нея. Иска да ме доведе на връвчица при теб и да каже: ето го тук чудовището, което уби Джони Боз.

— Няма никакви връвчици — отвърна Ник разгневен. — Тя не знае коя си. Тя ми разказа за Лиза Оберман. Не за Бет Гарнър.

— Не мога да повярвам, че си толкова тъп — ядоса се Бет. — Тя прекрасно е знаела, че ти ще откриеш коя е Лиза Хоберман. Нали си ченге. Я ми кажи, как ти го каза… Искаш ли да отгатна. Не ти ли го каза между другото, сякаш е нещо незначително? — Бет се изсмя, но това беше измъчен, озлобен смях. — Не ти ли го прошепна в леглото, Ник? Ами да. Аз бих направила така.

Ник се отвърна от нея, спомняйки си потръпването на Катерин, докато разказваше ужасната история за Лиза Хоберман.

— Защо си сменила името си, Бет?

— Защото се омъжих. Мъжът ми ме наричаше Бет.

— Омъжила си се? Не знаех, че си била омъжена…

— Това не те и засягаше — извика тя. Сетне махна, като че ли вече нямаше значение. Нека узнае всичко. Нямаше причина да крие, че е била омъжена и после е развела. — Запознах се с него на един курс по медицина. Бяхме заедно на стаж. Той получи място в клиниката в Салинас. Бракът ни не трая дълго…

— Колко дълго?

— Изобщо не трая дълго… Ник, наистина ли мислиш, че аз… че аз бих могла да убия някого? Та аз дори не съм срещала Джони Боз. Дори не бях чувала за него.

В главата на Ник цареше пълен хаос. Той вече не знаеше на кого и какво да вярва. Тръгна да си върви.

— А какво ще кажеш за Нилсен? — викна след него Бет. — Какъв мотив бих имала да го убия? Всичко това изобщо не съвпада, Ник, ето върху кое би трябвало да размислиш.

Ник мислеше. Само че не искаше да говори за това, поне не с нея. Той опипа счупеното резе на вратата.

— Направи нещо с тази ключалка. Достатъчно тъмни субекти се мотаят наоколо.

— Вярно е — отвърна Бет буйно и протегна ръце към него, като че ли искаше да го защити от някаква демонична сила, която само тя може да осуети. — Тя е зла, Ник. И изключително умна. Внимавай! Моля те!

Ник кимна. Всъщност той никога не внимаваше, не внимаваше за много неща, а най-малко с жените. Защо да започва сега?

Не внимаваше и когато влезе в мрачното преддверие на своя вход и тръгна, без да се огледа нито веднъж, по слабо осветеното стълбище. Докато вадеше ключовете, усети една ръка на рамото си и трепна, сякаш си е изгорил пръстите.

— Господи!

От тъмния край на площадката се появи Катерин Трамел и се изсмя дръзко.

— Уплаших ли те? — попита тя с блеснали от удоволствие очи.

Тя много добре знаеше, че го е стреснала и това по някакъв начин явно я забавляваше, също като преди на плажа, когато го изненада в гръб.

— Не трябва никога да стряскаш човек, който е въоръжен. Ето така се случват нещастните случаи.

— Но аз знам, че не си въоръжен — напомни му тя. — Нали предаде пистолета си, когато… излезе в отпуск…

Тя имаше право естествено. Ник полипа мястото под лявата си мишница, където обикновено висеше пистолетът му. Да носи оръжие му беше станала втора природа. Почувства се някак гол.

— Просто реших да те изненадам — каза тя с оживен, почти весел глас. После забеляза, че нещо го безпокои, нещо по-сериозно от току-що инсценираната изненада.

— Какво се е случило, Ник?

— Намерих Лиза Хоберман.

— Наистина ли? Как е тя?

— Това просто така ли те интересува, съвсем между другото?

Тя се втренчи изумена в него.

— Няма ли да ми кажеш какво правя тя? Мислех; че престанахме с игрите.

Ник отключи вратата на апартамента си, но не влезе, а спря на входа, сякаш искаше да го препречи.

— И аз. И аз мислех, че игрите са останали в миналото.

— Така е — настоя тя.

— Тогава защо историята, която чух, е малко по-различна от твоята? Тя ми каза, че е било обратното — че ти си била вманиачена по нея. Че ти дори си подражавала фризурата й.

Катерин се усмихна уморено.

— И ти й повярва? Твоята наивност ме удивява, Ник, наистина. Аз бях жертвата. Аз бях тази, която трябваше да се обърне към полицията и да се оплаче.

— Нима си направила и това! — той продължаваше да не й вярва.

— Точно така. Ти все още мислиш, че убивам хора, нали? — Ник не мислеше, че тя убива хора. Той не искаше да вярва, че тя е способна на това.

— Не — каза той спокойно.

— Лъжец — извика тя, завъртя се на токчетата си и заслиза по тъмната стълба със самочувствието и стила на манекен за висша мода.

Глава деветнадесета

Освобождаването от служба си има и своите предимства, размишляваше Ник, докато чакаше с колата си на Бей Бридж, между другото и заради това, че на главата ти не са струпани цял куп престъпления. Обикновено той и Гюс работеха над пет-шест убийства едновременно, стараейки се да запазят в главата си всички детайли. Сега, в психо-отпуск, Ник можеше да се посвети изцяло на един-единствен случай, и то на оня, който го интересуваше най-много. Трябваше да разгадае объркания живот на Катерин Трамел. Вече не ставаше въпрос дори за Джони Боз. Сега Ник искаше да разгадае нея, да отдели лъжите от истината, фактите от фикцията.

И ето тази сутрин той отново измина пътя до Бъркли, паркира в Банкрофт и тръгна към кампуса. Пред внушителната сграда на Дой Мемориъл Лайбръри налетя на едно местно ченге, което му обясни, че университетската служба за сигурност се помещава долу, в Колтън Хол.

Дежурният там беше мъж на средна възраст, бивш полицай, който би прекарал по-голямата част от сутринта, отегчавайки Ник с истории от времето си в полицията на Олбани, ако той не му бе обърнал внимание на спешността на своята мисия. Обърна се към него като към съучастник.

— Трябва да се върна във Фриско с досието, иначе лейтенантът ще ме изрита. Нали знаете как е.

Възрастният човек се усмихна.

— И още как. По мое време имаше и по-лоши ритници, така да знаеш.

После го поведе към помещението с архива на полицейската служба. От пода до тавана там се трупаха папки със случаите от по-новата история на Калифорнийския университет. Между рапортите за откраднати пликчета и пиянства с бира, се намираха и документите за по-сериозните произшествия.

— Откъде казахте, че сте?

— Отдел „Убийства“.

— Момчетата от „Убийства“, които съм срещал, бяха все лудя глави. И вие ли сте такъв?

— Не — каза Ник.

— Приятно ми е да го чуя — мъжът спря и изтегли от рафта пожълтяла папка. — Ето това е. — Той погледна вътре. — Тъй да се каже…

— Как така „тъй да се каже“?

— Тук е имало рапорт за Лиза Хоберман от януари 1980 г. Но не е вътре. Няма го…

— Няма ли го? Това тук какво е? Обществена библиотека? — попита остро Ник.

Ченгето го изгледа подозрително, досещайки се, че може би все пак си има работа с някоя от онези луди глави.

— По-спокойно, мой човек.

— Кой го е взел?

— Един от вашите. Някакъв Нилсен.

Ник изтръгна папката от ръцете му и прочете: Заето от детектив М. Нилсен от Полицейското управление на С. Ф., Вътрешен отдел, 19.11.1990 г.

— Познавате ли го? — попита полицаят.

— М-да — проточи Ник. — Познавам го.

— Е, тогава му кажете, че си искаме документа. Държи го вече цяла година.

— Да — обеща Ник, — непременно ще му кажа.

Хаосът в главата на Ник придоби застрашителни размери и той спешно се нуждаеше от порядъчна доза бистър ум, предписана от доктор Гюс Моран. Обади се на партньора си от една телефонна кабина край кампуса и си уговориха среща в Сан Франциско. Понеже им трябваше приятно и дискретно място, избраха мъгливия кей номер 7, южно от Маркет и Ембаркадеро.

Те закрачиха по дългия пуст док и още веднъж прехвърляха фактите.

— Значи Нилсен е имал документи за нея? И какво от това? Ти не знаеш какво по дяволите е имало вътре — не вярваше Гюс.

— Катерин ми каза какво е имало вътре.

— Ако е казала истината! — напомни Гюс.

— Не разбираш ли, Гюс, ако Бет наистина е убила Джони Боз, за да натопи Катерин, никой не е трябвало да знае какво се е случило в Бъркли, та макар и толкова отдавна. Но Нилсен е надушил. И това недвусмислено дава мотив на Бет да го ликвидира.

— Да — заклати глава Гюс, — но как по дяволите го е надушил Нилсен? Ако наистина е било така…

— Той беше от Вътрешния отдел. Може би от самата нея.

Гюс се замисли. Нещо в тази история не му харесваше.

— Е, да, но Бет Гарнър не е тази, която си има работа със закоравели убийци. Твоята приятелка напротив наистина е отворила сърцето си за някои от тях.

— Тя е писателка — възрази Ник неуверено. — Това й е работата. Проучвания.

— Твоето обяснение, драги, ми се вижда умряла работа — заяви Гюс. — Поне засега. Може би ще си облекчим живота, ако намерим някой, който знае какво по дяволите се е случило тогава в Бъркли. Трябва да има някой, който знае.

— Знам какво се е случило — настоя Ник. — Катерин ми каза. И всичко, което казва, пасва идеално.

— В твоя мозък бръмчат твърде много бръмбари, ето това пасва идеално.

— Върви по дяволите.

Гюс се усмихна широко.

— Ти да не мислиш сериозно, че ти и тя ще се чукате като зайци, ще се плодите като мишки и ще си живеете щастливо и доволно? Човече, опомни се! Не казвай на стария си приятел, че мислиш такива глупости.

Ник си мислеше нещо подобно, но не събра смелост да го признае.

— Не знам какво по дяволите да мисля.

— Добре — рече Гюс с въздишка на облекчение. — Значи все още има надежда за теб.

— Трябва да има някаква възможност да се изясни тази работа. Както казваш, все някой трябва да знае.

— Ами може би трябва да се поучим от твоята приятелка и да разучим това-онова. Ще се заема с нея и ще потърся някой, който може да запълни празнотите.

— И как смяташ да го направиш?

— Ами виж сега, мойто момче, работата е там, че съм ерудиран професионален полицай. И това е истински късмет за двама ни.

Ник се усмихна:

— Значи ти се заемаш с нея. А аз продължавам с Бет.

— Точно обратното.

— Добре де, но има някои неща, които трябва да се проверят.

— Обзалагам се, че съм прав, а ти здравата си се оплел — заяви Гюс убедено.

— Ще видим.

Гюс кимна.

— Ще се срещнем на същото място след двадесет и четири часа. Ще видиш моето момче, ще видиш, че твоят престарял партньор още не е за вторични суровини.

Ник изкачи стълбите, готов за всичко или всеки, който може би дебнеше в тъмното. Никой не се появи, но наближавайки третия етаж, той, дочу музика и тя като че ли идваше право от неговото жилище. Спря пред вратата и се ослуша. Звуците наистина идваха отвътре. Бутна предпазливо вратата и надникна в хола си.

До прозореца стоеше Катерин. Носеше черни джинси и любимото си черно кожено мотористко яке, с вдигнат догоре цип.

— Омръзна ми да ти се сърдя — каза тя, — толкова ми липсваше.

— Не сме се разделяли чак толкова за дълго, че да ти липсвам — отвърна Ник грубо.

— Аз не ти ли липсвах?

— Не!

Устните й се разтвориха леко.

— Ела при мен и го повтори.

Той се приближи до нея и я загледа втренчено в очите.

— Не — каза, — не си ми липсвала.

Много бавно Катерин започна да спуска, ципа на якето си. Едрите зъбци се разтваряха един след друг и скоро стана ясно, че е съвсем гола под тежката кожа.

— Вече съм ги виждал — каза Ник.

— Но може и да не ги видиш повече. Книгата ми е почти готова. А детективът почти мъртъв.

— Наистина ли? Има ли време за последна цигара?

Тя го привлече към себе си и каза с пресипнал глас:

— След това.

Те се любиха припряно и жадно на пода в дневната. Дивото желание, което изпитваха един към друг, струеше през телата им, горещо и бързо като течен метал.

Когато свършиха, той затърси цигара в панталона си, намери най-сетне една в смачканата кутия, запали и пое дълбоко дима, после я подаде на Катерин.

Имам да правя някои проучвания утре.

— Искаш ли да ти помогна?

Той си взе цигарата.

— Не, благодаря.

— И какво ще проучваш?

— Нов край за твоята книга.

Катерин се усмихна.

— Наистина ли? И. какво е новото?

— Новото е, че детективът не умира. Той и сбърканото момиче…

— И какво се случва с тях?

— Нещо като хепиенд.

— Мразя хепиенда!

— Така си и мислех. Но чуй го все пак.

Тя взе цигарата от устните му и я сложи между своите.

— Добре, слушам те.

— Той и сбърканото момиче… те се чукат като зайци, плодят се като мишки и си живеят щастливи и доволни.

Катерин размисли за момент.

— Не става — каза накрая.

— Защо не?

— Защото някой трябва да умре!

— Защо?

— Защото винаги умира някой! — каза тя.

Глава двадесета

Салинас е пуст малък град недалеч от импозантния бряг на Монтерей и все пак напълно различен от кокетните крайбрежни градчета. Основен поминък на Салинас е огромният пояс от зеленчукови ферми и съответната хранителна индустрия. На всеки уличен ъгъл могат да се намерят сезонни работници, търсещи работа във фермите, а въздухът е пропит от миризмите на голямата фабрика за подправки Маккормик в източния край на града.

Салинас беше единственото място, за което се сети Ник, събирайки информация за Бет Гарнър. Тя беше казала, че е била омъжена тук и мъжът й е работил в клиниката в Салинас. Навярно бившият й мъж знаеше нещо и ако това беше така, Ник искаше да го изкопчи от него.

Обществената поликлиника обслужваше тълпите от сезонни работници и бе разположена в края на града, близо до поляната и железопътната линия.

Приемната беше пълна с пациенти, които чакаха реда си, но Ник не бе в настроение да се присъедини към тях. Отиде право в офиса на сестрите, където завари две жени, заети с болничната документация.

— Добър ден — обърна се той към едната. — Търся доктор Гарнър. Бихте ли ми казали къде мога да го намеря?

— Нямаме тук доктор Гарнър, сър.

— Така ли?

— Всъщност имахме. Преди време, когато започвах тук. Доктор Джоузеф Гарнър.

— Това трябва да е той — рече Ник.

— За съжаление той отдавна вече не е между нас.

— Знаете ли къде отиде?

— Не, вие не ме разбрахте. Той вече не е между нас. Той почина.

— Почина ли? Как така?

Сестрата се поколеба за момент.

— Застреляха го. Това е всичко, което знам.

Пред полицейската станция Ник откри един заместник-шериф, зает с миенето на бял шевролет блейзър. Не беше полицейска кола, заместник-шерифът разполагаше с достатъчно време да измие собствената си кола и да си приказва с ченгето от големия град. Човекът знаеше всичко за смъртта на доктор Джоузеф Гарнър.

Той насочи силната водна струя към страничното стъкло.

— Доктор Гарнър ли? О, това беше много откачена история. Нашият град е много спокоен. Най-много някое скарване между сезонни работници. Нали знаете, когато създават неприятности, просто ги отпращат.

Водата забарабани по вратата на шевролета.

— А Гарнър? Какво се случи с него?

— Както казах, много странна история. Връщал се пеша у дома след работа… Той и жена му живееха на няколко преки от клиниката. Някой просто минал с колата си край него и го застрелял.

— Просто минал край него? — смая се Ник. — Това Тук да не е Оукланд?

— Именно. Нали ви казах, че беше много странна история.

— Какво оръжие?

— 38 калибър. Така и не го открихме.

Той насочи маркуча към колелата, водата забръска мръсотията по тасовете.

— Имаше ли заподозрени?

— Не. Нито заподозрени, нито мотив. Неразрешен случай.

— Жена му беше ли заподозряна?

Шерифът спря водата и изгледа удивен Ник.

— Тук веднъж идва едно друго момче от Фриско, преди около година. Той ми зададе същия въпрос. Какво става всъщност?

— Рутинна проверка — отвърна Ник, което на езика на полицаите означава „не е твоя работа“.

— Да, и той така каза, рутинна проверка. Ето че вече ставате две момчета, които говорят за проверка.

— Помните ли името му?

Шерифът се замисли за момент, после поклати глава.

— Не.

— Ако ви го кажа, ще го познаете ли?

— Знам ли — той, отново пусна водата и насочи струята към задните колела.

— Нилсен?

— Хм, май че точно така беше.

— Беше ли заподозряна жена му?

Ченгето поклати глава.

— Не. Имаше приказки. Но мисля, че не се узна нищо с положителност.

— Какви приказки?

— Приятелка.

— Той е имал приятелка?

— Не той. Тя. Но както казах, не се узна нищо.

Той спря водата и започна да навива маркуча. Шевролетът блестеше от водните капчици.

— Благодаря — рече Ник.

— Надявам се, че ви помогнах.

— Помогнахте ми — кимна Ник. — И то как.

Странен шум нарушаваше тишината в къщата на Катерин в Стинсън Бийч. Шум, също толкова равномерен и ритмичен като прибоя. Идваше от лазерния принтер на текстообработващата система, който сипеше страниците на книгата й.

Уредът работеше толкова тихо, че Ник го чу едва когато влезе вътре. От Катерин нямаше и следа, но някой бе извадил първата купчина напечатани страници от кутията. Ник вдигна горния лист. Беше титулната страница. „Стрелецът“ от Катерин Улф.

— Харесва ли ти заглавието?

На вратата стоеше Катерин.

— Много… увлекателно…

— Готова е. Книгата е готова.

Ник прелисти страниците.

— И как свършва?

— Нали ти казах. Тя го убива. — Катерин загаси цигарата си. — Сбогом, Ник.

— Сбогом ли?

— Завърших книгата. — Думите й не произведоха никакъв ефект върху Ник. Беше застинал насреща й. — Не ме ли чу?

Ник не даде никакъв знак, че е чул. Взираше се в Катерин. Търсеше по лицето и някакъв сигнал.

— Твоят герой е мъртъв, Ник. Това означава сбогом. — Тя тръгна към терасата. — Какво искаш, Ник, цветя ли? Ще ти изпратя един екземпляр с автограф. Така добре ли е?

— Това какво е? Някаква тъпа шега, може би? — На устните му се появи предпазлива усмивка. — Пак ли игри?

— Игрите приключиха. Ти беше прав. Това беше чукането на века, Стрелецо.

— За какво по дяволите говориш?

От вътрешността на къщата някой извика:

— Катерин?

Беше старчески глас, глас на възрастна жена.

— Идвам, Хейзъл — отвърна Катерин. — Довиждане, Ник.

— Но…

— Говоря сериозно.

В гласа й имаше нещо, което му подсказа, че този път не играе.

Ник пристигна на кея преди Гюс. Остана в колата и запуши. Гюс спря кадилака си до мустанга и натисна клаксона. Пресегна се, отвори вратата отдясно и викна:

— Качвай се.

Ник се намести до партньора си и от пръв поглед позна, че е открил нещо. Гюс направо сияеше от вълнение.

— Имам нещо, което ще те заинтригува, синко. Открих някой хора от студентската тайфа на Трамел. Намерих годишния им албум, сдружението на бившите студенти много ми помогна. Страшно са услужливи тези хора в Бъркли.

— Страхотно! — измърмори Ник. — Хайде, Гюс, казвай какво има.

— Не напирай, синко. Значи, още не се е разнесъл слухът и ето че тази сутрин ми се обажда съквартирантката на Катерин от първата година.

— Тя ли ти се обади?

— Точно така. Казва се Мери Бет Ламбърт. Погледнах в албума, наистина беше там. Твърди, че знае всичко за Катерин Трамел и Лиза Хоберман. Нали ти казвах, че прелестната ти приятелка от край време е плашела хората. Толкова години са минали, а тази Мери Бет Ламбърт не смее да говори за Катерин по телефона. Настоява това да стане на четири очи… кой знае кой съм бил… Тя е отсреща в Оукланд. Ще се видя с нея след работа в офиса й в Пил Хил, Каза, че така ще е най-добре, след работа, когато другите са се омели. Точно така каза — омели. Какво ще кажеш за едно пътуване до Оукланд, момчето ми?

Ник вдигна рамене. Щом Катерин наистина го е изхвърлила от живота си, щом наистина е бил използван само за целите на нейното проучване, той вече нямаше желание за нищо.

— Изглеждаш ужасно, синко — обади се Гюс. — Не се цупи така, само задето старият Гюс те е бил. Трябваше да изкарам една добра оценка. Дай на стария човек малко от лаврите. Какво толкова?

— Няма нищо, Гюс — каза меко Ник.

— Добре тогава. — Гюс подкара към Бей Бридж и Ийст Бей, продължавайки със своите разкрития. — Съквартирантката не е всичко, което надуших. Знаеше ли, че Бет Гарнър има частна практика? Делят си с още един психар кабинет на улица Ван Нес. И знаеш ли кой е любимият му пациент? Или по-скоро е бил любимият, му пациент? Джони Боз, шибаният рокаджия! Гюс изрева от удоволствие и удари волана. — Катерин Трамел знае това и си прави сметчици да изкара Бет откачената убийца с шилото. Губиш, синко, губиш! — Той погледна предизвикателно Ник, очаквайки някой твърде цветист отговор. Обаче Ник стоеше неподвижно до него с каменна физиономия.

Гюс се почуди, защото партньорът му никога не се даваше без бой.

— Какво, по дяволите, става с теб?

— Млъкни, Гюс!

Гюс вдигна рамене.

— Извинявай, че си позволих да отворя уста.

Изминаха останалия път до Оукланд, потънали в дълбоко мълчание.

Пил Хил беше в Северен Оукланд — комплекс от административни сгради и клиники, медицинският център на Ийст Бей. Гюс насочи кадилака към една модерна сграда, същинска кула от канцеларии, и паркира. Двамата слязоха от колата.

— Къде си тръгнал? — попита Гюс.

— Идвам с теб.

— Хм, ти си в отпуск, а това тук няма да продължи дълго. Ще се върна след минута.

— Няма ли поне да ми кажеш къде отиваш?

— Номер 405. Просто почакай в колата, докато се върна. Сетне ще пийнем нещо и ще ти разкажа цялата история.

Ник се поколеба за миг.

— Това е мое проучване, Ник, дай ми шанс.

Ник кимна неохотно. Върна се обратно в колата, а Гюс се отправи към сградата.

Тя изглеждаше пуста, но не беше заключена, а асансьорът в партера зееше отворен. Гюс влезе и натисна бутона за четвъртия етаж. Асансьорът се качи един етаж по-горе и спря, вратите се разтвориха.

Гюс натисна отново копчето и изруга тихо. Асансьорът тръгна и спря на третия етаж. Вратите се отвориха и той видя празния коридор.

— По дяволите! — Гюс ненавиждаше модерната техника.

Асансьорът още веднъж пое нагоре.

Вратите се разтвориха за последен път и Гюс тръгна да излиза в полуосветения коридор на четвъртия етаж. Той не очакваше да срещне тук някого, затова зърна само за миг сянката на дългата руса коса и блясъка на шилото за лед. Зърна блясъка само за миг, преди да се забие в шията му.

Ник седеше отпуснат в колата, когато внезапно нещо в историята на Гюс го стресна, порази го със силата на ъперкът. Обадила се бе съквартирантката на Катерин от първата й студентска година… Но защо тази услужливост? Какво се криеше зад нея? Някой беше позвънил на Гюс, за да го подмами право в капана, само така беше!

Ник излетя от колата и се втурна към сградата. Хвърли се към стълбите, вземайки по три стъпала наведнъж, и блъсна с все сила металната противопожарна врата на четвъртия етаж.

Гюс лежеше свит в отворената врата на асансьора. Кръв бликаше от десетките рани по шията, брадата и страните му. Вратите тръгваха да се затварят, но се блъскаха в кървящото тяло и отново се връщаха.

— Гюс! — изкрещя Ник. Падна на колене пред партньора си и се опита да спре с ръце кръвта. Топлите струи потекоха между пръстите му като червена лава.

Очите на Гюс бяха стъклени, животът изтичаше с всяка секунда от тялото му, смъртта хъркаше в гърлото му.

— Гюс! Гюс! — изстена Ник. — Недей, моля те!

Гюс потръпна, и застина. Ник беше целият в кръв. Изтръгна пистолета от кобура на партньора си. Асансьорът беше блокиран, а той не бе видял никого по стълбите. Който и да беше убил Гюс, трябваше да е тук, на този етаж.

Чу се някакъв шум. Ник се завъртя и видя пред себе си точно когото очакваше.

— Не мърдай! — изрева той, заел стойка за стрелба. Дулото на пистолета сочеше право в гърдите на Бет Гарнър.

Тя пребледня и се разтрепери, ръцете й се скриха в джобовете на шлифера.

— Какво правиш тук?

— Извади си ръцете!

— Къде е Гюс? На телефонния ми секретар имаше съобщение, че ще ме чака тук. Къде е Гюс?

Тя държеше нещо в десния джоб на шлифера си.

— Извади проклетите си ръце! — изкрещя Ник. — Не мърдай!

— Ник, моля те… — пристъпи тя напред.

— Не мърдай! — Той освободи предпазителя. — Знам всичко за мъжа ти.

Бет пребледня още повече.

— За мъжа ми?

— Знам, че си падаш по момичета. Още ли си падащ по момичета, Бет?

— Моля? — тя се усмихна странно, с примирена, разбираща усмивка и направи още една крачка към него.

— Извади ръцете от джобовете!

— Но какво става с теб? — Тя тръгна към него, ръката й излезе от джоба.

Ник стреля веднъж. Пукотът взриви тишината и отекна хиляди пъти по коридора. Куршумът удари Бет в гърдите, отхвърли я назад и я събори на пода.

Той не отмести веднага пистолета. Бет още беше жива. Ник падна на колене и измъкна дясната й ръка от джоба. Беше стиснала в юмрук ключодържателя си. Нямаше пистолет.

Бет прошепна нещо толкова тихо, че той трябваше да се наведе, докато дъхът й почти докосна ухото му.

Последните й думи бяха:

— Но аз те обичах…

— Как можа да ти хрумне, че е имала пистолет? — Фил Уокър стоеше пред Ник объркан и потресен.

Гюс Моран беше мъртъв, Бет Гарнър беше мъртва, а Кърън сякаш се бе превърнал в зомби. Наоколо работеше дежурният екип — лекарят, типовете от Вътрешния отдел, униформени полицаи, но очите на Ник почти не забелязваха суматохата.

— Какво по дяволите е правила Бет тук? Какво търсеше тук, Гюс? — Уокър искаше отговори, но да ги чака от Ник беше също толкова безсмислено, както да се разговаря с електрически стълб. — Ти какво правеше тук, Ник?

Сам Андрюс потупа Уокър по рамото.

— Открих нещо, лейтенант.

— Какво има?

Един от съдебния екип държеше в ръцете си полицейски дъждобран.

— Намерих го на стълбите, горе на петия етаж. Има пресни следи от кръв, а в джоба открих руса перука и шило за лед.

Той извади от джоба шилото.

— И вижте тук!

От вътрешната страна на дъждобрана, на хастара бяха зашити инициалите на полицията на Сан Франциско.

Уокър прокара пръсти през косата си:

— Божичко!

Нямаха повече работа в Оукланд и целият екип се отправи от другата страна на залива, към Сан Франциско и жилището на Бет Гарнър в Марина Дистрикт. Те нахлуха в сградата, втурнаха се по стълбите като взвод морски десантници, които превземат бряг. Ник влезе след тях, спомняйки си нещо, което Гюс каза веднъж. Чу скърцащия глас на партньора си толкова ясно, сякаш е застанал до него: „Никога не се оставяй да те убият, Ник, защото това ще е краят на спокойствието ти“.

— Лейтенант — извика Андрюс, — намерихме един пистолет. Трийсет и осми калибър. Зад книгите в библиотеката.

— Дайте го за балистична експертиза — нареди Уокър.

— Има и още нещо…

— Какво?

— Снимки. Снимки на Катерин Трамел.

Това съобщение пробуди Ник от унеса му. Той последва Уокър в спалнята. Тоалетката на Бет приличаше на музей на Катерин Трамел. Там бяха книгите й, до тях купчина фотографии: Катерин в колежа, Катерин с Мани Васкес, Катерин с Джони Боа, Катерин с Рокси.

Уокър се обърна към Ник.

— Е, мисля, че сега всичко е ясно.

Късно през нощта екипът на Уокър се събра в бюрото на отдел „Убийства“. В помещението цареше трескава активност. Талкът беше наредил случаят да бъде приключен до разсъмване. Той планираше пресконференция, както съобщи, и не искаше да останат каквито и да било неясноти.

Дъждобранът и русата перука лежаха хвърлени на едно писалище.

— Нейният номер, кръвта на Гюс — съобщи Андрюс.

— Трябва да те е чула да идваш — каза Уокър — и е захвърлила всичко на стълбите.

Андрюс зачете от бележника си:

— В сградата няма стая номер 405. Съквартирантката на Катерин Трамел от първата година е мъртва. Починала е преди две години от левкемия. Получихме по факса копие от смъртния акт.

— Нещо друго?

— Да. И то е върхът. Балистиците казват, че револверът, който открихме в нейното жилище, е бил използван при Нилсен. Няма регистрация. Бихме могли да го сравним с оня, с който е убит мъжът на Бет. Шилото е същият модел като при Джони Боз.

Ник сякаш не ги чуваше. Стоеше все така тихо, облекчен дълбоко в себе си, че Катерин е извън подозрение.

— Има ли връзка между Бет и Боз?

Андрюс кимна.

— Да. Психиатърът на Джони Боз каза, че ги е запознал на едно коледно парти в къщата си преди около година. Каза, че те наистина си паднали един по друг.

Уокър потупа леко Ник по рамото.

— Човек никога не знае какво може да очаква от хората, не мислиш ли? Дори от тези, които си въобразява, че познава отлично.

Това не беше единственото потупване по рамото, което получи Ник тази нощ. Талкът потисна гордостта си и му стисна ръка.

— Поздравления, Кърън — процеди той през зъби.

Глава двадесет и първа

Макар че грижливо подготвяната пресконференция на Талкът беше насрочена за сутринта, новината за обрата в разследването се разнесе веднага. Съобщиха я по нощните новини и на първо време я узнаха само мъчените от безсъние, нощните птици и информационните маниаци. И Катерин Трамел, разбира се.

Когато най-сетне се прибра, Ник я откри пред вратата си. Изглеждаше млада, свежа, крехка и трескава.

Ник я погледна безизразно.

— Не мога да си позволя това — каза тя. — Не мога да си позволя да те обичам. Не мога да си позволя да… не мога… не мога…

Ник пристъпи към нея, взе я в ръцете си и я притисна към себе си.

В очите им имаше сълзи.

— Не искам да направя това… Моля… Не искам да го направя… Губя всички. Не искам да те загубя. Не искам…

Той я прегърна по-силно, поведе я към спалнята, съблече я нежно и я сложи внимателно на леглото, наведе се над нея, зацелува лицето, гърдите й. Ръцете й се повдигнаха, обвиха шията му и го привлякоха надолу, голото й тяло се притисна към неговото.

После той беше върху нея, правеше любов с нея, нежно, почти незабележимо се движеше в нея. Сълзите в очите им блестяха на слабата светлина.

Те свършиха заедно, обливаха ги меките вълни на блаженството, непомерното удоволствие ги водеше през тихите тъмни мигове на нощта.

По-късно лежаха един до друг на леглото. Ник беше вперил поглед в тавана, към който бавно се изкачваше димът от цигарата му.

Катерин се обърна на другата страна, скри лице.

— Какво ще правим сега, Ник?

След малко той отвърна:

— Ще се чукаме като зайци. Ще се плодим като мишки. Ще си живеем щастливо и доволно.

— Не обичам мишки.

— Ще се чукаме като зайци, ще забравим мишките. Ще си живеем щастливо и доволно.

Катерин се сви в другия край на леглото, косите й паднаха над ръба му, ръката й се отпусна надолу, пръстите й докоснаха пода. Внезапно лицето й стана безизразно. Тя се обърна и срещна погледа му.

— Обичам те — прошепна тя и го целуна жадно.

Възседна го с настръхнали и твърди гърди, наведе се над него и отново го целуна, косите й паднаха като златна завеса над лицата им. Целувката й бе дълбока, влажна и гореща. Ник я обърна по гръб и я облада с едно плавно, силно движение.

Той мислеше само за опияняващото удоволствие, за неустоимото желание на тялото си и нито миг за тънкото стоманено острие на пода под леглото, проблясващо на бледата лунна светлина.

Информация за текста

Richard Osborne

Basic Instinct, 1992

Издание:

Ричард Осбърн. Първичен инстинкт

По сценария на Джо Естерхаз

Първо издание

Преводач: Десислава Лазарова

Редактор: Анета Мечева

Художествено оформление: Красимира Деспотова

Технически редактор: Валери Терзиев

Коректор: Лиляна Иванова

Формат: 84×108/32

ДФ „Полиграфически комбинат“ — София

ИК „Кибеа“ — София, 1993 г.

ISBN: 954-474-017-1

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35614

Последна корекция: 6 октомври 2015 в 08:51

Content

Ричард Осбърн
Първичен инстинкт

Пролог

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Информация за текста