Уилям Уортън

Татко

Посвещава се на жените в моя живот: майка, сестра, дъщери, съпруга.

„… Бащата на този човек е син на моя баща…“

Втора част от гатанка

Глава 1

ААА КОН е първото име в телефонния указател на повечето големи американски градове, фирмата урежда прекарването на коли от една до друга точка на страната.

Двамата със сина ми Били чакаме пред канцеларията на лосанджелиския клон на фирмата. Явих се на медицински преглед, депозирах чек за петдесет долара и препоръчителните си писма и попълних различните формуляри. Били е прекалено млад, за да му бъде поверено прекарването на кола: минималната възраст е двайсет и една години. Определиха колата, която ще караме, и сега чакаме да ни я докарат.

Били подскача от възбуда, защото това е линкълн континентъл. Не смея да му кажа, че няма да кара. Не съм от хората с прекомерно чувство за отговорност, но в случая трябва да внимавам, още повече че става дума за чужда кола, която струва петнайсет хиляди долара.

Очертава се да карам сам, прекосявайки огромната ни страна, и перспективата не ме радва особено.

Канцеларията на фирмата е мрачна и неугледна, шефовете явно не са сметнали за необходимо да се изръсят за килими или шикозно обзавеждане. Предполагам, че изкарват поне стотина долара от всяка кола, която прекарват през страната.

Най-сетне здравенякът, седнал зад бюрото, ни прави знак да влезем. Пита ни какъв маршрут сме избрали и се съгласява да караме по 15–70–76. По този маршрут почти не се движат тежкотоварни камиони поради недовършения високопланински проход край Лъвланд. След това ще се движим предимно по магистрала с осем платна.

Ще закараме колата във Филаделфия, родния ми град, сетне ще вземем самолета за Париж. От петнайсет години насам живеем там.

След половин час ни докарват колата. Не е нова, може би е на две години, тъмнокафява с черен покрив. Веднага се набива в очите — прилича на кола на гангстер. Трябва да я предадем на човек на име Скарлиети, тъй че — кой знае — може би караме кола, която ще бъде използвана за преследвания и дори за убийства.

Навярно за двайсети път ще прекося цялата страна: повече от половината ми пътувания са като наемен шофьор.

Веднъж прекарвахме бледожълт открит шевролет импала. Беше по времето, когато кабриолетите бяха на мода — преди да се появяват климатичните инсталации и стереоуредбите. Привързахме здраво децата си на задната седалка, за да не изхвръкнат, сетне полетяхме на изток — движехме се предимно по шосе 66. Свалили бяхме гюрука, вятърът развяваше косите ни, слънцето блестеше в лицата ни. Децата можеха да се бият, да крещят, да играят, да вдигат шум колкото си искат — изобщо не ги чувахме. Беше почти като меден месец за мен и за Врон.

Навъртяхме сума ти километри с онзи шевролет. За линкълна обаче ще трябва да се изръся минимум трийсет долара повече за бензин. Е, поне ще пътуваме комфортно; не е шега работа — за осем дни да изминем три хиляди и шестстотин километра, докато прекосим цялата проклета страна, пък и започвам да остарявам за подобен род авантюри.

Когато потегляме, си казвам, че ми предстои най-трудното — трябва да вземем багажа си и да се сбогуваме с мама. Били също нервничи. Знам, че няма да е лесно — мама винаги усложнява нещата. Но сега ще ми бъде особено трудно предвид случилото се.

Насочваме нашата кола, напомняща гигантска тъмночервена лодка, по Колби Лейн. Подобен автомобил не е предназначен за движение из тесни, старомодни улички. Татко купи парцела преди около двайсет и пет години за двайсет и шест хиляди долара. Сам построи къщата, която му излезе общо под шест хиляди долара. Днес навярно струва над осемдесет хиляди.

Паркираме на алеята и влизаме в къщата. Мама се е наконтила, изглежда адски добре за жена, изкарала два сърдечни пристъпа през последните пет месеца. Но очите й сълзяха, лицето й е бледо, походката й е променена — сега се движи, като влачи крака. Все едно, че има някаква тежест в гащите си, а върху главата си балансира книга.

Щом ни зърва, избухва в плач. Пита какво ще прави, когато си замина, твърди, че ще остане съвсем сама, тъй като според нея сестра ми Джоан хич не я е грижа дали майка й е жива, или е на смъртно легло.

Слушал съм оплакванията й през целия си живот, особено през последните месеци. Все се надявам, че ще свикна с тях — би трябвало, след като ги слушам от петдесет години — но думите й все още ми причиняват болка. Понякога я слушам внимателно, друг път просто не мога да издържам. Но сега усещам някакво странно вцепенение.

Изчаквам пороя от думи да секне и отново й обяснявам всичко. Трябва да се прибера вкъщи. Отдавна не съм виждал Врон и Джаки. Не мога да прекарам остатъка от живота си в грижи за нея и татко. Тя отлично знае това, обсъждали сме го многократно.

За момент и двамата забравяме за Били, който ни слуша. Той започва да превключва различни канали на телевизора, сякаш търси нещо, каквото и да е — само да заглуши думите ни. Не му се сърдя. Мама продължава да говори. Кимам, докато пренасям чантите ни до колата. Тя тиква в ръцете ми малка кутия за храна, пълна с лекарства. Така ни засвидетелства загриженост и обич, кара ни да се чувстваме зависими от нея.

Накрая все пак успяваме да се откопчим.

* * *

Онова, което ни предстои после, е още по-мъчително. Отправяме се нагоре по улицата към санаториума, където се намира татко. Сградата е само на една пресечка от дома на родителите ми: избрахме я, защото беше удобно за мама. Отначало изпратихме татко в друга болница, но после го преместихме тук. Тази болница не е от най-добрите, но мама може да посещава татко, когато си поиска. Вероятно не е най-доброто за него, но нямахме сърце да я лишим от това малко удобство.

Паркираме зад ъгъл на съседната улица и влизаме. Струва ми се, че никога няма да свикна със специфичната миризма — комбинация от вонята в мъжка тоалетна и непочистена клетка за животни. Когато бях шестнайсетгодишен, помагах на един ветеринарен лекар, който лекуваше малки животни. Всяка сутрин измивах с маркуч клетките, за да почистя кучешките и котешките изпражнения. Миризмата в болницата е съчетание от тази воня и вонята от общо разлагане.

Никога не съм се замислял какво всъщност означават думите „гниене“ или „разлагане“. Когато бяхме деца, често казвахме: „мирише ми на пикня, лайна и корупция“, без да се замисляме върху онова, което произнасяме. Едва сега осъзнавам значението на тези думи. „Корупция“ означава разлагане, разрушаване от бактерии. Горките старци в болницата на практика гният, разлагат се. Резултатът е, че подобни миризми не могат да бъдат премахнати въпреки непрестанната употреба на карболов разтвор, ароматизиран сапун и аерозолни освежители на въздуха. Това е миризмата на смърт — смъртта, която очаква всички ни.

Болницата е собственост на брат и сестра от немски произход, които са изключително любезни. Едва ли има по-мили хора от тях. Естествено, правят го за пари, и то за много пари. Най-евтината стая с две легла е двайсет и пет долара дневно. Но самият аз не бих го правил за нищо на света.

Казват ни, че татко е в същата стая, но вероятно няма да ни познае, защото е под наркоза. Примирил съм се с това: в момента наркозата е най-доброто разрешение за него. Всъщност лекарите едва ли биха могли да ми дадат някакъв определен отговор, който да ме обнадежди. Те едва ли биха могли да гарантират живота му. В този свят вече нямаше място за него. Едва сега започвам да разбирам какво представлява старостта. Човек е остарял, когато повечето хора предпочитат да е мъртъв.

Докато вървим по коридора, надничаме в другите стаи, обитавани от бледи подобия на човешки същества — старци с кислородни маски и катетри, подаващи се изпод пижамите им. Подпрени са върху възглавници в леглата си или седят в инвалидни столове. Въпреки че е още следобед, всички са облечени в пижами. Някои седят приведени, заслушани в радиоапаратите, или се взират в екраните на телевизорите със зяпнали усти — повечето от тях беззъби. Когато минаваме покрай тях, някои вдигат поглед и се втренчват в нас, подобно на затворници, надничащи от килиите си. Започвам да се чувствам виновен, че съм здрав и млад, че бъдещето е пред мене. Питам се какво ли изпитва Били, който е едва деветнайсетгодишен.

Татко е в мъжкото отделение; истински фарс е съществуването на мъжко и женско отделение в този вид болници. Той лежи в нещо като огромна люлка, завесите са спуснати — стаята е затъмнена. Очите му са отворени, вперени в тавана.

Второто легло е заето от мъж, който е глух. Той ни поглежда и се усмихва. Нарочно са го сложили в тази стая, защото татко крещи през нощта.

Баща ми е тук от две седмици. Преди седем дни го изписаха от болницата, но започна да се обезводнява.

Взирам се в него. Вече изглежда някак си мъртъв. Кожата му е жълтеникава, но по лицето му няма бръчки. Преди време той отслабна твърде много, сетне наддаде няколко килограма. Сега отново прилича на скелет.

Двамата с Били се навеждаме над него. Казвам му „здрасти“. Той ме чува, поглежда ме, но разбирам, че не ме е познал. Взира се в нас като някое бебе или куче: с пълно безразличие. Струва ми се, че проявява известен пасивен интерес само към очите ни. Свива ръцете си в юмруци и ги разпуска, като мачка чаршафа и одеялото, както прави напоследък. Изглежда ужасно напрегнат, движенията му са нервни, понякога скърца със зъби и криви лицето си, сякаш се опитва да го спаси от евентуално разпадане. Сега е сравнително спокоен; само леко помръдва пръстите на ръцете си — може би се опитва да убеди себе си, че предметите са реални, че е все още жив на този свят. Вперва очи покрай мене и проговаря с потръпващи устни:

— Трябва да се изпикая.

Думите му са необичайни за него — никога преди не ги е използвал. Става ми мъчно за него, за това, че казва „да се изпикая“ пред Били. Никога нямаше да го направи, ако беше в пълно съзнание; не би се изразил така дори пред мен.

Сваляме страничната преграда на леглото и помагаме на татко да спусне краката си на пода. Намятам го с халата и му нахлузвам чехлите. Забелязвам, че е обут с къси чорапи и че все още не са му поставили катетър. Надявам се, че това ще се отлага колкото е възможно по-дълго. Баща ми е толкова стеснителен, че поставянето на катетър бързо би влошило състоянието му. Поставянето и сменянето на катетъра от сестрите ще го унижава. Ако все пак се наложи, той ще бъде нещо като презерватив, който се нахлузва върху пениса, с тръбичка, през която урината се стича в торбичка — надявам се, че поне няма да го боли.

Двамата с Били повдигаме татко и той се вкопчва в нас. Въпреки че треперят неудържимо, ръцете му са все още доста силни. Помагаме му да прекоси покрития със сиви плочки под и да влезе в малката тоалетна. Той внимателно поставя краката си един пред друг; явно е съсредоточил в тях цялото си внимание. Когато се озовава в тоалетната, баща ми се навежда над чинията, подпрял ръце на стената. Изобщо не ни поглежда, втренчил се е упорито надолу. Храчи се в чинията, ала не може да уринира…

Стоим и го наблюдаваме, но той не може да изцеди нито капка. Били ме поглежда. Пускам водата, надявайки се да му помогна, но той само се изхрачва повторно. Никога досега не съм го виждал да го прави, но кой знае — може би си пада по това. Всъщност до последните няколко месеца никога не съм го виждал да отива в тоалетната.

Хрумва ми, че е по-добре да го заведем обратно в леглото. Но когато се опитваме да го изведем, той се вкопчва в тръбите над тоалетната чиния. Стиска ги толкова здраво, че кокалчетата на ръцете му побеляват. Опитвам се да разтворя пръстите му.

— Хайде, татко, пусни тръбата.

Но той отказва да се подчини. Дори не ме поглежда; стиска здраво и скърца със зъби. Опитвам се да откопча ръката му, като отварям стиснатите му пръсти един по един, както се постъпва, когато някое бебе сграбчи брадата ти. Татко отпуска ръце и се хваща за друга тръба, по която тече топлата вода. Ръката му сигурно изгаря, но той стиска тръбата с маниакална упоритост. Били дръпва свободната му ръка.

— Хайде, дядо, пусни я, пусни я, де!

Точно когато се каня да се откажа и да потърся помощ, най-сетне успяваме да го откопчим. Щом го обръщаме с лице към нас, като че ли моментално забравя за тръбите. Опитваме се да го изведем, но той изпълнява обичайния си номер — започва да опипва вратата, сякаш е нов предмет, какъвто не е виждал досега. Представете си само — това е човек, построил със собствените си ръце къщата си, занимавал се с дърводелство от детинство. Напоследък е почти невъзможно да го откъснем от рамката на която и да е врата, но сега успяваме.

Отвеждаме го в леглото, слагаме го да седне, сваляме халата и чехлите му, сетне му помагаме да легне. Както винаги, той се страхува да се отпусне. Подпирам главата му с ръка и бавно я отпускам върху възглавницата. Чувствам, че е безкрайно напрегнат. Втренчва се в тавана и устата му започва да се движи, сякаш говори нещо. Устните му се отварят и затварят неконтролируемо.

Колкото и да е странно, татко няма нито един изваден зъб. Въпреки че е седемдесет и три годишен, запазил е прекрасните си зъби. Е, малко са пожълтели и са започнали да се оголват, но няма нито една пломба. Самият аз вече съм извадил шест или седем, освен това имам три порцеланови коронки. Ако направят рентгенова снимка само на главите на татко и на Били, сигурно ще сметнат, че татко е младежът.

Баща ми продължава да се взира в тавана. Галя го по челото, опитвам се да го успокоя. Той сграбчва ръката ми и силно я стисва, отпуска за миг пръсти и отново ме хваща, сякаш съзнава, че съм до него. Иска ми се да вярвам, че по този начин за последен път в живота си се сбогува с мене.

Излизаме навън. Едва се сдържам. Може би е глупаво, но не искам Били да види сълзите ми.

Когато затваряме външната врата след себе си, с изненада съзираме мама. Облегната на някакво дърво, бледа като платно, диша тежко. Спускаме се към нея. Тя държи тъпата кутия с лекарства — оказва се, че сме я забравили.

Слага под езика си дигоксиновата си таблетка. Личи си, че е зле, лицето й е добило сивкав оттенък. Задъхва се, но все пак успява да ни разкаже как се е влачила по улицата, като е спирала на всяка крачка и е гълтала хапче, за да успее да стигне до болницата.

Не успявам да се въздържа и избухвам.

— Майко, не разбираш ли, че не е толкова важно? Глупаво е да тичаш чак дотук заради кутия с лекарства. Можеше да ти коства живота.

Тя настоява, че е трябвало да дойде. Знаела, че сме наблизо, заедно с татко, просто не можела да остане вкъщи.

Помагаме й да се качи в колата и се връщаме у дома. Слагам я да си легне и я карам да глътне десетмилиграмова таблетка валиум. После отново разиграваме познатата сцена по сбогуването.

Правя знак на Били да влезе в колата и се обръщам към мама с цялата твърдост, на която съм способен; заявявам, че трябва да потегляме. Казвам й „довиждане“, целувам я, обръщам се и излизам. Джоан най-сетне е намерила жена, която ще идва два пъти седмично, самата тя ще посещава мама през останалите дни. Въпреки това в дъното на душата си се чувствам адски виновен.

Двамата с Били възнамеряваме да тръгнем направо към Вегас, като изминем през нощта колкото е възможно по-голяма част от пътя, минаващ през пустинята. През лятото там е дяволски горещо и жегата се усеща дори в кола с климатична инсталация.

Неприятностите започват още преди да сме стигнали до пустинята. Намираме се на трийсетина километра от Сан Бернардино, когато индикаторът за акумулатора започва да проблясва. Единственият изход е да се върнем обратно; може би ще стигнем до Лос Анджелис, но не и по-далеч.

За щастие знам един гараж на булевард „Пико“. След прегледа на колата ни съобщават, че регулаторът на волана е повреден и трябва да се смени. Ще ни струва минимум сто долара, включително резервните части и труда. По дяволите!

Обаждам се на ААА КОН и съобщавам за случилото се. Оттам ме съветват да телефонирам на собственика за негова сметка. Така и правя. След доста шикалкавене получавам разрешение за ремонта. Това означава, че ще трябва да платя от собствения си джоб, но знам, че ще си ги получа обратно при предаването на колата. От гаража ни казват, че колата ще е готова до сутринта. Успявам да изкрънкам от Скарлиети няколко допълнителни дни за пътуването.

Не можем да се върнем в дома на родителите ми. Едва ли ще мога отново да спя в задната стаичка, която ми навява прекалено много лоши спомени за кошмарни нощи. Дъщеря ми Марти живее близо до гаража, тъй че двамата с Били трамбоваме пеша до там.

Марти ми дава два аспирина и ме настанява в спалнята им. Чувам как тя, съпругът й Гари и Били се настаняват пред телевизора в хола. От думите, долитащи от малкия екран, разбирам, че повтарят „Безумна мисия“.

Изпитвам огромно желание да се разплача. Два пъти отивам в тоалетната, сядам на чинията, но подобно на неспособността на татко да уринира, не успявам да се разплача. Отпускам се с разтреперани крайници върху леглото и постепенно ме обзема замайване; заспивам.

Марти и Гари ще спят на пода, а Били — на дивана. Децата ни са наистина много добри.

Ставаме за закуска в седем: Гари и Марти трябва да бъдат на работа след един час.

Телефонирам и ми съобщават, че колата е готова — сметката беше с двайсет и пет долара повече от изчисленията ми. Отиваме пеша до сервиза и си я прибираме.

Минаваме по булевард „Уилшър“. Сбогувам се мълчаливо с Лос Анджелис: с превзетостта му, с подсладената му вулгарност. Не съжалявам, че си отивам — престоят ми тук беше изпълнен с неприятности. Знаех, че Джоан ще ми липсва, но вече се бях научил да живея с това чувство.

Отправяме се на изток, право към слънцето. Преминаваме през Сан Бернардино и високопланинския проход.

Когато слизаме от другата страна в посока към Вегас — може би на около осемдесет километра от Лос Анджелис — пред колата изскача огромно куче. Удрям спирачки, но те не зацепват добре и едва успявам да овладея колата. За щастие няма голямо движение, защото се завъртаме и въпреки усилията ми удряме кучето: то се блъска отпред отляво и отскача вдясно. Спирам колата и тичаме назад.

Животното се върти в кръг — задната част на тялото му е смазана. Трябваше да е мъртво, но то се гърчи и вие. Гледката е непоносима, звуците — ужасни: зъби се, освирепяло от болка, и не ни разрешава да се доближим. Изминават пет мъчителни минути, преди да се укроти и да умре. Няма нашийник или някакъв друг отличителен знак — ето защо го завличаме в храстите край пътя. Едва сега виждаме, че е немска овчарка с размери на вълк. С лоста изкопаваме плитък гроб и го заравяме в пясъка. Покриваме го със суха трева и клонки.

По колата няма дори драскотина. Каква невероятна разлика между машината и животното… Трябва да сме го ударили или с гумата, или с бронята. Отново потегляме, но през следващия час, почти не разменяме дума.

На петдесетина километра от Вегас забелязваме мотоциклетно състезание по хълмовете край пътя. Били се развълнува така силно, че се наложи да спрем. Оставам в колата. Според мен в тези състезания има твърде много първобитна страст и насилие, виждат ми се безцелни и отблъскващи. Но за Били бяха нещо страхотно. Всичко, което го привлича — стихийността, импровизациите, шума, миризмите — ми напомня само това, което предпочитам да забравя. Когато бях на годините на Били, бях преживял всичко това, и то в излишък. С възрастта започвам да ценя повече удобството и сигурността.

Били се върна след десет минути с блеснали от вълнение очи: беше видял напълно нов за него четиритактов мотоциклет.

Влизаме във Вегас след час. Оказа се, че над града току-що се е излял внезапен порой. „Сизърс“ е покрит с глина почти до терасите. Паркингите представляват блато от засъхваща кал. Още по-очевидно ставаше, че Вегас — пльоснат абсурдно сред пустинята — е обидно предизвикателство към природата.

Странно беше да се види този измамен свят, залян със засъхваща кафеникава кал, вече напукана от изгарящите лъчи на слънцето — като захвърлено на боклука коледно дръвче, по което все още проблясват остатъци от сърмена украса.

Паркираме колкото е възможно по-близо до игралния дом и бързаме да се скрием вътре от горещината. Минава пладне и тежкото оловно слънце сипе жестокия си огън върху главите ни. Трябва да е повече от четирийсет градуса на сянка.

Влизаме и веднага потръпвам от студ. Оставяме кални следи по отровножълтите и кървавочервените килими; поглъща ни сумракът на залата с игрални автомати. Блъсна ни непрекъснато бръмчене и звънтене, обгърна ни специфичната миризма на изкуствено охладен въздух с тежък примес на парфюм, пари — и страх. Бяхме обгърнати от лепкавата атмосфера на този неестествен, пълен с надежда безнадежден свят.

Решението ни беше да похарчим по долар на монети от пет цента. Били загуби своя долар само за пет минути. Каза, че вероятността да не се получи никаква печалба от разиграването на двайсет монети е огромна, но направи точно това. За разлика от него единственото ми желание е да свърша по-бързо с моя долар, но проблемът ми се оказа друг — скоро имах над дванайсет долара в монети: ръцете ми са пълни, джобовете — издути. Непрекъснато подавам пълни шепи монети на Били, за да може да ги загуби. Исках да се измъкна някак от това положение. Дълбоко в душата си не искам да печеля — не искам да отнеса нито една от тези монети със себе си.

Справяме се след цял час тежък труд. Оставаме с десет монети… и аз удрям нов джакпот! Разнася се звън и облечени като мажоретки момичета ми се притичват на помощ! Добре, че Били имаше такъв страхотен „късмет“ — иначе и досега щяхме да бъдем там, да дърпаме ръчките на автоматите с ожулени ръце, докато те бълват монети.

Излизаме в горещината и потегляме, като се оглеждаме за мексикански ресторант: и двамата искаме на раздяла със Запада да изядем по една мексиканска палачинка, но се наложи да влезем в пицария. Отново климатична инсталация, карирани покривки върху масите. Разделяме си кана бира и изяждаме по една пица. Започвам да чувствам, че може би наистина — най-сетне! — си заминавам: отивам си вкъщи.

* * *

Когато потегляме отново, минава три следобед. Натискам педала на газта, за да можем да стигнем до Цион: знам, че точно до парка има добър мотел. Но обърквам пътя и вместо в Цион в единайсет през нощта се озоваваме в Брайс. Няма отворени ресторанти, не можем да намерим мотел. Изглежда, чудесно бях прецакал и двама ни, но засега Били не се оплаква — поне не на глас.

Накрая намираме малък бар преди затваряне. Барманът ни прави сандвич със студено свинско и майонеза и ни сервира по чаша бира. Любезно телефонира на някакви бунгала в Брайс и се оказва, че има свободни. Едно от чудесата на пътуването е, че откриваш колко много са милите и добри хора по света.

Отиваме в горичка сред парка — едно бунгало струва четиринайсет долара на нощ. Напрегнат съм — вземам душ с надеждата, че ще се успокоя. Нося секонал, но не искам да го взимам, преди да се убедя, че наистина имам нужда от това. Имам и валиум. Усещам, че престоят ми тук постепенно ме пристрастява към лекарства. Никога преди това не бях вземал дори и сънотворно.

Лягам и решавам да изчакам един час. Ако дотогава не заспя, ще взема нещо. Това беше последната ми съзнателна мисъл.

Глава 2

Беше точно след Нова година и за коледната ваканция бяхме отишли в „Мулен“.

Това е стара воденица, която бяхме купили и ремонтирали преди десетина години. Близо е до френско село на име Морван. През лятото и другите училищни ваканции винаги отиваме там.

Излизам да рисувам, тъй като времето е необичайно меко за тази част на Франция. Чувствам се непохватен с трите чифта чорапи и с ръкавици, но светлината беше подходяща за рисуване. Има нещо особено в един пейзаж, рисуван през студен зимен ден. Цветовете са по-омекотени, по-приглушени, формите — много по-отчетливи.

Запътил съм се към гората, където Били построи хижата си. Оттам се разкрива чудесен изглед към нашето село и хълмовете зад него. Отляво се издигат две високи тополи, а отдясно пътят лъкатуши под клонести липи. Работя върху хоризонтална композиция на платно с размери около шейсет на деветдесет сантиметра.

Времето е достатъчно меко, за да не сгъстява боите, но ми става студено. Опаковам нещата и си тръгвам обратно с мисълта за чаша греяно вино. Кутията с боите и прикрепеното към нея платно са на гърба ми. Мотая се мързеливо — преструвам се, че влизам в собствената си картина, когато виждам Джаки, най-малкият ни син, да тича нагоре по пътя към мен. В ръката му се развява къс синя хартия.

Дори от разстояние разбирам, че ми носи телеграма. Французите предават съобщенията си така, че обикновено са трудни за разбиране. Достатъчно старомоден съм, за да изтръпна при вида на една телеграма — нещо необичайно тук, в дълбоката провинция. Чувствах се уязвим, беззащитен и неподготвен.

Смъквам кутията на земята. Джаки е с ботушки и яке с качулка. Изтичал е навън, без да го закопчае.

— Татко! Мама каза да ти донеса това.

Подава ми телеграмата. Прегръщам го и закопчавам якето му. Не ми се иска да отварям проклетия лист хартия.

Джаки не поглежда картината ми. Нито едно от нашите деца не се интересува от работата ми. Все едно, че работя за Ай Би Ем. Това е работата на татко: слага си дървена кутия на гърба, излиза и рисува за пари.

Вдигам кутията си и двамата тръгваме към къщи. Земята е втърдена, но без лед. Отварям телеграмата; от сестра ми е.

МАМА ПОЛУЧИ ТЕЖЪК ИНФАРКТ СТОП

МОЖЕШ ЛИ ДА ДОЙДЕШ СТОП

ОБИЧ ДЖОАН

Потресен съм. Никога не съм вярвал, че майка ми може да бъде сломена.

Когато се връщаме във воденицата, показвам телеграмата на Врон. Сядам на масата, но не съм гладен. Очевидно е, че трябва да отида. Джоан не се паникьосва лесно. Щом тя казва, че нещата са сериозни, значи е така.

Започвам да опаковам багажа си с помощта на Врон. Тя винаги излъчва спокойствие и увереност и определено внася самообладание и разум в семейството ни. Все още не мога да повярвам в това, което върша. Напускам цялата тази тиха красота. За един ден ще бъда в Лос Анджелис, в Палм, на сляпата уличка, където живееха родителите ми. Правя опити да се успокоя, опитвам се да не изплаша Джаки. Казвам му, че баба му е болна и трябва да отида да я видя. Едно осемгодишно дете трудно може да разбере какво означава това. Той няма представа колко време ще отсъствам — както всъщност и аз.

Врон ме закарва до гарата, за да взема влака за Париж, а оттам успявам да хвана директния полет на „Еър Франс“ за Лос Анджелис. Плащам осемстотин и петдесет долара за екскурзионен билет за период от двайсет и един до четирийсет и пет дни. Хубава екскурзия, няма що! Но цената е значително по-ниска от тази на редовния билет.

* * *

Бях изпратил телеграма от Париж с номера на полета си и когато слязох от самолета, Джоан и съпругът й Марио ме чакаха.

Натикахме багажа в техния микробус фолксваген: те винаги карат големи коли — имат пет деца. Потегляме и Джоан започва да ми разказва какво се е случило.

Отива да посети татко и мама, но не ги намира вкъщи. Използва възможността да пусне прахосмукачка и да измие един-два прозореца. После започва да се безпокои. Предположила, че сигурно пазаруват, напоследък те рядко излизали с друга цел — но едно пазаруване не би могло да продължи толкова дълго.

Отива с колата си до местния супермаркет и ги намира в алеята пред него. Мама седи на пейка близо до „Лъки Маркет“ с побеляло лице. Татко, напълно объркан и отказващ да повярва в това, което става, безцелно опакова и разопакова направените покупки в багажника на колата.

Лицето на мама изплашва Джоан. Закарва ги вкъщи с тяхната кола, като оставя нейната на паркинга. Вече у дома, оставя татко да прибира покупките и веднага откарва мама — въпреки протестите й — в Перпечуъл Хоспитъл. Мама е хипохондричка и обича около нея да се въртят лекари, но мрази болниците.

В болницата веднага установяват, че има сърдечна криза. Вкарват я незабавно в интензивното, включват я към апаратура за дозиране на лекарствени средства, слагат й интравенозни системи, кислородна маска, дават й транквилизатори и антиагреганти.

Още през първата нощ в болницата тя получава масиран инфаркт. Ако един инфаркт е неизбежен, отделението за интензивна терапия е най-доброто възможно място за него. Съобщават на Джоан, че състоянието на мама е тежко — едва ли щяла да оживее, ако не била в болницата. Резултатите от последните изследвания още не са известни, но в болницата са сигурни, че сърдечната недостатъчност е резултат от увреждане на долната лява камера.

Все пак не е мъртва, но прогнозите на лекарите съвсем не са оптимистични.

Отиваме право в дома на родителите ми. Джоан ме е повикала, за да се грижа за татко. Стори ми се необяснимо по-загрижена за него, отколкото за мама. Аз изпитвам същото. Не зная защо и двамата бяхме израсли с чувството, че тя винаги може да се грижи сама за себе си. Убедени сме в това, въпреки че е безсмислено. Вероятно е само защитна реакция.

Татко ни чака пред входната врата. Сигурен съм, че е скачал на крака и е поглеждал към улицата всеки път, когато е дочувал приближаване на кола. Здрависваме се; мъжете в нашето семейство нямат навика да се прегръщат. Баща ми не плаче, но очите му са насълзени, а лицето му има жълтеникав оттенък. Нервен е, ръцете му треперят.

Настанява се на люлеещия се стол до вратата, а аз занасям чантата си в средната стая. Баща ми изглежда някак болнав и много по-слаб в сравнение с последния път, когато го видях. Трябва да е било преди две години. Всъщност не е остарял или отслабнал, но не е жизнен.

По пътя Джоан ме предупреждава да избягвам да говоря за болестта на мама, защото баща ми е изплашен до смърт.

Настаняваме се в гостната и изпиваме по чаша отвратителен гроздов сок, с който родителите ми заместват виното. Купуват го в големи дамаджани и го преливат в гарафа от оловен кристал. Според мама така е по-изискано. Всъщност питието не е толкова лошо, ако е придружено със сандвич с препечено сирене, но е адски сладко, навярно би се харесало на човек, който не обича вино; представлява нещо средно между сладолед с газирана вода и коктейл „Манхатън“.

Седим и разговаряме. Татко все още не е бил в болницата — Джоан го е излъгала, че посещенията са забранени. Ето защо, когато тръгвам за там, се промъквам през задната врата и изкарвам колата на родителите си от вътрешния двор. Тя е рамблър, модел 1966, и е навъртяла около четирийсет хиляди километра. Ето една кола на единайсет години, която има вид на току-що излязла от магазина. Държат я покрита с найлон, дори седалките са застлани с полиетилен. Има климатична инсталация и какво ли още не. Когато я караш, сякаш се озоваваш в миналото. Движи се много плавно, защото има автоматични скорости и е изключително мощна за малка кола. Татко я купи по времето, когато все още се интересуваше от автомобили, и обяви, че това е последната му кола, която ще кара след пенсионирането си. Въпреки че на времето рискува, изборът му се оказа много сполучлив. Автомобилът е страхотен, боядисан е в черно и изглежда модерен с класическата си линия.

Влизам във фоайето на болницата и симпатична жена ми обяснява как да отида до интензивното отделение.

Убеден съм, че хората никога не могат да свикнат с болниците, нито да се чувстват удобно в тях — може би само лекарите и сестрите правят изключение. Болничните заведения неизменно ни напомнят за болката и смъртта.

Но тази болница е някак по-различна, по-модерна. Коридорите са застлани с мокет и отнякъде звучи музиката на Музак. Няма ги типичните бели плочки и блестящите полирани, излъскани подове, които действат потискащо. Тук дори не мирише на болница; имам чувството, че съм попаднал в луксозен хотел. Когато влизам в асансьора, разнася се мелодичен звън; на всеки етаж звучи Музак — една и съща успокоителна музика, която се носи без прекъсване отвсякъде.

Следвайки указанията, лесно намирам интензивното отделение. Представям се на дежурната сестра и искам разрешение да видя майка си. Обясняват ми, че е много зле и не бива да бъде обезпокоявана. Казвам им, че съм дошъл чак от Париж. След кратко съвещание сестрите се съгласяват да ме пуснат, като ме предупреждават да говоря колкото е възможно по-малко.

Вървя тихо по коридора, от двете страни на който има стаи без врати. Всички пациенти са на системи, повечето от тях са в безсъзнание. Това действително е последната спирка преди гроба, съвременна версия на „дома за умиращи“ на индианците.

Не зная какво да очаквам; дори и без да са получили инфаркт, хората се променят страхотно за две години. Неизбежно изпитвам шок, когато видя човек на тази възраст след известно време. Зная, че всички се променяме — децата, Врон, аз, но се виждаме непрестанно, така че не забелязваме промяната.

Надниквам в една от стаичките и виждам мама. От детството си не съм я виждал на легло. На осемнайсетгодишна възраст напуснах дома си и постъпих в армията; мисля, че никога преди това не съм влизал в спалнята на родителите си, поне откакто навърших десет години. И ето, че сега я виждам, просната в леглото, от носа й се подава тръбичката на кислородната маска, наоколо светят екрани на монитори, стойки за интравенозни системи, катетри. Компютър над главата й показва на екрана си линията на кардиограмата й, а малка червена точка отчита пулса й. Мама изглежда като катастрофирал астронавт.

Очите й са затворени, лицето й е с цвят на пръст.

Странно е това мамино лице. То носи отпечатъка на всички минали преживявания: по-голямата част от тях — неприятни. Виждам суровите линии на подозрението, вдълбаните линии на недоволство и безконечни оплаквания. Те са незаличимо врязани и ясни — дори и когато лицето й е отпуснато. В същото време тя има някакво странно младежко излъчване. Косата й все още е черна, твърда и гъста, толкова различна от тази на татко. Лицето й е гладко, все още с меката сатенена мекота на много по-млада жена, посивели кичури има само над ушите й.

Мама се гримира дискретно, както подобава на една седемдесетгодишна жена. Винаги е изглеждала по-млада за възрастта си. Гледам я сега: много болна, може би умираща — и все пак дори и в този момент не изглежда на повече от петдесет и пет години.

Сядам на стола и наблюдавам мониторите, които се опитват да ми кажат какво става. Знам, че са свързани с монитори в главната стая на сестрите. Питам се какво ли ще ги накара да се втурнат тук.

Следя пулса й: варира от осемдесет и седем до осемдесет и три и отново нагоре до деветдесет и две. Досега не знаех, че пулсът може да бъде толкова непостоянен. Възможно ли е това да се дължи на състоянието й?

Вторачвам се в екрана и повече или по-малко — вътре в себе си. По някое време чувам гласа й.

— Дошъл си все пак. Трябва да съм наистина много болна.

Това е мама: първо обвинение, съмнение, дали ще дойда, после — самосъжаление. Навеждам се и я целувам по бузата.

— Не си чак толкова болна, мамо. Всъщност дойдох за нещо съвсем друго.

Колко глупаво! Майка ми може и да е полумъртва вече, но дори и сега не бих могъл да я преметна така лесно. Трудно може да се излъже човек, който се отнася с подозрение дори и към напълно ясните и сигурни факти.

— Не лъжи, Джаки.

Затваря очи и бавно, може би за стотен път разказва за преживения инфаркт. Би трябвало да пише сценарии за сълзливи мелодрами. Можеше да драматизира дори и най-незначителното събитие като, разбира се, за себе си определяше страхотни главни роли.

— Баща ти не знаеше какво да прави… Само волята ми ме държеше в съзнание, непрекъснато повтарях, че имам стомашна атака. Молех се на Света Джуд — покровител на неизлечимо болните, когато Джоан дойде точно навреме и спаси живота ми.

Признава с неохота значението на навременното появяване на Джоан — и почти веднага я лишава от това признание: Маккартови, нейното семейство, винаги се справят в критични ситуации, докато Тремънс бързо се предават. Слава Богу, че във вените на Джоан тече достатъчно добра кръв от Маккарти.

Следва нов сценарий на тема „Какво ми казаха лекарите“. Ако те наистина говореха толкова надълго и нашироко с нея, както тя твърди, сигурно нямаше да й остане време за сън, нито пък те щяха да могат да си вършат работата в болницата.

Всички те са толкова впечатлени от вътрешната й сила: имала волята на наполовина по-млад от нея човек. Майка ми вероятно приема това твърдение като обида — никой, макар и наполовина по-млад от нея, не може да има нейната воля.

Но си признава, че е изплашена.

Следващата стъпка е режисурата:

„Не споменавай нищо на баща си за инфаркта! Кажи му само, че имам някаква женска болест.“

„Той ще се сети, че имах хистеректомия. Просто му кажи, че отново имам проблеми.“

Тази идея й харесва.

„Каквото и да му кажеш, Джаки, в никакъв случай не споменавай думата «рак»: тя го плаши до смърт.“

Не ми е ясно какво общо има ракът с цялата история, но се съгласявам с кимване. Ще говоря с Джоан и ще решим какво да правим с татко. Нямаше начин да държим дълго в тайна инфаркта й. Има съществена разлика между един инфаркт и хистеректомия. След инфаркт дори и човек да остане жив, той автоматично се превръща в сърдечно болен за цял живот.

Няма никакъв смисъл да изтъквам сега това на мама. Оставам още малко и я наблюдавам: от време на време идва в съзнание, мята се неспокойно. Случайно прекъсва връзката с един от мониторите — веднага в стаята се втурват три сестри. Божичко, колко са бързи!

Майка ми е изключително активен човек дори и в съня си — нервна е и прави резки движения. Сестрите ми казват, че изтръгва кабела на монитора за четвърти път. Този път само дето не го заковават към ръката й: прикрепят го с лейкопласт от лакътя до китката. Тръбичката за системата също създава проблеми.

Тръгвам си. Не съм в състояние да заплача. Твърде съм обезпокоен и напрегнат. Майка ми напомняше старо, ударено от мълния дърво, повалено на пътеката.

Върнах се вкъщи решен да надяна маската на най-голям веселяк: в нашето семейство аз съм шутът, комедиантът, клоунът.

Знам какво се очаква от мен: човек се вживява в роля като тази. Оставям бащината си кола в горната част на уличката и се прибирам пеша. Обикновено я паркирам в алеята пред къщи или във вътрешния двор. Татко ме посреща на вратата.

— Къде е колата, Джони?

— Татко, бях в болницата. Когато отидох там, майка беше опаковала нещата, готова за тръгване. Докторът й е казал, че трябва да си почине добре, така че сега е на път към Палм Спрингс. Дадох й колата и се върнах с автобус.

Жестоко е — татко вярва на всичко. Радва се, че майка е добре, но е смаян от това, че е отишла в Палм Спрингс без него. Джоан минава покрай мен и поглежда към улицата.

— Джак, ти си невъзможен! Колата е само на няколко метра оттук. Не му обръщай внимание, татко, той е смахнат.

Справяме се някак с положението. Имам нужда от време да дойда на себе си.

Телевизорът работи и аз се намествам в маминото кресло. Гледат мач между „Ейнджълс“ и „Оукланд“. Разбира се, печели „Оукланд“. Татко осъзнава, че съм бил в болницата, и се опитва да прикрие раздразнението си.

— Как ти изглежда тя, Джони? Добре ли е според теб?

И веднага добави:

— Кога ще се върне вкъщи?

— Вече е добре, но ще трябва да постои малко в болницата. Изпраща ти поздрави и много целувки.

Не пита какво й е. Като че ли не иска да знае. Поглеждам към дивана, където седи Джоан: тя слага пръст на устните си.

Гледам мълчаливо телевизия: „Оукланд“ води с пет точки.

Сестра ми става, посочва първата от спалните отзад и излиза.

Джоан ме чака. Давам вид, че отивам в тоалетната, и излизам от стаята. Марио и татко не ме и поглеждат. Влизам и тихо затварям вратата зад себе си. Джоан се е изтегнала на леглото, аз сядам на пода.

Като деца двамата с нея живеехме в свой измислен свят, борейки се с това, което се нарича ограниченост. Ограниченият човек винаги подозира всичко необикновено, непознато, нетрадиционно, а една от основните му максими е щом нещо не е практично, значи то не е добро.

Джоан има пет деца. Тя е родена да бъде майка, една от невероятните жени, които действително играят с децата си. И не само когато са малки, но през цялото време. Има двайсет и четири годишен син, завършил с отличие Йелския университет — а тя все още играе с него. Човек може да ги завари в двора да се забавляват с топчета или да стрелят с въздушна пушка.

В подобни случаи мама я нарича „глупи“: „Погледнете я само тази глупи как играе на пода с големите деца.“

Според мен в речника на мама „глупи“ е съкратена форма на „глупачка“. Никога не съм я питал. Но винаги, когато някой направи нещо, с което тя не е съгласна, то той или тя автоматично се класифицира като „глупи“. Произнасянето на това странно съкращение винаги се придружава с презрително изсумтяване. Джоан е „глупи“ (презрително изсумтяване), защото играе с децата си. „Те никога няма да имат и капка уважение към нея. Мили Боже, те ще я възприемат само като още едно дете!“

Двамата с Джоан все още играем заедно. На петдесет и две години съм, а тя е вече в края на четирийсетте, но ние играем всеки път, когато се съберем. Нашата игра е основана на дълбоко взаимно доверие и вътрешна близост. Нима може да се играе на криеница, ако този, който жуми, надзърта между пръстите си? Възможно ли е човек да се отпусне и да изпита удоволствие, когато се люлее на дъска с някого, ако му няма доверие?

— Как ти изглежда мама, Джак?

Смее се, когато й предавам мамината версия за случилото се. Признавам, че състоянието й не ми е вдъхнало особено голяма надежда.

— Лекуващият лекар казва, че трябва да изчакаме известно време, докато се установи степента на увреждане.

Замълчава.

— Безпокоя се за татко. Може да дойде у нас, но знам, че ще бъде по-добре тук, където ще си намира работа из градината и оранжерията.

Кимвам.

— Докога ще можеш да останеш тук?

— Билетът ми е за двайсет и един до четирийсет и пет дни.

— Надявам се, че това ще бъде достатъчно.

Обръща се настрана, събува обувките си.

— Джоан, не се безпокой. Ще стоя с татко. Всичко ще бъде наред. Вкъщи съм си създал славата на съпруг, отдаден на дома.

Стрелва ме с поглед.

— Сигурен ли си? Знаеш, че на практика той е едно голямо бебе.

— Повтарям, не се безпокой. Напомням ти, че той е и мой баща.

— Прекрасно.

* * *

Джоан ми обяснява традициите в този дом. Казва ми, че трябва да спазвам установения от мама ред. Оказва се, че мама е разработила нещо като график и целият им живот е един безкраен низ от правила.

— Първо, мама става рано и прави гимнастика. За нея това е най-добрата част от деня: цялата къща е на нейно разположение. Около десет часа поднася чаша кафе на татко, дава му хапчетата за кръвното, витамини и всички други лекарства. Само сутрин си позволява кафе с кофеин. Джак, предполагам знаеш, че през последните осем години татко живее с мисълта, че е в нещо като удължена отпуска и че рано или късно ще се върне на работа. Изживява всеки ден като последен от тази отпуска.

Информира ме за лекарствата, които татко взима. Някои от тях са ми познати — стреснат съм от количеството, което поглъща всеки ден. Решавам да го убедя да опита медитация и дори йога.

Аз лично поддържам кръвното си в нормални граници по този начин. Нося си апарата за кръвно налягане: когато проверявам моето, ще измервам и неговото; резерпинът, с който се тъпче ежедневно, всъщност е истинска отрова.

Джоан приключва с инструкциите си, като ме предупреждава да не пропускам „сапунените опери“. Обещавам, че ще се придържам към „дневния режим“, но мислено кроя планове как да разнообразя ежедневието на баща ми. Обичам да се меся в живота на другите. Най-много ми се иска да изтръгна татко от трите часа ежедневно стоене пред телевизора. Какво прахосничество — да живееш в Калифорния под благодатните лъчи на слънцето и да седиш с часове затворен, вперил поглед в екрана. Мили Боже, та океанът е само на десет минути оттук!

— И още нещо, Джак: татко поработва в работилницата си, но му липсва предишната координация на движенията, което го подлудява. Спомняш ли си какви златни ръце имаше — нищо не можеше да му се опре… А сега не може да поправя дори електрическата си самобръсначка.

Очите й се напълниха със сълзи и тя сведе поглед.

— Вече си мисли, че съм технически гений само защото мога да поправям самобръсначката му: да я почиствам, да сменям ножчето и прочие.

— Но ти действително си гениален механик, Джоан!

На четири години тя с лекота караше ролкови кънки, докато аз — седемгодишен, дори за секунда не можех да запазя равновесие на тези проклетии. Преди мен започна да кара велосипед на две колела. Подариха ми конструктор за Коледа и тя веднага си го присвои и започна да играе с него. Така си беше, не мога да си кривя душата.

— Опитай се да му угаждаш, Джак: помагай му, без да го караш да се чувства безпомощен. Той ще бъде добре, щом не го притесняваш.

Става от леглото, нахлузва обувките си.

— По-добре да се измъквам оттук, преди да са си помислили, че заговорничим.

Мачът по телевизията продължава. „Оукланд“ печели. Влизаме точно след страхотен удар на Роли Фингърс. Гледаме повторението.

Джоан и Марио си тръгват и аз оставам сам с татко. Не мога да си спомня кога за последен път съм бил насаме с него. Докато гледаме края на мача, прехвърлям наум казаното от Джоан. Аз съм сравнително добър домакин и готвач, но мисълта да заместя мама ме плаши.

Преди да тръгне, Джоан приготвя вечеря, така че в шест и половина отивам в кухнята, за да я стопля. Слагам прибори за двама. Татко заема обичайното си място начело на масата, а аз — моето отляво. Не сядам на маминото място откъм кухненската врата, въпреки че така ще ми е много по-удобно.

Татко ме наблюдава. Изваждам масло, сол, пипер, чинии, ножове, вилици, лъжици. Донасям топлото ядене и го пресипвам в голяма чиния в средата на масата.

— Къде се научи да готвиш, Джони?

Баща ми обикновено ме нарича Джони, много рядко Джон. Не знам на какъв принцип определя обръщението си. Мама винаги ми казва Джаки. В гимназията променях името си от Джони или Джаки на Джак. Но вкъщи не можах да се наложа. Не знам защо двамата ме наричат по различен начин. Като че ли съм различен човек за всеки от тях.

— Не съм сготвил това, татко: Джоан го сготви. Аз само го сервирах. Хайде, започвай.

Знам, че не ми вярва. Нося вечерята от кухнята, значи съм я приготвил. Според него в кухнята не се прави друго, освен да се готви. Той беше планирал тази кухня, беше монтирал умивалника, внесъл печката, хладилника, поставил шкафчетата; ремонтираше всичко, когато се налагаше. Но предназначението й е истинска мистерия за него. Готвенето за него е равнозначно на пилотирането на един от онези реактивни самолети, които беше правил в „Дъглас“ в продължение на цели двайсет години.

Наслаждаваме се на отличната вечеря, сетне отново се настаняваме пред телевизора. По време на рекламите разчиствам масата. После прехвърлям чантите си в задната спалня с изглед към градината. Отнасям там и няколко одеала. Татко ме наблюдава.

— На твое място не бих спал там, Джони — ужасно е студено и влажно. По-добре се настани тук. Оставям отоплението включено през нощта и е приятно топло.

Откровено казано, обичам да спя на студено. Къщата на родителите ми е като парник, а отгоре на това спят с електрически одеяла. Не се чувствам добре, дори и в Калифорния, ако не усещам върху себе си тежестта на юргана: лекото електрическо одеяло ме кара да се чувствам уязвим. Знам, топло е, но имам усещането, че не трябва да е така. Не мога да обясня тези неща на татко — ще го приеме като обида.

Отлично разбирам как се чувства. Страхува се. Навярно би желал да легна до него в леглото му, но, разбира се, никога не би ме помолил за това: дори и ако му го предложа, няма да се съгласи. Вероятно не е спал сам от последния път, когато мама беше в болница преди трийсет и пет години. Изпитва ужас да остане сам през нощта. Какво да правя? Не мога да го хвана за ръка, да го отведа в спалнята и да му облека пижамата като на дете.

— Хайде, татко, време е за лягане.

Неохотно става и гаси телевизора, превключва термостата едно деление по-надолу. Проверява дали всички врати и прозорци са затворени. Познавам добре навиците му. Гаси осветлението — оставя само нощната лампа в хола. Отива в спалнята си.

Решавам да спя в стаята до неговата: не мога да го оставя сам със страха му. Ще изключа отоплението и ще отворя прозореца.

Татко чука на вратата ми и я отваря точно когато си лягам.

— Джони, не мога да намеря пижамата си — не знам къде я слага майка ти.

Шляпам бос до спалнята му заедно с него. Там има дрешник и шкаф с три чекмеджета. Преглеждам чекмеджетата и веднага я откривам. Майка е определила горното чекмедже за себе си, средното е за татко, а долното е пълно с пуловери. Подавам му пижамата. Той ме гледа, като че ли съм сторил някакво чудо.

Отново си пожелаваме „лека нощ“; моли ме да не загасям нощното осветление в хола. Продължава да ми изпраща отчаяни съобщения: не иска да остане в тази стая сам. Ако бях наистина чувствителен, грижлив, изпълнен с обич син, щях да му предложа да си разменим стаите. Това двойно празно легло без мама го изпълва с ужас. Лесно е да се открие истинската причина.

Глава 3

— Хей, татко, събуди се! Хайде, татко!

Боже Господи, може би е умрял? Така ли диша винаги? Звучи ми като предсмъртно хъркане.

— Хайде, татко, ставай. Вече е осем часът.

Това е по тихоокеанско време. Татко стене и се обръща. Може би все пак не умира. Като се вземе предвид напрежението и тревогите, които му се струпаха напоследък, нищо чудно да получи инфаркт или инсулт. Поглеждам го по-отблизо: изглежда добре.

Вземам душ, като се старая да вдигам колкото е възможно повече шум. Това не е характерно за татко: обикновено става преди всички и подлага на тормоз цялото семейство. Влизам при него, загърнат в хавлия.

— Хей, татко, време е за ставане.

Човек може да помисли, че се е дрогирал. Започвам да се безпокоя. Какво ще правя, ако умре в съня си? Сядам на края на леглото и го разтърсвам.

— Татко, добре ли си?

Той простенва и отваря очи. Те не се фокусират в мен; обръща ми гръб.

— Хайде, татко! Ставай, а? Почти е осем и половина!

Най-после се надига и сяда. Известно време остава в тази поза. Но е буден, жив е.

Душът го ободрява. Потегляме веднага и закусваме по пътя. Така успяваме да използваме утринния хлад. Господи, защо не ме остави да шофирам: хабим тази мощна кола, като пълзим с шейсет километра в час! Шофира така, като че ли това е някакво наказание. Приведен над волана, намръщен, не забелязва дърветата и синьото небе. Дори не поглежда встрани: стиска волана напрегнато в очакване на най-лошото.

С такава мощна кола човек може просто да се облегне назад и да даде възможност на проклетото возило да върви само. Всички добри шофьори казват, че човек трябва да бъде отпуснат пред волана, за да придобие усет за пътя. Престъпление е мощна кола да се кара с такава скорост.

Моля го още веднъж след закуска, преди да тръгнем отново.

— Съжалявам, Бил.

— Но защо не? Имам шофьорска книжка.

— Престани, Бил. Не можем да си позволим никакви рискове, не си струва.

Отново потегляме. Извръщам глава, за да не гледам баща ми, начинът му на шофиране ме влудява. Той притежава бързи реакции, добър шофьор е, но има нещо в него, което ме невротизира. Прекалено предпазлив е: напрягаш се само като го гледаш. Да се возиш с него е кошмар.

Татко е добър в малките неща. Хората обикновено си мислят, че художниците са безгрижни и вътрешно освободени. Да, но това не се отнася за него. Стиснат е като оная работа на вещица. Да сбърка Брайс с Цион, представи си! Минахме край страхотния мотел, който търсеше през цялото време, но той дори не го забеляза. Намисли ли си нещо, е като кон с капаци.

Може би действително започва да оглупява. Сигурно това е то, остаряването: човек се затваря все повече в себе си.

И двамата ми родители напоследък реагират като старци.

Мама държи на спокойствието и на тишината, противопоставя се на всичко вълнуващо или ново. Прави сцена винаги щом пръдна или се уригна на масата. Те не са в крак с времето, не се приспособяват към него.

И, о, Боже, тази раздяла с дядо — истински кошмар! Татко остава верен на себе си: поема мълчаливо нещата и се яде отвътре. А баба е лигла! Обзалагам се, че никога не си е мръднала пръста за някого, без да очаква нещо в замяна. Животът за нея е като сложна партия шах.

Татко отново пуска радиото. Само кънтри музика и пращене. Между градовете няма нищо забележително — повечето време пътуваме през пустош. Иска ми се да спрем някъде и да купим касета с истинска музика: „Стоунс“, Дилън или „Дорс“, нещо свястно.

Останали са ми сто и петдесет долара, но в никакъв случай не мисля да харча от тях за някаква си тъпа касета. Имам нужда от всеки цент и не желая да се моля за пари. Той все още не е казал нищо. Знае, че няма да се върна в училище, но си мълчи.

О, Боже! Трябва да задминем камион. Няма да опита, докато пътят не е чист чак до хоризонта. По дяволите, зад нас няма нищо на разстояние поне един километър!

За десети път поглежда в страничното огледало. Тръгваме! Пълзим бавно край огромен камион. Съчувствам на шофьора, който ни гледа озадачено отгоре, докато го изпреварваме със скорост малко по-голяма от неговата. Сигурно си мисли, че ни работят само три цилиндъра. Ако татко кара нормално, ще го задминем за три секунди. Но не — ние едва се придвижваме, може би пестим гориво, знам ли?

Господи, защо се нервирам?

Глава 4

На следващата сутрин се събуждам в осем и половина; чувствам се малко по-добре. Тези девет часа разлика във времето направо ме съсипват.

Приготвям закуската. У дома, във Франция, нямаме навика да пием кафе, но моите родители го обичат. Слава Богу, че не са маниаци: не превръщат приготвянето му в свещенодействие — пият само нескафе.

В кухнята имат електрическа печка; не знам кое от деленията е за най-силното нагряване — едно или шест. Опитвам последното. Поглеждам в шкафчето и намирам лекарствата на татко точно както ми беше казала Джоан. Разпределям хапчетата и уточнявам от списъка колко трябва да се взимат сутрин, на обяд и преди лягане. Засега поемам това задължение, но в бъдеще татко ще трябва да се справя сам поне с него.

Решил съм след закуска да поговоря с него за състоянието на мама. Двамата с Джоан смятаме, че той ще приеме новината по-спокойно, ако я чуе от мен.

Странно, но татко е убеден, че работя за правителството в някаква тайна разузнавателна служба. Той поддържа това странно убеждение в продължение на вече повече от десет години. Обикновено не го казва направо. Гледа ме хитро, някак смутено и пита: „Как е работата, Джони?“

Той очевидно не може да възприеме възрастен вече мъж да изкарва прехраната си, като рисува картини: това не влиза в неговите представи за разумно поведение.

С майка си в това отношение нямам проблеми: за нея аз съм старо хипи. Имам брада, живея в Париж и е много вероятно да съм наркоман. Моят живот за нея е пълен провал и тя изобщо не се интересува от мен. Но татко има нужда от някакво обяснение и си го намира.

Джоан възприема това като изключително остроумна шега. За една Коледа ми изпрати по пощата костюм на Зоро, ушит от самата нея. Придружаваше го детска детективска екипировка за взимане на отпечатъци и лупа.

Отначало се опитвах да отхвърля статуса си на шпионин, но впоследствие реших да оставя нещата така. Какъв е смисълът, след като той сам си изгражда тази представа за мен и държи на нея. Обикновено отговарям: „Всичко е наред, татко.“ Това е достатъчно и ние винаги спираме дотук.

Слагам хапчетата на масата, наливам кафе в чашата му и почуквам на вратата на спалнята. Решил съм да не му давам кафето в леглото. Извиквам през вратата:

— Време е за ставане, татко, кафето е готово.

— Добре, Джони, идвам след малко.

И докато стоя там, осъзнавам, че играем друга игра.

Татко е роден през 1904 година. За мъжете, родени през тази година, Първата световна война завършва, когато са на четиринайсет години, а Втората световна започва — поне за Съединените щати — когато са на трийсет и седем. Татко никога не е бил на фронта.

Това го измъчва. Сигурен съм, навярно съзнава, че е имал късмет да избегне войните, но се притеснява от мисълта, че не е имал възможност да се прояви като герой.

Татко си е стоял вкъщи до женитбата си, след което го поема мама. Живял е винаги сред жени — никога сам или само сред мъже.

Всичките му братя са се оженили рано, единият е участвал в Първата световна война. Освен това обичат да ловуват. Татко искаше да ме заведе на лов с тях, но мама не разрешаваше.

— О, не! Ако вие двамата отидете, ще си перете сами дрехите и миризливото си бельо. И няма да допусна в къщата си онези вонящи ръкавици от еленова кожа или индианските мокасини. Решавайте!

Всяка есен цялата ловна дружинка, включително братовчедите, се отправя към Мейн. Обикновено убиват сърна, понякога мечка. Одират и обработват кожите им в дома на дядо. Братовчедите са ми разказвали как с часове дебнели плячката си в гъстите гори, а през останалото време играели карти и пиели бира. Чувствах се отхвърлен, и си казвах, че никога няма да стана истински мъж.

* * *

И сега идването ми по коридора, почукването на вратата е игра на войници. Думите ми „Време е за ставане“ звучат като команда. Не казвам армейското римувано „Долу питките, грабнете пушките“. Татко се измъква от стаята по пижама и чехли и тръгва по коридора към банята.

Това влачене на крака е нещо ново за него и аз не съм сигурен дали не се дължи на някакъв малък удар.

От друга страна, по-вероятно е да чувства, че остарява, а старите хора влачат крака, така че и той ги влачи. За него в това плъзгане на чехлите по пода сутрин сигурно има нещо, което апелира към чувството му за ред.

Излиза от банята и тръгва към столовата.

— Татко, защо първо не се облечеш? Има достатъчно време, докато приготвя яйцата.

Гледа ме и забелязвам, че е без очила.

— Къде са очилата ти?

— Не мога да ги намеря, Джони.

Връщам се в спалнята и ги намирам там, където ги е сложил, преди да си легне: на нощната масичка. Трябва да се радвам, че ги е махнал: стъклата им са ужасно замърсени. Отнасям ги в банята и ги измивам с топла вода. Аз също съм небрежен с очилата си, но когато започна да виждам неясно, обикновено ги избърсвам.

Стои изправен до леглото и ги намества на носа си. Винаги е твърдял, че очилата му убиват носа и ушите и непрекъснато ги сменя — безрамкови, метални, пластмасови и обратно. Започна да носи очила на петдесет години и никога не свикна с тях.

Кафето изстиваше. Знаех, че очаква да му намеря дрехите. Видях тези, които носеше вчера, на пода до леглото, където ги беше пуснал. Вдигнах ги и ги подредих на леглото.

— Ето, татко. Можеш да облечеш тези. Още са чисти.

Поглежда ме отблизо, накланя глава.

— Никога не нося едни и същи дрехи два дни подред, Джони. Майка ти ще ме убие.

Не се оплаква, просто съобщава един факт. Да си призная, не съм от тези, които сменят бельото си всеки ден. Ровя в чекмеджето и намирам някакво бельо. Татко носи гащета с крачоли и потници от времето, преди тениските да наводнят пазара. Изглеждат като горна част на старомодни бански или блуза за джогинг: тесни ивици за раменете, големи дупки за ръцете. От вътрешната страна на вчерашния му потник е закопчана значка „Свещеното сърце“. Татко облича чистия потник и го опипва с ръка.

— Къде ми е Свещеното сърце, Джон?

Изглежда си мисли, че всичките му потници са снабдени с нея. Разкопчавам я и му го подавам. Изминават часове, докато го закопчае — веднага се вижда, че никога не е правил това. Съсредоточено вкарва игличката в тъканта, събира потника си на топка — все пак я закопчава, изглажда гънките. Потупва я с доволна усмивка три-четири пъти. Горд е, че не я е закопчал за кожата си. Изваждам риза и панталони, давам му чисти чорапи.

— Виж какво, татко, ще се наложи да научиш къде са всички тези неща. Мама е болна и не може повече да се грижи за теб.

Усмихва ми се — широка, изпълнена с готовност усмивка.

— Прав си, Джони. Ще науча всичко. Ще видиш.

Връщам се в кухнята и стоплям кафето. Изпържвам яйца. Хапчетата са до чинията. Минава цяла вечност, преди да излезе от спалнята. Какво ли го задържа толкова дълго?

Опирам се на Мили и измивам натежалото й виме с топла вода. Водата се стича от стегнатите й, опънати цицки в неясната, новородена светлина на зората. Поставям кофата на място, сядам на ниско столче и песента на млякото върху метала започва. Пръстите ми се стоплят от доенето.

Когато татко най-сетне идва, сервирам му яйца с гарнитура. Сяда и ги гледа, като че ли са някаква странна храна от чужда планета.

— Няма ли кифли?

— Има, но нека първо да хапнем малко яйца, а след това ще си изядеш и кифлата.

— Джон, аз никога не ям толкова много сутрин.

— Опитай този път, татенце. Малко повече храна ще ти дойде добре. Кафе и кифла плюс куп витамини едва ли могат да те заредят с достатъчно енергия.

По дяволите, той трябва да поеме поне малко истинска храна — дори и това да е само чаша портокалов сок и едно яйце.

Храни се чисто и подредено: свършва първо с белтъка, после се залавя с жълтъка и накрая започва да се бърше със салфетката така, сякаш има намерение да изтрие и устните си заедно с остатъците от храна. Салфетката на всяка цена трябва да бъде от плат. Джоан ми го напомни, но аз нямах нужда от това — спомнях си това изискване достатъчно добре.

Татко се отпуска назад и пие изстиналото си кафе.

— Джони, след закуска майка ти пуска грамофона и слушаме музика.

Той е там, до масата — старомоден Магнабокс с дървена кутия, с плъзгащ се капак. Откривам копчето и го завъртам. Плочата е поставена предварително. Затварям капака. Сега грамофонът изглежда като шкафче за чинии: предната му част е метална с дървени заврънкулки.

Дочувам гласа на Бинг Кросби „Питам се какво ли стана със Сали“. Дълбок тон, неясен, но приятен. Всички нови стереоуредби дават много чист и точен звук, но в него се чувства сивата, опушена, прозрачна пластмаса. Звукът е невероятно точен, изкуствено съвършен. Този неясен, топъл глас на стария Бинг звучи успокоително. Обзалагам се, че всеки любител на стереозвука би изпаднал в ужас, но за мен той звучи добре.

Когато плочата свършва, измивам чиниите. Пускам гореща вода в умивалника. Татко идва в кухнята при мен. Навежда се над рамото ми, докато сипвам течен сапун в горещата вода. Изстъргвам остатъците от чиниите и ги плъзгам в пяната.

— Знаеш ли, Джони, мисля, че мога да правя това.

— Разбира се, татко, не е голяма философия. Пълниш гореща вода и сапун в едната част на двойния умивалник и вода за изплакване в другата. Измиваш чиниите в горещата сапунена вода, прекарваш ги през чистата вода и ги нареждаш да се сушат на поставката за чинии.

Наблюдава ме и после настоява да изляза от кухнята: той сам ще довърши миенето на чиниите — първата му домакинска работа: измиване на чинии от закуска за двама.

Започвам да мета. Има прахосмукачка, но аз предпочитам да мета. Намирам метла в дървената рамка на радиатора и започвам от задната спалня. Майка всеки ден пуска прахосмукачка. Събирам боклука на купчинки. Щом събера достатъчно за една купчинка, оформям я и продължавам по-нататък. Тази къща е за четири купчини. Апартаментът ни в Париж се почиства с три купчини. Воденицата — с една, мога да направя и две, зависи колко е мръсно. Тя се цапа повече, но това са прах и пръст, а не сажди и нечистотии, както е в Париж. Мръсотията тук е нещо средно между двата вида, но определено е за четири купчинки.

Търся татко — очаквам да го видя в градината или в оранжерията. Но той е все още в кухнята — съсредоточено мие чинии. Питам се за какво ли си мисли.

Когато стигам до кладенеца, птичка полита в небето, а аз спускам кофата във водата.

Прокрадвам се незабелязано в кухнята и го наблюдавам. Той взима всяка чиния и внимателно я оглежда за мръсни петна; измива ги едно след друго. Може би щеше да бъде по-щастлив, ако имаше микрометър, центрофуга и стерилизатор. Така ги търка, като че ли трябва да изтърка и цветните рисунки по тях. Когато най-сетне решава, че са чисти, потопява ги поне десет пъти във водата за изплакване.

Важното е, че това го въодушевява: наслаждава се на миенето на чинии, на играта с гореща и студена вода.

Татко може да стане съвършен изпълнител на почти всичко. Знам, че ще полудея, ако го наблюдавам прекалено дълго. Това винаги е било едно от мамините оплаквания. Много приличам на нея, колкото и да не ми се иска да повярвам в това.

Тя твърди, че й се налага да прави всичко сама, защото татко я влудява със способността си да превръща къртичините в планини. Възможно е той да знае много повече за радостите от малките неща, докато ние с мама просто се справяме с нещата, при това без да дадем или получим нещо. Излизам на пръсти от кухнята.

Понякога майка нарича татко „Кид Киловат“. Това е един от любимите й прякори. Има и още — „г-н Фиксит“. И „специалист по всичко“.

Най-сетне татко решава, че чиниите са измити. Те са достатъчно чисти за телевизионна реклама, но естествено и през ум не му минава, че миенето на чинии включва и много други неща. Това са многобройните дребни, но важни нещица, които показват разликата между някой, прекарвал часове в кухнята, и този, който не е. Научих това, докато децата ни растяха с помощта на многобройните ни приятели.

Те заявяват, че ще измият чиниите, и правят само това. Всичко останало остава несвършено. Дори не измиват тенджерите. Далече са от мисълта да избършат печката или измият умивалника, още по-малко да избършат плотовете и кухненските шкафчета. Не им идва наум да сложат на място маслото, солта, пипера, подправките, дъските за рязане. Една млада жена дори остави мръсната вода в умивалника. Тя беше на двайсет и пет години и копнеше да се омъжи. След този случай не й съчувствах особено, защото самият аз съм педантичен като стара мома.

Започвам да обяснявам на татко. Той следи всичко, което върша, и учудено клати глава.

— Къде си научил това, Джони? В армията?

Татко си мисли, че съм придобил неподозираните си умения в казармата.

— Да, татко.

Понякога си мисля за тези нещастни офицери и цивилни от запаса, които се мъчеха да поддържат реда с тълпа от осемнайсет-деветнайсетгодишни момчета. Бих полудял, ако имам двама-трима вкъщи. Метенето, оправянето на леглата, дежурствата в кухнята, за които слушахме толкова оплаквания, бяха всъщност обикновено поддържане на домакинството.

Не ме разбирайте погрешно: чистотата води към божия олтар, но за мен и за Врон тя не означава много.

Но майка ми е нещо съвсем друго. Маниачка е на тема чистота. Мръсотията е самият дявол! Стигаше до там да чисти пукнатините в дървените подове с четка за зъби. Според нея те „приютяват“ (това е думата) мръсотия и микроби. Във Филаделфия имахме къща с дървени подове във всяка стая с изключение на кухнята и мазето. Веднъж месечно майка ми изстъргваше мръсотията, „приютяваща микроби“. Трупаше я на купчини и я държеше да й се възхитим, когато се върнем от училище: да видим какво сме „намъкнали вкъщи“.

Откачаше и по отношение на прозорците. Те се миеха веднъж седмично, без значение дали се налага или не. Когато бях дете, ми беше забранено да се приближавам до тях. Ако съществуваше опасност да замъгля с дъха си стъклото или не дай си Боже да го докосна, тя изпадаше в луда паника. Впускаше се в стаята и най-малкото петънце веднага се атакуваше с „Уиндекс“, парче вестник и мек парцал.

Едно от най-големите ми удоволствия сега е да притискам нос до стъклото и да оставям отпечатъци от устните си върху него. Обичам да пиша с пръст и да рисувам по изпотените стъкла. Всичките ни деца рисуват с пръсти по прозорците и ги покриват с петна. Понякога е трудно да се гледа през тях.

И все пак дори сега, щом се приближа до прозорец, очаквам мамините забележки. Тези дребни неща натрупват излишен товар в душите ни.

След като слагаме кухнята в ред, двамата с татко сядаме във всекидневната. Става, за да пусне телевизора. Моля го да не прави това. В тази къща, ако се седне във всекидневната, автоматично се пуска телевизорът, както автоматично се заключва вратата на банята, щом се влезе в нея.

Не знам как да започна; цяла сутрин избягвахме да говорим за мама.

— Виж какво, татко, трябва да знаеш, че майка наистина е болна.

Той се напряга. Наблюдавам очите му. Гледа ме и сърцето ми се свива: подготвя се за най-лошото.

— Жива ли е още, Джони?

— Разбира се, че е жива, татко, но преживя инфаркт, не много тежък, но достатъчно сериозен. Сърцето й никога няма да се възстанови напълно. Например, тя няма да може да работи така, както досега.

Кима с глава. Сигурен съм, че не разбира какво му говоря.

— Винаги съм й казвал, че работи твърде много, Джони. Тя работи много.

— Прав си, татко, а сега ще трябва ти да поемеш голяма част от работата тук. Ще те науча да вършиш леката домакинска работа. Джоан ще идва и ще поема основното почистване, прането, пазаруването и т.н., но ти ще трябва да вършиш всекидневната работа: готвене, почистване на масата, обикновеното поддържане на реда тук.

Сега вече ме слуша, но все още не ме разбира.

— Освен това ще трябва да се грижиш за майка. Знаеш каква е, тя ще се убие, ако не внимаваме. Трябва да я наблюдаваш.

Все още кима, вторачил се в пода.

— Да, мога да го направя. Кажи ми какво да правя и как да го направя, и ще го направя, ще видиш.

— Първо, тази сутрин ще отидем да видим майка. Помни, тя е болна. Много е важно да не я тревожим. Трябва да я убедим, че двамата с теб се справяме добре.

Следя го внимателно. Той попива всяка дума. Аз съм капитанът, който дава заповеди.

— Мама е убедена, че никой не може да се грижи за теб освен нея. Трябва да докажем, че можеш сам да се грижиш за себе си.

Сега той клати бавно глава напред и назад, притискайки с ръка устата си, за да не се засмее.

— Точно така, Джони, точно така: ние ще я измамим.

О, Боже!

Татко се е облякъл, без да се измие. Нещо е нарушило обичайния ред. Веднага си представям мама и чувам гласа й: „Сега върви да се измиеш, Джак.“ И той се измива. След това вероятно казва: „А сега се облечи.“ Не бях дал верните команди.

Казвам му да се съблече, да влезе в банята и да се измие. После ще се облечем като за излизане и ще отидем в болницата.

— Ще се опитаме да изглеждаме добре, защото майка обича да те вижда добре облечен.

Става въпрос за маминото разбиране за „облечен добре“ — някаква кръстоска между Джордж Рафт и Джон Боулс. Татко носи шапка с широка периферия и костюм с такива ревери. Тъй като това отново се връща на мода, майка ми ще трябва да се спре на нещо друго — може би тесни вратовръзки, подвижни яки с копчета, тесни ревери. Или може би това ще бъде моят костюм като старец.

Но иначе си знам задълженията: баща ми ще носи раирана вратовръзка с игла, златен ръчен часовник; ще бъде с чисти нокти и добре лъснати обувки.

Намирам всичко това и го поставям на леглото. Какви ги върша само. Едва го накарах да се облече и сега, по-малко от два часа след това, отново е разсъблечен.

Татко ме пита дали да се изкъпе.

— Джони, обикновено се къпя веднъж в седмицата; един възрастен човек като мен не се измърсява много.

— Само си измий ръцете и лицето, почисти си ноктите и зъбите — това е достатъчно.

Нямам намерение да го мия и обличам. Няма да му държа ръката, докато му търкам със сапун подмишницата. Ха! Нямах представа какво ме очаква.

Трудно ми е да се адаптирам. Татко винаги е бил толкова сръчен и способен човек. Не мога да приема, че това е старческо оглупяване. Той е отпуснат, инертен, тромав. Доста добър начин за оцеляване е този неговият: ако някой друг иска да направи нещо за теб, остави го да го направи. Но така той убива умението си да се справя сам. Той е обезсилен и омаломощен.

Измива се и се облича трудно и бавно. Когато най-после излиза от стаята, връзката му е изкривена, но си замълчавам. Изкарвам колата. Татко настоява да загрея мотора за пет минути, преди да потеглим. Отнасям се към това негово искане със съответното уважение.

* * *

Цял роман може да се напише за татко като шофьор. Шофира от шестнайсетгодишен до седемдесетгодишен. Никога не е катастрофирал, никога не му е бил предявяван иск за застраховка. До пенсионирането си навъртяваше средно над петнайсет хиляди мили на година.

Но когато отишъл да поднови шофьорската си книжка на седемдесетия си рожден ден, изпаднал в паника. Взел писмения изпит без проблеми, но поради възрастта му трябвало да мине и практически тест. Когато му го съобщили, той хвърлил шофьорската си книжка и напуснал.

Откъдето и да се погледне, тази негова реакция е напълно безсмислена — беше отишъл на изпита с кола, шофираше всеки ден. Чисто и просто бе загубил самообладание, това е. Беше толкова нервен и изплашен.

В едно конкурентно общество на един победител се падат хиляди губещи. Татко беше разделил хората на шефове и работници. Беше се поставил в категорията „работници“.

Мен възприема като шеф. Не мога да го убедя колко смехотворно е това. Никой не работи за мен и само мисълта за това ме изпълва с ужас и отвращение.

„Не, Джони, шефовете са си шефове, а работниците — работници. Ти си бос. Ти се държиш точно като такъв.“

Татко явно причислява шефа на изпитната комисия, който просто си е вършил работата, като началство. Смразява се, връчва му книжката си и оттогава не е шофирал.

Освен това е твърдо убеден, че не би могъл да издържи теста — сигурен е, че не става за нищо: толкова много неща не забелязва, неща, които могат да предизвикат катастрофи…

„Джон, когато човек е наистина добър шофьор, той може много добре да прецени кога престава да бъде такъв.“

И шофирането на майка е цяла история. Започва да кара кола едва в края на трийсетте си години въпреки усилията на татко да я научи от момента на женитбата им. На седемнайсет години той сам е сглобил първата си кола от стари части. Страхотен автомобил — нямал е даже предни стъкла. Толкова е говорил за него, виждал съм и снимката му. Леля ми Труде казва, че баща й, моят дядо, строго забранявал на сестрите на баща ми да се качват в този автомобил.

Когато бяхме деца, всеки неделен следобед на мама й се даваха уроци по шофиране. По това време имахме форд модел 1929. Татко купи тази бричка за петнайсет долара и я поправи. Тогава петнайсет долара бяха седмичната му надница. Като дете си въобразявах, че едно от най-тежките неща за човека е шофирането.

Татко повтаряше неуморно:

— Не се стягай, Бес, отпусни се. Всичко ще бъде наред.

Двамата с Джоан се бяхме сгушили, протегнали вратове напред, надничаме, кикотим се нервно. Най-страшният номер на мама беше при потегляне да включи на задна. Разнася се остър, стържещ звук от трансмисията и ние се удряме в предната седалка. Мама е враг на автомобила и на пътниците.

Толкова бе нервна, че не можеше да координира движенията си. Изпадаше в истерия и обвиняваше татко. Дори няколко пъти скочи от колата. Татко караше покрай нея, молеше я да се върне, а тя си вървеше край нея и плачеше.

Най-сетне майка взе шофьорската книжка в Калифорния. Този, който й я даде, направи груба грешка. Тя е заплаха за пътищата. Възможно ли е причината за това да са прекалено бързите реакции? Въображението й е прекалено силно, за да бъде добър шофьор. Непрекъснато нервничи зад волана и колата криволичи по шосето. Под нейните ръце автомобилът става неуправляем. Тя говори на колите, сякаш са живи същества, и критикува всеки шофьор, докато разстоянието между колите застрашително се скъсява.

Независимо от това — или може би точно заради това — тя не може да се концентрира. Напълно естествено претърпя няколко катастрофи и съсипа една кола. Цяло чудо е, че не успя да убие някого или да се нарани сериозно.

Когато татко престана да шофира, мама стана шофьорът на семейството. Истинска щуротия! В най-лошата си форма татко е десет пъти по-добър от мама в най-добрата й. В известен смисъл това е и символ за отношенията между тях. В желанието си да доминира, майка пое нещата в ръце: стана лидер. Татко, с неговата плахост, чувствителност, прекалено развито чувство за отговорност, постепенно предаде юздите. Вероятно това не е чак толкова рядко явление в живота: ако си добър в нещо, не ти се налага да полагаш усилия.

И все пак дори и сега татко е този, който поддържа колата в ред. Проверява има ли вода в радиатора, сменя редовно маслото. Помпа гумите и всеки шест месеца прави пълен преглед.

Потегляме към болницата. Искам да разбера дали татко помни пътя. Преди десет години в тази болница му бе оперирана жлъчката и му се наложи многократно да шофира до там и обратно.

Но той изобщо не можа да се ориентира — същинско дете. Беше спрял да мисли за улици и посоки, само гледа безцелно през прозореца на колата. Питам го кой е най-краткият път и той свива рамене.

— Не знам, обикновено майка ти шофира.

Невероятна смяна на ролите. Постоянна шега в нашето семейство беше неспособността на мама да се ориентира. Веднъж дори се загуби четири преки преди къщи — взела погрешен завой — и ходи в полицията да пита как да стигне до дома. И аз самият лесно се губя.

Все повече се убеждавам, че татко не използва истинските си способности. Виждам как се случва, колко лесно може да се случи и с мене. Ужасяваща е мисълта как в резултат на примирение и неувереност човек се превръща в безпомощно същество много по-лесно, отколкото при заболяване.

Реших да накарам татко поне да назове улиците. Искам със сила да изтласкам ума му от задния двор на неговата саморъчно построена къща в края на сляпата уличка, сгушена между двата клона на гигантски магистрали. Посочвам улиците, по които минаваме, окуражавам го да реагира.

Изведнъж, в средата на тази игра, разбирам, че той мисли за нещо друго. Излъчва вибрации като замрелия пред буря въздух.

— Джон, това е добра болница; профсъюзите я препоръчват.

Кимвам и завивам по „Де Сото“.

— Но там има ужасно много чернилки — и не само негри: японци.

Замълчава и ме поглежда.

— Независимо от това, Джони, болницата е добра.

Опитвам се да се сдържа. Не искам да се задълбочавам точно в това, особено в този момент.

* * *

Влизаме в болницата. Посреща ни сестрата на рецепцията, приятна наглед чернокожа жена, която си спомня за мен от първото ми посещение.

— Здравейте, господин Тремънт, днес майка ви е сравнително добре.

Впечатлен съм от факта, че е запомнила не само мен, но и болната, която посещавам. За да съм съвсем честен, при първото си посещение вчера не бях забелязал, че е черна. Бях отбелязал мимоходом добрия й вид, любезността, деловитостта й, но не и цвета на кожата й. Забелязвам го сега заради разговора в колата — тези неща стават така.

Татко стои усмихнат до мен, но и в позата, и във вида му има нещо странно: сякаш наблюдава някого, поставен в клетка в зоологическата градина. Тя наистина е в стъклена клетка и вероятно това би могло да бъде някакво обяснение, или просто си въобразявам.

Тръгваме към асансьора, около нас се разнасят мелодиите на Музак.

— Познаваш ли я, Джони?

— Говорих с нея, когато идвах да видя мама вчера.

— Тя наистина е много любезна.

— Да, изглежда добър човек.

Поклаща глава и започва да говори, вперил очи в пода.

— Светът се е променил, Джони; не можеш да си представиш, колко се е променил светът.

Влизаме в асансьора. Татко нервничи, лицето му побелява, ръцете му се разтреперват. Обгръщам с ръка раменете му.

— Успокой се, татко, всичко е наред. Тук се грижат много добре за майка. Тя получава всичко, от което има нужда, почива си добре, повярвай ми.

Вървим по постланите със син мокет коридори между лудата фантазия на рисунките по стените. Стигаме до интензивното отделение. Насреща ни се изправя друга черна жена. Питам може ли да видим майка. Сестрата проверява картона й. Да, може, но не трябва да стоим дълго. Минаваме край стаята на сестрите и стигаме до отделеното легло на мама. Тя е будна и ни вижда, като влизаме.

Татко я целува и тя се разплаква. Татко също плаче. Смутен съм. Двамата никога не са показвали привързаност или чувства на публично място. Не си спомням да съм ги виждал да се целуват истински. Двамата с Джоан веднъж разговаряхме за това. Тогава се опитахме да си спомним кога майка ни е прегръщала или целувала някога като деца. Нито един от нас не си спомни подобно нещо.

Като младо момиче майка ми е преживяла нещо ужасно. Била е едно от десетте деца в шумна къща с три спални в Южна Филаделфия. Имала две сестри, Роуз и Ан: спели трите на едно легло — майка, най-малката, в средата. Само за една година Роуз и Ан умират от туберкулоза, наричана в онези дни „галопиращата смърт“.

Майка ми винаги живееше с убеждението, че е болна от туберкулоза. Най-страшното за нея беше фактът, че Роуз — тя умира след Ан — всъщност умира в ръцете й. Майка ми я държала до отворения прозорец през горещ летен ден, за да може да диша. Роуз получава неочакван кръвоизлив и умира само за няколко минути. По това време майка ми е била на четиринайсет години и получава нервна криза. Повече не се връща в училище.

Цял живот тя изпитваше ужас от микроби. Никога не ни целуваше по устата — нито сестра ми, нито мен. Ако някога целунеше някого, то веднага избърсваше устните си, сякаш избърсваше червило: всъщност избърсваше микробите.

Мама протяга ръце — иска да се приближа до нея и да я целуна. Целува ме по устата и не се избърсва. Може би сега, когато умира, микробите са без значение. Татко стои изправен до леглото, гледа я, сълзи се стичат по лицето му. Майка бързо го оглежда.

— Той изглежда чудесно, Джаки, ти си прекрасен син. Какво бихме правили без тебе?

Сяда в леглото.

— Добре ли си, Джак? Вземаш ли си хапчетата за кръвно?

— О, да, Бет, добре съм. Знаеш ли, Джони може да готви, да почиства стаите — той е като истинска съпруга.

Майка ми хвърля бърз поглед, придружен с кратко изсумтяване.

— Вие двамата просто се опитвайте да поддържате нещата. Ще се върна скоро. Хранете се в „Макдонълдс“; и фризерът е зареден с храна.

Започва се подробно описание на различните ястия, които татко обича и стомахът му може да приеме. Никакъв лук, чесън или подправки — само сол. В крайна сметка всичко се свежда до различни видове кюфтета с тестена гарнитура или онова фалшиво картофено пюре, приготвено от картофи на прах.

Прилежно кимам с глава на всяка дума. Възнамерявам да използвам запасите от фризера, но не и да се храня по препоръчания от нея начин. Майка ми сигурно е най-лошата готвачка в света. Нямам никакво желание да поддържам тази традиция. Обичам да готвя и предпочитам разнообразието в храната си; ако трябва, ще готвя два пъти — веднъж за татко и веднъж за себе си. Но съм сигурен, че татко с удоволствие ще яде моите ястия. Горкичкият, все едно че беше живял на болнична храна в западнала болница в продължение на цели петдесет години!

Татко се е вторачил в майка така, сякаш не може да повярва на очите си, че е на легло и не става, за да поеме нещата в ръцете си. Сигурно се чувства по-зле от мен. Преди да си тръгнем, отново я целува и не може да се въздържи да не запита:

— Кога ще си дойдеш вкъщи, Бет? Колко време мислиш, че ще останеш тук?

Мама се обръща и ми хвърля един от нейните погледи. Тези погледи са специални. От една страна, тя се опитва да прикрие чувствата си от друг човек, но прави това толкова очебийно, че всеки да го забележи: драматичен жест на Сара Бернар, предназначен за публиката от балкона. Този път тя ме поглежда, вдига вежди и обръща очи към тавана. Все едно че казва: „Виж само колко е безпомощен, няма представа какво става.“

В известен смисъл това е истина, но той е пред нея, той вижда! Поведението й е израз на невероятна жестокост или безчувственост. Тя постъпва така със сестра ми, с децата ни и с мен: това е нещо, с което никога не можах да се примиря.

— Мамо, татко наистина желае да те види отново вкъщи. Това е напълно естествено — ние всички го искаме. Надяваме се да излезеш оттук колкото е възможно по-бързо.

Опитвам се да парирам тези нейни сигнали, които ме подлудяват.

— А ти ще трябва да имаш търпение и да се отпуснеш. Прави, каквото ти казват лекарите. Ще се оправиш, но ще трябва да промениш начина си на живот: преживя инфаркт, не можеш да се върнеш обратно към старите си навици.

Очите й се изпълват със сълзи.

— Не знам дали ще искам да живея така, Джаки. Ако не мога да правя това, което искам, какъв е смисълът?

Замълчавам, няма смисъл да я тревожа.

— Добре, мамо. Но вслушвай се в това, което ти казва лекарят. Той знае най-добре и ще ти помогне да излезеш оттук, когато реши, че си готова за това.

И в този момент тя нанася последния удар.

— Не съм сигурна, че изобщо съм имала инфаркт. Откъде лекарите са чак толкова сигурни? Изглежда ми като болки от събиране на газове.

Знаех си, че това предстои да изскочи на повърхността, но си държа езика зад зъбите. Какво ли друго мога да направя?

Целувам я за довиждане и си тръгваме. Татко започва веднага след влизането ни в колата:

— Джони, кога всъщност мислиш, че тя ще може да се прибере вкъщи?

— Майка трябва да остане в болницата колкото е възможно по-дълго. Колкото по-дълго стои тук, толкова по-добре ще бъде.

— Предполагам, че си прав, Джони, предполагам, че си прав.

Но не вярва.

Не вършим кой знае какво тази вечер. Гледаме телевизия, после изкарвам стария си мотоциклет „Хонда 175“ от градинската барака в задния двор. Той има нужда от солидно почистване и регулиране: не съм го карал почти две години. Татко излиза и се залавя с оранжерията си. Пипка се вътре цял час, това му е личният свят.

Слънцето бавно залязва зад хамбара на Айра.

Всеки ден малко по-бързо, малко по-вдясно:

началото на деня, края на нощта…

Глава 5

Навярно съм задрямал: стряскам се, поглеждам навън и забелязвам, че се движим сред хълмиста местност. Надявам се баща ми поне за известно време да не повдигне въпроса за това какво възнамерявам да правя в бъдеще. Никога няма да разбере защо се отказах от Санта Крус. Той беше този, който попълни всички необходими документи за стипендия, за общежитие, сведения за проявите ми в гимназията — целия този боклук. А сега, година по-късно, аз не го искам. Понякога и аз самият не мога да се разбера.

Но, Исусе, ако само можеше да види това място! Изглежда като гигантска забавачка. Искам да кажа, че за мен Санта Крус е старчески дом за деца.

Едва не повърнах, когато пристигнах на мотора си след десет дни по пътищата. Бях покрит с мръсотия от главата до петите; багажът ми бе събран в двете чанти отстрани. Не можех да повярвам на очите си. Паркингът и пътищата към Санта Крус бяха задръстени с пикапи и леки коли, които влачеха стереоуредби, стенни звукови системи, килимчета, плюшени мечета, велосипеди с десет скорости, тенисракети, стикове за голф, костюми за фехтовка, огромни куфари, пълни с дрехи. Господи, човек трудно би могъл да повярва какви боклуци мъкнеха всички тези хора! Изглеждаше като гаражна разпродажба на притежания на гимназист една година, преди да завърши.

Да не говорим за налудничавия ми съквартирант Флаш. Майка ми, собствената ми майка ми го избра. Тя попълни формуляр с описание на този, когото мислеше, че ще харесам за съквартирант. Можете ли да повярвате — Санта Крус имаше формуляр дори и за това! Мама писала, че искам някой, който се интересува от електротехника, мотоциклети и надбягвания. Изрових този формуляр в канцеларията, за да разбера как ме е сполетял този кошмар.

В резултат на усилията на майка ми на главата ми се стовари личност със страхотна стереоуредба и истински електротехнически гений. Освен това и луд. Той например има колело, което виси на макари от тавана на стаята ни, снабдено с чудовищен катинар — конструиран и изработен от самия него. Върху този велосипед има бележка със следния надпис:

КОЙТО ОТКРАДНЕ ТОЗИ ВЕЛОСИПЕД, КРАДЕ НАЙ-ДОБРИЯ ВЕЛОСИПЕД В СВЕТА, ЗАЩИТЕН ОТ НАЙ-ДОБРИЯ КАТИНАР В СВЕТА И ЩЕ БЪДЕ ПРЕСЛЕДВАН ОТ НАЙ-ДОБРИЯ ДЕТЕКТИВ В СВЕТА ДО КРАЯ НА СВЕТА.

За всеки е ясно, че това е стопроцентово предизвикателство. В резултат непрекъснато заключвахме вратата си. В Санта Крус никой освен нас не заключва вратите, дори не ги затварят.

Флаш се облича в черно: черни тениски, черни джинси, черни чорапи, черни спортни гащета, черни обувки, черни пижами. Има дълга черна коса, която реши право надолу на всички страни — дори върху лицето си — и подстригва ниско точно на върха на черепа си, и то така, че човек да може да види бяло петно точно там: единственото бяло петно, което всъщност може да се види по него. Все едно, че е излязъл от списание „Mad“.

Не си спомням Флаш някога да е влизал в час — освен по време на изпити. Напуска стаята само за да кара велосипед или да си вземе нещо за ядене. Така стоят нещата в Санта Крус: трябва да се грижиш сам за себе си. На никого не му пука какво правиш. В същото време се чувстваш гузен, че не правиш достатъчно. Системата им е: или минаваш или не минаваш, но не те изключват за слаб успех. И все пак по някакъв извратен начин, това е забавачница за супермени, оранжерия за секвои. Честно казано, чувствах се много по-добре в скапаната американска гимназия в Париж — там поне пишеха двойки.

Имаше нещо зловещо в спалните в Санта Крус. Животът в един парижки апартамент напомня живот в пещера в планински склон в сравнение със спалня в Санта Крус. В стаите непрекъснато се влиза и излиза и след третата седмица навсякъде гърмеше музика. Лампите горяха през цялото време; нямаше нито един сумрачен ъгъл. Понякога затварях очи, за да си спомня какво представлява тъмнината. Случвало ми се е да излизам в три сутринта и да погледна сградата: осветена като коледна елха, тя вибрира от шума. А на следващия ден същите тези хора говореха в клас за екология и опазване на околната среда.

За да се спася от този ужас, намирах убежище в библиотеката. Дори получих работа там: това ми помагаше да не полудея. Тези типове никога не остават сами. Подготвят си докладите за края на срока, заобиколени от боклуци, шум и миризми. Господи, миризмите могат направо да те зашеметят! Подовете във всички стаи са покрити с хартиени отпадъци, храна, мръсни чорапи, дрехи, книги. Всеки тъпче върху тези купчини. Всички се разхождат наоколо полуголи: истинска зоологическа градина. Никога не оставаш сам.

Татко изобщо не загрява защо не искам да се върна там. Странен човек е: не обича да обсъжда важните въпроси. Хората, с които разговаря, го смятат за забавен събеседник. По дяволите, живописта е вид комуникация. Но повтарям, че отказва да слуша онова, което не желае да чуе. Мама е същата.

Но рано или късно ще се наложи да поговорим за това, само че няма да съм аз този, който ще повдигне въпроса.

Това, което искам да върша, е да пиша. Писането е нещо, което правя с удоволствие. Знам, че точно по този начин татко е започнал да рисува. Знам, че плямпам по-добре от повечето хора, това би трябвало да помогне. Първо ще се опитам с роман или може би със сценарий, без значение какво. Искам си само моята къщичка до воденицата и малко спокойствие. Ще отида там и ще направя нещо най-сетне. Исусе, животът ми минава, а нямам с какво да се похваля!

Може би Деби ще дойде. Сигурен съм, че ще остане във възторг от къщичката. Писнало й е до смърт от Бъркли, освен това ще ми е приятно някоя добра жена да се грижи за мен.

Бедата е в това, че не знам как да изкарам пари. Не мога да си осигуря carte de travail. Откакто Франция е в Общия пазар, тя не допуска американец да работи легално в страната. Може би ще се хвана да вадя захарно цвекло. Чувал съм, че така могат да се изкарат по хиляда долара месечно. Мога да живея с две хиляди годишно. А и старецът на Деби ще пусне нещо.

— Хей, татко, хайде да спрем някъде за закуска. Умирам от глад.

Кима разсеяно. Пак се е отплеснал. Скоро ще преминем от Юта в Колорадо. Скалистите планини са някъде пред нас, но още не се виждат.

Когато се носех на моя „Ямасаки“, се чувствах по-близо до природата. Познавах всеки хълм, всяка неравност по пътя. Всмуквах всеки проклет километър и го изплювах по глътка от време на време. Яхам мотора, стиснал две ръчки, зъбите тракат, бъбреците се друсат. Вечер съм истинска развалина. Два пъти пиках кръв. А и да се мъчиш да спиш с всички тези комари и други насекоми е истински ад. Бях взел палатка, но без мрежа за комари. Явно съм алергичен към комарите. Всяка сутрин се събуждам с надути като наденици пръсти. Представете си как съм сменял скорости с подпухналите си пръсти.

— Татко, какво ще кажеш да свалим стъклото? Имам чувството, че ще настина от този климатик.

— Добра идея. Вече минахме пустинята.

Натиска бутони и двете стъкла се смъкват надолу. Лъха ни горещ пустинен вятър.

— А, така е по-добре, Били. Напъхам ли се в това чудо, губя чувство за ориентация.

Половин час по-късно спираме да си купим кифли и кафе. Исусе, невъзможно е! Може ли това да струва два долара и петдесет цента?

Животът е една гадория. Скъсваш си задника от работа само за да оцелееш. Заплатата ти стига колкото да си наемеш жилище, да се нахраниш и да се облечеш, и то на старо. А няма начин да живееш, без да работиш; всички сме затворници. Погледни само Гари и Марти: те вече са се предали. С една дума, скапана работа!

Глава 6

На следващия ден, след като се връщам от болницата, започвам да работя върху моята хонда. Първо постилам вестници, за да не капне грес. Продухвам карбураторите, издърпвам клемите, изчегъртвам ги и ги поставям отново. Бяха престояли толкова дълго непобутнати, че и на двете клеми има плесен. Движа мотоциклета напред-назад, за да проверя дали моторът не е клеясал или замръзнал, но всичко е наред, буталата се движат.

Почиствам и настройвам накрайниците, доколкото мога без подходящи инструменти. Въпреки че съм лош механик, обичам да се намирам на работа с малка, проста машина като тази: тя е нещо, което мозъкът ми може да обхване, а точно сега се нуждая от такава занимавка.

Татко излиза и ме наблюдава. Той винаги е бил такъв талантлив механик — присъствието му ме кара да нервнича. Моята несръчност в тази област отдавна се бе превърнала в семейна шега. Викат ми „майстора“, защото съсипвах всичко, с което се захващах. Трябваше да заживея далеч от къщи в продължение на цели пет години, за да разбера, че съм бездарен само в сравнение с татко и Джоан.

Татко се надвесва над мен. Изтъквам предимствата на мотоциклета: нищо излишно, само двигател и колела; идеално транспортно средство, което може да се сравнява единствено със самолет. Татко си мисли, че е опасно и недостолепно мъж на средна възраст да балансира на две колела.

Намирам ключа на обичайното място. Свързвам акумулатора, но той, разбира се, отдавна е изтощен. Демонтирам го, слагам го в багажника на колата; отиваме заедно с татко до най-близкия сервиз, за да го заредим. Казват ми, че ще отнеме около час.

— Добре, татко, докато чакаме, хайде да изпием по една бира в бара отсреща.

Той ме поглежда стреснато.

— Какво?

— Отсреща има барче, хайде да обърнем по едно, докато чакаме.

— Мислиш ли, че е разрешено?

— Разбира се, хайде, и двамата сме над двайсет и една години, няма закон, който да забранява следобедна халба бира в някой бар. Та нали за това са заведенията.

Барът е съвсем обикновен; сумрачен, прохладен, дочува се тихото бръмчене на стария вентилатор на прозореца. Има нещо, поради което обичам да влизам в бар през деня, особено тук, в Калифорния. След като си бил на открито под това високо синкаво небе и странната потискаща пустота на всичко наоколо, истинско облекчение е да се гмурнеш в тъмния тежък въздух на някой бар.

Сядаме в сепаре. Типичен, класически бар; няколко редовни посетители седят или стоят на бара, където винаги има поне един енергичен сервитьор да обслужва следобедната клиентела.

— Какво ще пиеш, татко?

— Няма да е лошо да изпия една бира, но у дома в хладилника има достатъчно студена бира.

Поръчвам две бири и питам татко, дали не предпочита да седне на бара.

— Мислиш ли, че това ще бъде правилно?

— Разбира се, хайде да се преместим.

Покатерваме се на високите столчета, барманът избутва към нас купичка с фъстъци.

— За фъстъците отделно ли се плаща, Джон?

— Не винаги — освен ако заведението е засегнато от „инфлацията“.

Грабвам шепа, а татко плахо взема един фъстък.

Споделя, че не е стъпвал в бар, откакто се е оженил — близо петдесет години. Наблюдава хората в огледалото зад бара. Поглежда жените и една от тях му се усмихва мило. Бързо навежда глава и се вторачва в бирата си.

— Свикнал ли си да ходиш по барове, Джон?

— В Париж няма толкова много барове, татко; обичайно е да се ходи в кафенета. Сядаш, пиеш кафе или бира, но преживяването е различно. В повечето от тях масите са на тротоара. Някои от любимите си кафенета посещавам често.

Татко ме поглежда, сякаш се пита дали не съм вятърничав човек. Поглеждам часовника си: имаме на разположение половин час. Опитвам се да го подтикна да говори за времето преди женитбата си, когато е работил като дърводелец в Хог Айлънд заедно с баща си и братята си. Удрям на камък. Не съм сигурен дали наистина не си спомня, или просто не желае да говори за това. От паметта му се е заличило дори времето, когато чичо Хари живееше с нас във Филаделфия. А този период е твърде важен за мен и ми е трудно да приема, че той изобщо не си го спомня.

Знам, че Врон помни неща, които съм забравил, същото се отнася и за мене. В известен смисъл всички сме самотници.

Вземаме акумулатора, прибираме се вкъщи и го монтираме на мотоциклета. Завъртам ключа, ритвам стартера и моторът заработва. Страхотно удовлетворение изпитва човек, когато съумява да пусне отново в движение един мотор, да върне нещо към живота.

Правя няколко кръгчета с мотоциклета нагоре-надолу по улицата. Толкова дълго не е бил в движение, че отначало плюе черен пушек и хвърля искри. Паркирам в алеята пред къщи. Моторът постепенно замира.

Време е за вечеря; обмислям идеята за ресторант, но решавам, че вълнението с бара е предостатъчно за един ден. На татко вече му липсват „сапунените опери“ по телевизията, разхожда се безцелно наоколо, поглежда часовника си, пуска и спира телевизора. Днешния ден от живота му все едно е загубен. За него телевизионният свят е заместил реалния живот, и аз съм виновен за пропуснатия ден.

Реших да направя загубата поносима, като приготвя набързо вкусна вечеря. Прерових съдържанието на фризера и открих две добри на вид пържоли. Ще скалъпя набързо един от моите специалитети. Размразявам ги, изпържвам ги в сос от гъбена супа. Сипвам малко вино и оставям яденето да къкри на слаб огън в продължение на час. Получава се много вкусно ястие — нещо средно между печено и яхния. Като използвах една от скарите-фурни, размразих няколко френски риби и отворих консерва грах. Готвенето ми създава удоволствие. Татко е в градината, полива я, после отива в оранжерията. От време на време надниквам да видя дали всичко е наред, но там, вътре, той е невидим за мен.

Да работиш върху лопата в бараката за инструменти, да фиксираш дръжката й с помощта на менгеме; гладко твърдо дърво, покрито с белези от стари рани — като времето…

Слагам масата и викам татко. Той отново се изненадва, че изнасям храна от кухнята и че тя е гореща и в чинии.

Пита ме дали в месото има лук — уверявам го, че няма. Предлагам да изпием по чаша бира.

— Ще се напием, Джон.

— Не съм чул някой да се е напил от две бутилки бира, татко. Хайде, това ще ни накара да се отпуснем.

И така, пием бира, докато вечеряме, а след това и кафе. Приготвям слабо кафе: тъй като е нес, всичко зависи от количеството.

Татко си слага обичайната равно напълнена лъжичка захар, бърка съсредоточено почти минута, почуква лъжичката по вътрешната страна на чашата, за да изтръска последните капки. Повдига чашата внимателно със събрани и издадени напред устни — също като кон или муле, което се навежда към кофа с вода. Духа леко, преди да отпие. Знам колко чувствителни са устните му към горещо.

Отдръпва глава назад и поглежда в чашата си, слага още две лъжички захар и отново повтаря ритуала с бъркането и изтръскването на лъжичката. Този път допива кафето, като че ли пие калвадос или първокласно бургундско вино.

— Ей, Джон, това се казва кафе. Без кофеин ли е? Ние с майка ти пием истинско кафе само сутрин.

Уверявам го, че кафето е без кофеин.

— Наистина е силно. Такова кафе ли правят в армията?

— Не, татко, така се приготвя кафе във Франция, французите пият малки чаши много силно кафе обикновено без сметана или мляко.

— Сигурен съм, че тази нощ ще спя добре.

* * *

Измивам чиниите и тръгваме към болницата. Този път татко си спомня имената на няколко улици. Паметта му се възстановява. Обяснявам му, че може да се наложи да закара майка спешно в болницата.

— Но аз нямам шофьорска книжка, Джон.

— Говоря за спешен случай, татко. Ако трябва да спасиш живота й, няма да те арестуват.

Ще го накарам да обиколи квартала няколко пъти с колата.

Майка се оплаква. Не й разрешават да гледа телевизия. На стената има телевизор, но сестрите не й дават дистанционното. Иска да знае дали не бих могъл да ги накарам да я освободят от системите.

— Побъркват ме, Джаки — тези неми зелени линии, които се гърчат нагоре-надолу, да не говорим за червената точка там, която мига непрекъснато. Това може да подлуди всеки.

Обяснявам за пулса и електрокардиограмите, за задължението на сестрите да наблюдават стриктно данните.

— Виж какво, използват ме като морско свинче! Знам! Как е възможно всичко това да подобри състоянието ми? Те правят опити с мен. Плащаме добри пари, а тях не ги е грижа дали ще живея, или ще умра.

Татко клати глава.

— Бет, трябва да правиш това, което казват лекарите. Те си знаят работата. Трябва да им имаш доверие.

Тъкмо се каним да си тръгваме, когато той отново излиза със стария си номер. Толкова се надявах, че ще успея да го отведа навреме.

— Кога ще се върнеш вкъщи, Бет?

Мама ме дарява с друг от нейните погледи. Тя не само вдига вежди, но съумява в същото време да спусне лявото си око в бавно, многозначително намигване. Татко вижда и се сгърчва видимо.

— Не се безпокой, татко; на майка й е добре тук и тя ще си дойде вкъщи, когато лекарите решат.

Майка не се стърпява да не се намеси.

— Повярвай ми, аз най-много искам да изляза от тук колкото е възможно по-бързо.

Тя настоява да обсъдя с лекарите нейната теория за лошото храносмилане. Обещавам й, че ще се срещна с тях.

Когато се прибираме вкъщи, обяснявам на татко нещата, които трябва да научи.

— Никога няма да запомня всичко това, Джони. Имай предвид, че аз забравям.

Започвам да правя списъци. Пиша ги с печатни главни букви с флумастер върху картони с размери около дванайсет на седемнайсет сантиметра. Все едно че правя компютърен алгоритъм. Свеждам всичко до факти и мислене в границите на „да-не“. Опитвам се да опростя и изчистя всяко нещо. Например, когато пиша „измий чиниите“, изброявам всичко, свързано с това действие. Оказа се, че има трийсет и седем ясно разграничени етапа като: „изстискай течен сапун във водата“ или „издърпай запушалката от умивалника“, „изстискай гъбата“. Закачам този картон над умивалника. По отношение бърсането на прах изброявам всички предмети, които се нуждаят от това, посочвам къде се намира парцалът за прах и завършвам с „постави парцала обратно на кукичката в шкафа“.

За мен цялата тази активност е едно удоволствие, а и татко навлиза в духа на нещата. Не се обижда. Харесва му да му казвам какво да прави по ясен за него начин, така че да не греши. Отново е налице синдромът „шеф-работник“.

Закрепвам комплект картончета върху табло — на тях съм изброил нещата, които трябва да бъдат свършени за един ден. Татко разнася това табло със себе си. През нощта го поставя на нощната си масичка.

Следващата сутрин се облича сам, оправя си леглото, излиза от стаята си и тръгва към банята с работното си кепе от летището на глава. Докато си влачи краката през хола към банята, чете от списъците ми, закрепени на таблото. Гледката е едновременно и тъжна, и смешна, но той е щастлив: за него това е както търсенето на съкровища за малките момчета. Вечерта, когато не гледа телевизия, той прехвърля отново различните картончета на таблото, задава ми въпроси.

— Мога да направя това, сигурен съм, че мога да направя всичко, което си написал тук.

Започнах да го подготвям и за грижите около майка. Безпокоя се, че ще получи друг удар, когато си тръгна. А първите минути за толкова важни. Изкуственото дишане уста в уста и масажът на сърцето могат да се окажат решаващи в такъв момент. Татко трябва да научи и това.

Започвам да му говоря на тази тема, но нещо в него отказва да слуша: не иска да има нещо общо с такава стресова ситуация. Но аз настоявам. В този случай не мога да отстъпя.

— Виж, татко, ще ти покажа как точно се прави това. Трябва само да изпълняваш инструкциите.

Той избягва очите ми.

— На тези неща ни учат в армията, стотици хора са спасени по този начин.

Мразя да го лъжа, но се освобождавам от всички задръжки. Единственият път, когато съм се опитвал да правя изкуствено дишане уста в уста и сърдечен масаж, беше на една възрастна жена във Франция, и то след като вече беше умряла. Малкото, което знам, научих от личната си библия — медицинския наръчник „Мърк менюъл“.

По време на рекламите уговорих татко да легне на пода. Той ляга и кръстосва ръце върху гърдите си. Очите му са втренчени в тавана, все още не ме поглежда. Коленича до него, пъхам ръка под тила и повдигам главата му.

— Отвори сега уста и се изплези.

Той го прави, аз го хващам под брадичката, като едновременно повдигам и тегля назад; стискам носа му с пръсти, очите му са вторачени в мен. През цялото време му разяснявам нещата със спокоен и тих глас.

— Сега точно, татко, е моментът, в който слагам уста върху твоите и дишам вместо тебе.

Започва да се бори, за да се освободи. Извива глава и се обръща настрана.

— О, не, не прави това.

Коленичи.

— Нямам намерение наистина да го правя, татко, само обяснявам!

Лягам на килима и го моля да ме хване по същия начин, по който аз го бях държал. Направлявам ръката му под тила си и изплезвам език. Поставям другата му ръка така, че да може да стисне носа ми. Ръцете му треперят толкова силно, че той едва не ми откъсва носа. Непрекъснато поглежда към телевизора, за да не изпусне продължението на телевизионното шоу. Поглежда надолу към мен.

— Хората правят ли това на обществени места, Джон?

— Разбира се, може да ти се наложи да го направиш на майка. Ако тя получи нова сърдечна криза, ще трябва да приложиш изкуствено дишане. Това е единственият начин да я спасиш.

Той се обляга назад. После се изправя на крака и се оттегля към люлеещия се стол.

— Това може и да е правилно, Джон, но изглежда греховно. Наистина ли хората правят това един на друг? Може би понякога Господ иска ние да умираме.

* * *

Настанявам се и гледам телевизия с него. Разбирам чувствата му, но той трябва да ги преодолее; става въпрос за нещо твърде важно.

При следващото прекъсване на шоуто се опитвам да му покажа нещо за сърдечния масаж. Уговарям го отново да легне на пода.

— Виж сега, татко, докато правиш дишане уста в уста, ще трябва същевременно да масажираш сърдечната област. Това се прави за стимулиране на сърцето — то трябва да затупти отново. Трябва да натискаш силно и ритмично, веднъж в секунда, точно в центъра на гръдния кош.

Навеждам се над него и започвам да натискам с дланта си върху гръдната кост. Разбира се, не толкова силно, колкото е нужно за стимулиране на сърцето, но все пак достатъчно силно, за да схване идеята.

— Хей, причиняваш ми болка! Това би могло наистина да нарани една жена: ти ще я натискаш право в… в… гърдите.

— Тя няма да чувства нищо, татко, тя ще бъде в безсъзнание. По-добре е да получиш някоя и друга синина, отколкото да умреш, нали?

Повдига се на лакът.

— Тя никога няма да ми разреши да го направя, Джони. Тя никога няма да ми разреши да я натискам така. Никога не съм удрял жена в живота си. Никога няма да мога да направя това.

— Ще трябва, татко, това е въпрос на живот и смърт.

Шоуто продължава: показват някакъв много умен делфин, ако, разбира се, вярвате в съществуването на такива.

Татко се настанява с дълбока въздишка в люлеещия се стол. Диша тежко и от време на време ме поглежда крадешком: като че ли току-що се е спасил от някакъв откачен секс-маниак.

Докато гледа телевизия, аз написвам върху картони с големи букви телефонните номера на болницата, на пожарната, на най-близката „Бърза помощ“ и на Джоан. Забождам картоните на стената над двата телефона: във всекидневната и в спалнята. Най-големият проблем е, че татко никога не използва телефон. Човек едва може да го накара да вдигне слушалката и да я държи, когато някой го е потърсил. Да си призная — никога не съм го виждал да набира номер. Докато живеех у дома, нямахме телефон. Едва в Калифорния родителите ми си поставиха. Самият аз мразя телефоните, но, Господи, в този огромен свят те са необходимо зло!

Така че няма да бъде лесно да подготвя татко да телефонира за „Бърза помощ“. Опитвам се да му обясня всичко. Написвам го с печатни букви над всеки от телефоните. Текстът е:

СПЕШЕН СЛУЧАЙ — ИНФАРКТ.

БОЛНИЯТ Е В БЕЗСЪЗНАНИЕ.

ЕЛАТЕ ВЕДНАГА. АДРЕС 10432 КОЛБИ ЛЕЙН, ПАЛМ.

Принуждавам татко да повтаря това, докато го научи наизуст. Упражняваме се да набираме номера на Джоан, без да вдигаме слушалката, докато той започва да се справя сам. Отивам в спалнята и се обаждам на Джоан. Казвам й, че татко ще й телефонира, за да упражни повикване при спешен случай. Отговаря ми, че ще чака на телефона.

Оставям слушалката обратно и влизам в тоалетната. Когато се връщам във всекидневната, татко отново е погълнат от делфините. Просвам се на пода пред него и оставам да лежа с разперени ръце.

— Татко, представи си, че съм мама и току-що съм получил сърдечен инфаркт. Обади се на Джоан.

Той се изправя и застава над мен.

— Добре ли си, Джони?

— Да. Сега направи това, което упражнявахме.

Отпуска се на колене, слага ръка под главата ми.

— Не, татко. Първо трябва да се обадиш на Джоан.

Изправя се с мъка и отива до телефона. Набира номера, без да вдигне слушалката.

— Вдигни слушалката, татко.

Той се подчинява и я държи до ухото си, без да набира номера.

— Номера, татко.

Хванал е слушалката обратно, така че кабелът излиза от ухото му.

— Обратно, татко.

Завърта апарата върху масата.

— Не апарата, а слушалката, татко. Обърни я така, че микрофонът да е пред устата ти.

Отдръпва я от ухото си, втренчва се в нея, бавно я обръща. Усмихва се. Съсредоточава се върху картона на стената.

— Запомни, татко! Телефонираш на Джоан.

— Да, разбрах, Джон, на Джоан.

Започва да набира. Върти бавно, като задържа шайбата на всяка цифра. Слава Богу, чувам гласа на Джоан! Напрягам се да доловя думите. Татко държи слушалката на пет сантиметра от ухото си.

— Ало, татко?

— О! Здравей, Джоан, радвам се да те чуя.

Подсказвам му.

— Предай й съобщението.

— Джоан, Джони иска да говори с теб.

Понечва да ми връчи слушалката, както си лежа на пода, но кабелът не е достатъчно дълъг.

— Татко, не. Предай й съобщението, нали си спомняш съобщението.

— О, да. Прав си. Джоан! Джони лежи на пода пред мен, казва, че е майка ти и че е получил сърдечен инфаркт.

В този момент не съм сигурен, че не се шегува. Ставам и вземам слушалката.

— Ало, Джоан, познай кой се обажда.

Тя се залива от смях. Толкова съм се вглъбил в страхотните си планове, че не виждам комичната страна на положението. Накрая и аз се разсмивам, а татко седи на стола и също се хили. Приятно му е да чува смеха ни.

Упражняваме се, докато татко научава ролята си безпогрешно. Телефонирам на „Бърза помощ“ и ги питам дали ще могат да се включат в играта. Проявяват разбиране. След това татко половин час упорито стои на вратата в очакване на линейка.

На следващия ден му е необходим както обикновено цял час, за да си оправи леглото. Надниквам в спалнята. Той изглажда внимателно всяка гънка, пълзи на колене около леглото, проверява дали покривката виси равномерно от всички страни. Опитвам се да му покажа как може само да разстели, да я пъхне под възглавниците и да я опъне след това. Покривката за легло е плюшена, на ромбове.

Татко се безпокои, че може да има невидими гънки по чаршафите. На леглото му има само два чаршафа, електрическо одеяло и покривката, но това му отнема цял час.

Бавно крача с тежкия чувал от зебло, закачен за колана ми. На всеки тридесет сантиметра пробивам с тоягата си дупка във влажната земя, пускам в нея картофа за семе и утъпквам пръстта. Все едно, че поставям яйца за полог.

Предавам се. Прави му удоволствие и му осигурява някакво занимание. Така имам повече време за себе си. Започнах да правя йогистките си упражнения, докато той се мотае с леглото. Навлизам вече в реда на мама.

Преди две години тя ме завари да правя тези упражнения и настъпи истинска трагедия: това било езическа религия, можело да ме отлъчат от църквата. Настояваше да се изповядам пред свещеник. След този случай, когато им отивах на гости, си правех упражненията тайно.

Все пак татко започна да се облича сам. С помощта на картончетата намира дрехите, измива се и, общо взето, се грижи за себе си. Появява се в кухнята за малко шунка с яйца. И, разбира се, любимата му кифла. Пускам радиото. Измива чиниите от закуска — пак с помощта на моите картони, докато аз почиствам кухнята. Практически той няма кой знае каква работа, тъй като сме само двамата. Изтърквам умивалника в банята и ваната с „Аякс“, после почиствам основно тоалетната чиния.

Показвам на татко как да слага мръсното си бельо, ризи и чорапи в коша за мръсни дрехи в банята и къде да окачва панталоните си. Дори се научава да намира пуловерите си в долното чекмедже на шкафа в спалнята.

При следващото ни отиване в болницата той ме направлява през целия път. Започва да се наслаждава на новооткритата си способност да взема участие в живота около него. Дори задава въпроси за Париж и как Джаки се справя в училище.

Майка ми е като замаяна. Не знам дали състоянието й се дължи на приетите лекарства, или е нормална реакция след инфаркт. Имам среща с лекуващия лекар, доктор Коу.

Оставям татко при мама и слизам на долния етаж, където се намира кабинетът му. Той е млад човек, внимателен и разумен. Обяснява ми какво се е случило с майка, показва ми кардиограми. Очевидно се е стигнало до запушване в резултат на атеросклероза и до сърцето й не е достигало достатъчно количество кръв. Въпросът е, доколко сериозни ще бъдат последствията. Ако състоянието й се влоши, могат да опитат байпас, но не е препоръчително на нейната възраст. Мнението му е, че трябва да остане на легло и да взема лекарства.

Повтаря колко опасно и непредсказуемо е заболяването й.

Впечатлен съм от Коу, но съм потиснат от истината за състоянието на мама. Връщам се в стаята й, тя е дошла на себе си. Разказвам й, че съм разговарял с лекаря и че съм видял всички кардиограми. Определено е претърпяла инфаркт, няма какво да се лъжем. Ще се оправи, стига да следва съветите на лекаря. Просто трябва да се успокои и да приема нещата по-леко; и без това през целия си живот е работила много.

Очите й се насълзяват; лицето й успява обаче да приеме добре известния поглед: „Съпротивлявай се на всяка цена“.

— Но това е невъзможно, Джаки. Как да се отпусна, когато трябва да се грижа за баща ти? Знаеш какъв е той.

— Не се безпокой. Ще измислим нещо. Татко ще може да поеме нещата, когато се върнеш вкъщи. Той сам си оправи леглото тази сутрин и изми чиниите. Уча го да готви. Полива градината и поддържа моравата. Всичко върви чудесно.

Сега тя плаче, плаче истински, на глас.

— Не ми говори. Ти ще се върнеш обратно към живота си на битник, а Джоан е твърде заета със собственото си семейство. Кинг Конг, оня надут италианец, никога няма да й разреши да идва повече от веднъж седмично. Няма дори да й позволи да ми се обажда по телефона — въпреки че аз плащам, за да може да телефонира спокойно. Знам какво ще стане, не ме лъжи!

Изчаквам я да свърши и да се успокои. Татко се привежда. Страда от сълзите на майка ми, не я е виждал да плаче много често.

— Честна дума, Бет, ще видиш. Наистина се опитвам, ще се справя, ще видиш. Не се безпокой, ние ще се оправим.

Замълчава, сетне добавя:

— Колко време според теб ще мине, преди да си дойдеш вкъщи, Бет?

Не толкова въпросът, колкото плачливата нотка в гласа му е от значение. Мама заплашително ме поглежда през сълзи.

— Не се безпокой, татко! Тя няма да бъде изписана толкова скоро. Лекарят ще определи кога. Престоят на мама в интензивното отделение струва двеста долара дневно, така че никой не задържа хората тук по-дълго, отколкото е необходимо. Когато състоянието й се подобри, ще я преместят в друго отделение и чак след това ще я изпишат. Ще приготвим собствена малка болница у дома.

Майка отново плаче.

— Предпочитам да умра, отколкото да живея по този начин. Искаш да кажеш, че отсега нататък ще бъда инвалид, бреме за всекиго? Не е честно. Не е честно това да се случи точно на мен. Винаги съм се грижила за себе си, правих си упражненията редовно, пазила съм диета с витамини. И всичко това напразно. Не е честно.

Така е. Храната в нашия дом никога не е била удоволствие. Когато сядахме на масата като деца, задължително ни се предлагаха по три различни зеленчука. И не само това: трябваше да изпиваме и сок от тези зеленчуци. Времето за хранене ме изпълваше с ужас: сок от зелен фасул, сок от спанак, сок от грах, сок от моркови; когато сядахме на масата, те вече ни очакваха, всеки в отделна чаша. Каквото и да се направи след това, каквото и да се слага: сол, пипер, кетчуп, всички сокове имаха вкус на помия. Майка отпиваше от тях, сякаш бяха еликсирът на живота; тя беше голям почитател на Бернар Макфейдън. Татко отказваше да ги пие, също дядо и чичо Хари. Но ние с Джоан нямахме избор.

Освен това всяка сутрин трябваше да поглъщаме и рибено масло. Мисля, че ако старият Бернар заявеше, че кравешката пикня е много полезна за здравето, защото съдържа, примерно, витамин Р, майка ще се впусне след кравите с чаша в ръка. Когато се оплаквахме твърде много от рибеното масло, тя купуваше нова марка, съдържаща джоджен, гранули, които приличаха на мазна дъвка. Слагаше ги в сока от портокали: най-отгоре в чашите ни плуваха тлъсти, вонещи на джоджен гранули.

Не мога да пропусна и бирената мая. Трябваше да вземаме по глътка всяка сутрин: не мога да забравя вкуса на изгнили листа и плесен в устата си. Предполагаше се, че в нея има някакъв друг вид витамини. Майка знаеше всичко за витамините още преди да ги открият. Насочваше нейния и нашия живот в посока „безсмъртие“. Беше изпреварила с години времето. Сега, с всичките тези магазини за здравословна храна за маниаците на тема здраве, тя е всъщност много по-хипи, отколкото аз някога ще бъда.

Права е, не е честно. Никога няма да приеме това. Знам. Точно сега тя търси начин да се справи с инфаркта си. В никакъв случай на легло: това е повече от сигурно. Виждам я да измисля някакво налудничаво упражнение за сърцето. Чудесно е, че притежава този вид находчивост, но сега това може само да я довърши.

Прибираме се вкъщи навреме за „сапунените опери“. Отивам в стаята откъм градината и рухвам на леглото; напрежението си казва думата. Когато се събуждам, правя още по-подробни списъци за татко. Справям се с още няколко домакински задължения, като почистване на банята и размразяване на хладилника.

Когато сериалите приключват, татко ме завежда в оранжерията си. Много го бива да разсажда растения от клончета, особено декоративни. Притежава огромно разнообразие от тях. Има дори пръчки Popsicle, наредени една до друга с латинските им имена, датата и мястото, където ги е открил.

В оранжерията се чувстваш като в истинска джунгла. Татко вечно си къса клонки или листа от всеки интересен храст или растение. От Хаваи трябва да е отмъкнал поне стотина клончета и листенца. Пренесе ги в куфара си, увити в мокри хавлиени кърпи. Сигурен съм, че майка не беше много ентусиазирана, но там нямаше как да го спре. После по някакъв начин той съумя да отгледа растения от тези малки клонки и листа.

В оранжерията инсталира уникална система за поливане. Свързана е с уреда за измерване на влагата и се пуска в действие автоматично, което поддържа свежестта на тази местна джунгла. Дори и миризмата е като в джунгла; човек едва ли не очаква да чуе крясъци на маймуни и папагали в клоните на пълзящите растения. Татко прекарва значителна част от свободното си време в оранжерията. Чувства се по-добре тук, отколкото вкъщи.

Привързвам към колчета дългите крехки стъбла на доматите, които са натежали от листа, цветове и доматчета. Обгръща ме силната им остра миризма. Внимателно повдигам и привързвам към кола всяко запълзяло настрана клонче, обръщам го нежно към ласкавите лъчи на слънцето, свързвам земята с небето.

В градината татко има дървета авокадо — три различни сорта, така си осигурява плодове през цялата година. Освен това има лимоново дърво и още едно, което той нарича „моето плодово-салатно дърво“. Всъщност това е праскова, облагородена с нектарин и с кайсия: трите клона дават плод едновременно — отстрани дървото изглежда като картина от Бош.

Татко поддържа и малка зеленчукова градина с швейцарско цвекло, обикновено цвекло, домати, маруля, репички, моркови. Грижи се за зеленчуковата градина само за удоволствие; казва, че е по-евтино тези зеленчуци да се купят, отколкото да се отглеждат, но с гордост носи в кухнята своята реколта.

* * *

След вечеря се обажда Марти. Току-що се е върнала от гинеколога си и разбрала, че е бременна. Бяха правили напразни опити да имат деца в продължение на две години и сега тя е толкова развълнувана, че едва говори. Аз съм във възторг! Ще ставам дядо! Подавам слушалката на татко и тя му казва новината. Той държи слушалката настрана от ухото си, слуша, хили се, кима с глава. Не говори, само се усмихва. Сълзи пълнят очите му, преливат и се търкалят по бузите му. Трябва да е прекрасно чувството, когато ще ставаш прадядо, да знаеш, че поколението се продължава.

Затваряме телефона и се вглеждаме един в друг. И двамата се усмихваме и трием сълзи. Това е прекалено велик момент за всеки от нас, за да правим дори опит да говорим.

Татко става и пуска телевизора, но на мен не ми се гледа как Мърв Грифин се преструва, че говори точно на нас. Нещо отвътре не ми дава мира; искам да се освободя от нарастващото неспокойствие.

— Хайде, татко, нека да излезем и да отпразнуваме събитието!

— Какво разбираш под „излезем“, Джони?

— Знам едно място, татко. Долу във Венеция и се нарича „Ор Хаус“. Хайде да отидем там.

— Какво! Какво каза?

Повтарям го ясно и се смея.

— „Ор Хаус“, татко: весла, весла.

Търговската камара на Санта Моника вдигна такъв шум, че собствениците трябваше да смъкнат фирмата си. Сега над вратата има само огромни кръстосани весла.

Тук стените вибрират от мощната стереоуредба като в дискотека, но има страхотен избор на песни: музика от двайсетте години до кънтри, рок и електронни стенания. Продават кана бира за долар и половина с толкова пуканки и фъстъци, колкото можеш да изядеш. На разположение е огромна купа, пълна с необелени печени фъстъци, и машина за пуканки, която никога не спира. Вероятно би могло да се живее на бира, пуканки и фъстъци — купища протеини, въглехидрати и витамини.

Но най-хубавото нещо са стените и таваните. Покрити са с графити и възможно най-чудатата колекция от странни предмети, които висяха или бяха залепени към тях. Тук човек можеше да види старомодни печки, големи спортни шейни, гигантски кули, велосипеди, счупени часовници, автомобилни части. Съчетанието от цветове е твърде странно.

В петъчните и съботните нощи повечето хора танцуват боси. Подът е посипан със стърготини с дебелина над два сантиметра и мирише на цирк: пот, фъстъци и стърготини. Светлината е възрозова и се сменя постоянно. Харесвам такива места, тук се отпускаш; провинциална викторианска кръчма; английска пивница, внезапно предала Богу дух. А в добавка — пикантния привкус на стар бар в Дивия Запад.

Отиваме там, близо е до плажа — само на десетина минути от дома на родителите ми. Татко се спира на прага и се оглежда.

— Боже, Джони, тези хора тук са луди! Погледни това.

Посочва кукла, която виси от тавана надолу с главата — без коса е и някой я е боядисал в синьо.

— Какво означава това?

— Нищо, татко, просто само украса.

Грабвам от бара кана, пълна с тъмна бира, и две силно изстудени халби. Повеждам татко към любимото ми сепаре в дъното с чудесно разположение по отношение на озвучаването. На това място на човек му се струва, че звукът излиза право от главата му. Вземам шепа пуканки и фъстъци и ги пускам на масата. На металната й повърхност има рисунка на момиче в твърде изкусителна поза. Не бях я забелязал досега. Виждам нещата някак различно — като при посещение на зоологическа градина с дете.

Гледаме тълпата. Пред очите ни се разиграва голямо блъскане и флиртуване; всички са облечени главно в джинси и леки ризи. Предполага се, че трябва да си навършил двайсет и една години, за да влезеш в такова място, и това изискване се спазва строго. Момичетата обаче изглеждат по-млади. Все пак не трябва да забравям, че напоследък почти всяка жена под четирийсет години ми изглежда като дете.

Татко се е захласнал. Почти забравя да пие бирата си.

— Хей, Джони, това е по-добро от Фейъс Тиътър във Филаделфия някога.

Той върти глава и се смее. Когато се смее, слага ръка пред устата си и покрива зъбите си. Двамата с татко имаме разделени предни зъби — искам да кажа, значително разделени, поне на половин нормален зъб. Татко е страшно чувствителен към това. И при неговия баща е било така. Колкото до мен, аз съм прекалено инатлив или суетен и се гордея с тази си особеност. Приемам я като белег на мъжката линия в нашето семейство. Но нито Били, нито Джаки са го наследили. Марти да, и това ни струваше една значителна сума за зъболекар. Аз дори харесвам разделени зъби при жени, но не е възможно да се очаква, че едно момиче ще е във възторг от това.

Татко така се смущава от разделените си зъби, че никога не се усмихва или смее, без да постави ръка пред устата си и затова сега си седи и се хили зад ръката си.

Изпиваме бавно бирата си, слушаме музиката и се забавляваме в продължение на около час. Връщаме се вкъщи около десет часа. И двамата сме уморени, едва успяваме да се доберем до леглата си. Дори и през ум не ни минава да включваме телевизора.

На следващия ден нещата започват добре. Чувам как татко се пипка с дрехите си и оправянето на леглото. Правя си йогистките упражнения и премитам. Татко излиза към девет часа. Дори си намира лекарствата и сяда заедно с мен, готов за закуска. Движенията му са по-бързи. Седи по-изправен, яде по-бързо. Спомням си как бързо поглъщаше храната си като млад; питам се дали ще започне да се храни отново така.

Дори водим сравнително логичен разговор. Преди години му бях дал кутия с бои. Бях му осигурил всичко, от което можеше да има нужда, включително две средно големи платна.

Тогава той се отдаде на рисуване и нарисува няколко ужасяващи картини, каквито никога не бях виждал. Постави ги в рамки за мама и сега те висят в спалните.

Първо, татко не използва платната, които му оставих. Каза тогава, че ги бил спестявал; предполагам, че ги е запазил за бъдещите си шедьоври. Купува платна от памук, опънати и залепени върху пресован картон. Размерите им бяха петнайсет на двайсет и два сантиметра. За татко картините са ръчно изработени и ръчно оцветени фотографии. Той се залавя да рисува картини с размери на снимки. И дори рисува от снимка. Нищо не може да го убеди да рисува директно от природата или да използва въображението си. Иска да рисува това, което може да измери.

Една от картините му представлява индианец, който тъче на вертикален стан насред пустинята; всичко това на платно, не по-голямо от снимка с размери дванайсет и половина на седемнайсет и половина сантиметра. Татко вероятно е господарят на четката с три косъма. Тази негова индианска рисунка е чудесен пример на координация между окото и ръката, но като картина не струва.

Нарисува и две картини, разпределени на платното с помощта на цифри. Това е точно според неговите разбирания. И двете са в приемлив размер: трийсет на четирийсет и пет сантиметра. Едната е „Свещеното сърце“, а другата — „Благословената майка“. Той постави и тях в рамки; закачени са в спалнята до леглото, на което спя. И тук работата му е съвършена: изключително съчетание на цветове и точно спазване на линиите. И двете могат да бъдат използвани като модели за рисуване върху разделеното с цифри платно.

Но тази сутрин на закуска той ми казва, че с кариерата му на художник е свършено. Оказа се, че се е опитал да нарисува един от манастирите в чест на Сан Фернандо. За миг си помислих, че наистина е ходил до Сан Фернандо, но се оказа, че отново става въпрос за фотография. Показва ми я; опитал се беше да я оразмери. Невъзможна картина за прерисуване. Не съм сигурен дали и аз бих могъл да създам добре композирана картина от този хаос. На преден план имаше храсталак, следва празно калифорнийско небе, което заема поне половината от снимката. Между храсталака и небето е натикана жълтеникавата сграда под ъгъл към плоскостта на снимката. Нещата се влошават допълнително от арки, минаващи през най-близката страна на сградата. Това практически не се поддава на композиция, подобно на стрела преминава от лява предна позиция до дясна задна.

Татко ми разказа колко са го измъчили тези арки. Общата композиция не го безпокои — но арките са го подлудили. За него перспективата е истинска мистерия.

След ритуала с чиниите отиваме в спалнята и той ми показва картината си. Скрил я е така, че майка да не я види. Представлява кален хаос с няколко зелени петна в предната част.

Опитвам се да я коригирам, показвам му как да поправи арките, вкарвам някаква идея за перспектива, но е невъзможно да се създаде картина от такава слаба фотография. По принцип рисуване от фотография не е добро като идея; камерите имат око на циклоп, губи се динамиката на биоптичното човешко зрение.

Страшно ми се иска да пиша на Врон и да й съобщя за бебето, но знам, че Марти желае да направи това сама.

Татко влиза в оранжерията. Със сигурност ще прекара много време там.

Сега почвата е точно такава, каквато е нужна. Тя е достатъчно мека, без да е прекалено влажна, за да може лизгарят да влезе до дръжката. Новооткритата почва блести там, където металът е бил силно притиснат към нея.

Посещаваме майка и й казваме за Марти. Тя приема новината спокойно, сякаш я е очаквала. Може би когато си на смъртно легло, раждането на нов живот не ти изглежда кой знае какво. Дори е възможно да се чувства като пренебрегната.

Когато се връщаме, все още съм прекалено неспокоен, така че отивам в задния двор и работя по мотоциклета си. Привършвам и решавам да изведа татко на разходка. Ще бъде удоволствие да отидем до плажа с мотоциклет. Мисля си, че възбудата от този вид разходка може да помогне да се прочистят някои паяжини в главата му.

Знам, че тук имаме две стари каски. Ровя се за тях в гаража. Татко ме наблюдава.

— Какво ще кажеш, татко? Какво ще кажеш за една разходка с моя мотоциклет до океана: следобедът е чудесен; да отидем да погледаме залеза.

Втренчва се в мотоциклета.

— Не знам какво да ти кажа; страх ме е от него.

Помагам му да стегне ремъците на резервната каска. Не знам защо, но той не прилича на мотоциклетист, а на Чарлз Линдбърг с една от тези стари, кожени авиаторски шапки. Освен това каската навежда главата му напред, изглежда твърде тежка за врата му.

Яхвам мотоциклета, освобождавам подпорите. Обяснявам му как да се качи зад мен. Казвам му да ме прегърне през кръста и да се държи здраво.

— Само така ли мога да се държа?

— Това е най-сигурният начин, татко. Искам от теб да се навеждаш напред, когато аз се навеждам — все едно, че сме един човек.

Стяга ръце около мен; ритам стартера и включвам на първа. Измъкваме се от алеята пред къщи и обикаляме много бавно нагоре-надолу по някои от слепите улички. Поддържам втора. Връщаме се обратно до къщи и спираме.

— Е, татко, как е?

— Не е по-лошо от каране на велосипед. От дете не съм се качвал на нещо с две колелета.

— Готов ли си да отидем до Венеция? Ще карам по задните улички и няма да имаме проблеми с движението.

— Нямам нищо против, Джони, момчето ми, но не искам и да мисля какво ще каже майка ти, ако катастрофираме.

Кикоти се и оправя каската си.

— Тя ще си стои в болницата, а ние и двамата ще сме мъртви.

— Не се безпокой, татко, няма да се убием. Карам мотоциклети в продължение на двайсет години. В по-голяма безопасност сме, отколкото в колата.

Мъчи се да се качи отново на мотора. Закопчавам ремъка на шлема си.

— Работата е там, татко, че по-голяма част от хората, които карат мотоциклети, са маниаци. Ако същите тези хора карат леки коли, ще предизвикват катастрофи с леки коли.

Ритам стартера, но безрезултатно. Давам му малка пауза.

— Воланът е този, който убива в една кола, както и предните стъкла, и таблото с уредите отпред: колата спира, а хората запазват инерцията на движението. Когато караш мотор, няма в какво да се удариш пред себе си; ти просто летиш във въздуха и забавяш скоростта си, преди да се удариш където и да било.

Вслушвам се в думите си и решавам да млъкна. Не звучи съвсем окуражително. Татко се хваща за мен и се хили отново.

— Ти можеш да продадеш и най-святото на дявола.

Отмята глава и се смее от все сърце; не закрива уста с ръка; няма как, държи се здраво с две ръце, за да запази живота си.

Тръгваме бавно по Палм. Красив следобед е и слънцето е ниско пред нас. Изкачваме се от едната страна на леко заоблените хълмове и се спускаме по другата страна, все едно сме в детска ролкова шейна. Минаваме край игрището за голф на Палм и пресичаме „Линкълн“. Спускаме се по Роуз авеню и паркираме на алеята за разходки.

Отправяме се към океана; срещу нас се втурват няколко огромни вълни; разбиват се в брега, пръски се вдигат нагоре като ветрило, пречупват слънчевата светлина. Покрай плажната ивица има пътека за велосипедисти; тя е добре проектирана с леки, лъкатушещи извивки.

Пъхаме каските под мишница като двойка заседнали на пясъка рицари. От водата излизат хора, на плажа деца свирят на бонго и пияница се опитва да танцува в такт с музиката. Тя е лека и приятна; надявам се, че татко ще се отпусне и няма да се стяга така и при най-малките поводи.

Спираме и се вслушваме в мелодията. Към бонгото се прибавят и няколко китари. Струва ти се, че си в тропиците; трудно е да се повярва, че булевард „Линкълн“ е наблизо, с коли, магазини и хиляди реклами, които се стремят да привлекат вниманието ти. Татко се обръща към мен.

— Знаеш ли, Джони, сбъркал съм си призванието. Струва ми се, че трябваше да стана хипи.

Тръгваме по мостчето. Странно е, че го наричат така, когато е циментово и няма подпори. Представлява всъщност нещо като уличка сред плажа. Някога може да е била покрита с дъски.

Стигаме до магазинче, наречено „Плодове и ядки“. Собственици са млада двойка — Тони и Шели. Те са много любезни и внимателни. Интересуват се как е мама и предлагат билки за усилване на сърцето й. Сервират ни големи стъклени чаши сок, изстискан от пресни моркови. Правят го с миксер и той е сладък и приятен на вкус, съвсем различен от мамините сокове. Татко ме поглежда, пие си морковения сок и се усмихва. Тони е с брада и дълга коса, вързана отзад на опашка. Стопроцентово хипи!

Той разказва на татко за билки, които могат да нормализират кръвното налягане. Искам да си купя от тях: готов съм да опитам всичко! Но Тони просто ми ги дава! Чувствам се толкова виновен, че купувам няколко ябълки и банана; Тони ни уверява, че са пресни и вкусни. Разрязва на четири една ябълка, за да можем да я опитаме.

Трудно ни е да си тръгнем обратно. Вървим по алеята и хрупаме ябълки. Никой не може да яде ябълка толкова шумно, както баща ми: като го слуша човек как звучно и апетитно я дъвчи, ще си помисли, че няма нищо по-вкусно от ябълката.

— Господи, Джон, тези хора бяха чудесни; познаваш ли ги?

— Съвсем не. Не разбирам как все още не са фалирали: раздават се наляво и надясно.

Татко захапва друга ябълка, която изважда от книжната кесия.

— Може би са богати. Може би магазинчето им е просто ей така, за удоволствие.

— Но те съвсем не изглеждат богати.

Слагаме си каските, качваме се на мотоциклета и се отправяме бавно към къщи. Залезът все още багри небето зад нас в червено. Това е една от онези редки меки, благоуханни вечери в Калифорния, когато мъглата се задържа до падането на нощта.

Тъкмо влизаме и телефонът звъни. Марти. Двамата с Гари мислят да позвънят на Врон и да й кажат новината. Искат да съм с тях. Предлагам им да прескочат до къщи, имаме телефон.

Пристигат, когато свършваме с вечерята си. Очите на Марти блестят от вълнение. Набираме директно и веднага се свързваме. Марти започва да плаче още след първото изречение. Аз съм на телефона в спалнята. Хубаво е да чуя гласа на Врон. Може би тя също плаче; както и аз. Похарчихме десет долара, за да плачем заедно на шест хиляди мили един от друг. Когато приключваме и се връщаме във всекидневната, виждам, че татко си е махнал очилата и си бърше очите. Поглежда ме.

— За какво плачем, Джони?

Точно това ни трябваше и ние се заливаме в смях. Изпиваме по чаша вино, преди Марти и Гари да си тръгнат.

Татко пуска телевизора. Бях помолил Марти да ми донесе някаква книга. Опитвам се да я чета на глас, но всеки път, когато започна, татко ме прекъсва. Четенето е порок в тази къща. Майка ми няма равна на себе си в горене на вестници и списания един ден след получаването им. За нея хартията е като падналите листа, естествен и постоянен враг, с който човек трябва да се бори. Книгата е само хартия — прочиташ я и я изгаряш. Да държиш книги в дома си е все едно да не си оправяш леглото сутрин. Освен това четенето предизвиква омекване на мозъка, разваля очите и внушава протестантски или комунистически идеи.

Татко също има предубеждение към четенето, но поради съвсем други причини. Според баща му то било само за момичета. Той дал образование на момичетата си, всички са завършили гимназия, но момчетата са ги спирали от училище веднага щом пораснат достатъчно, за да започнат да учат фермерство, дърводелство или шлосерство. Баща ми счита, че мъжете са творците, а жените — изпълнителите.

Към десет и половина се измъквам от всекидневната и си лягам. Не знам колко време след това татко е продължил да гледа Джони Карсън.

Три дни по-късно мама излиза от интензивното отделение. Доктор Коу ми казва, че ще остане в болницата още две седмици. Всички изследвания показвали, че е прекарала тежък инфаркт и й предстои дълго възстановяване.

Междувременно татко се справя чудесно. Вече е самостоятелен. Една неделя дори излязохме в открито море заедно с един мой приятел и на него не му прилоша.

Когато бяхме на платноходката, забелязах, че татко се нуждае от бръснене. Не си спомням баща си небръснат за повече от половин ден. Питам го дали няма някакво кожно заболяване; допускам, че може да е изпуснал точка от сутрешния списък в банята. Поглежда ме, докато завивам по булевард „Джеферсън“.

— Не, Джони, кожата ми е добре.

Прекарва ръце по наболата си брада. Изчаквам една минута, без да съм наясно как ще се справя с проблема.

— Татко, попитах, защото ми се струва, че тази сутрин си пропуснал да се обръснеш.

Усмихва се и отново прекарва ръка по лицето си, като прикрива усмивката си.

— Знаеш ли, Джон, никога не съм виждал брадата си. Започнах да се бръсна, когато бях на петнайсет години, и съм се бръснал всяка сутрин през целия си живот. Дори когато ходех на лов с татко и другите, се бръснех със студена вода. Искам само да видя как изглежда брадата ми. Мисля, че всичко е наред, нали? Майка ти е в болницата; когато се върне вкъщи, ще я избръсна.

Изненадан съм от собствените си реакции. Безпокоя се какво ще кажат съседите. Може би ще си помислят, че съм го оставил да се запусне.

В следващия момент схващам комичната страна на положението и започвам да се смея. И татко се смее. Когато отбивам в алеята пред къщи, и двамата все още се смеем. Без съмнение съседите едва ли си мислят, че сме се съсипали от скръб заради инфаркта на мама.

Гледаме някакво спортно състезание по телевизията с участието на тима на „Доджърс“. След него татко подхваща разговор. Започва с това, че винаги е бил привърженик на „Ейнджълс“, защото в „Доджърс“ имало много негри. Първата ми реакция е да се измъкна от тази тема; не исках да разваля добрите чувства между нас в момента. Но той желае да говори; има нещо, което го смущава.

— Когато бях дете и се преместихме за пръв път от Уискънсин на изток, живеехме в Югозападна Филаделфия близо до негърския квартал. За нас не беше безопасно да пресичаме някои части на града и бяхме готови да убием всеки негър, на когото му хрумне да се премести на запад от Шейсета улица или на север от Уудлоон авеню. От сутрин до вечер бяхме като на война. Точно затова се преместихме на Ъпър Дарби. Мразех идеята да се местя на пет мили от семейството си, но се страхувах от тези негри. Гордеехме се, че църквата „Сейнт Барнабас“ предлага единственото училище без негри; в онези дни дори свещениците говореха за това.

Спира да говори. Чудя се каква реакция очаква от мен.

— Сега, Джони, в църквата ни говорят, че трябва да забравим всичко това. Свещеникът ни казва, че е смъртен грях да мислим и чувстваме както по-рано. Честна дума, нямам нищо лично против негрите, Джони; само тази тръпка, която пропълзява надолу по гръбначния ми стълб — знаеш как се изправя и втърдява козината на влудено или изплашено куче. И се обзалагам, че негрите изпитват същото към мен. Когато двамата с Бет отиваме на черква в Сейнт Огъстин, винаги се оглеждаме за място по-далеч от каквито и да било негри или мексиканци. С тази „целувка на помирение“, с тези нови отношения сега, от нас се очаква да подаваме ръка на хората около нас, а ние не можем да го направим с някой мексиканец или негър. Джон, хората не могат да се променят толкова бързо. Казах това на свещеника при изповед, а той ми отговори да се моля за любов и милосърдие.

— Моля се, Джони, но нищо не излиза. И като си помисля, че сигурно ще отида в ада само защото не мога да се накарам да обичам негрите! Не е честно. На млади години човек прави каквото се предполага, че трябва да прави, а после те сменят правилата.

Замълчава. Все още не разбирам какво очаква от мен. Радвам се, че нямам такъв проблем: не само тази част за расовата нетърпимост, но и зависимостта от някого, който да определя дали съм добър или лош. Хората лесно се оставят някой да управлява живота им.

Правя бърза закуска: бира, чипс и солени бисквити. Татко пуска телевизора, оглежда се и сяда в люлеещия се стол; аз сядам на маминия „златен“ стол.

— Татко, проблемът е там, че брадата ти ще докара майка до припадък, когато я посетим. Не можеш да отидеш в болницата така.

Той ме дарява с една от хитрите си усмивки, става и отива в банята. Връща се след няколко минути с хирургическа маска над долната част на лицето си и пробляскващи очи над нея.

— Майка ти слага това, когато си боядисва косата. Ще й кажем, че съм настинал и не искаме да я заразя.

Задавям се с бирата си и тичам до умивалника в кухнята. Той ме следва обезпокоен. Поглеждам го крадешком: има вид на хирург. Като се има предвид маминият страх от микроби, това решение е дяволски хитро.

Номерът с маската минава чудесно. Татко дори добавя приемливо подсмърчане и кашлица. Брадата му расте бързо. Само за седмица започва да се завива. Тя е къдрава и гъста, с твърди косми, напомня окосмяване на полови органи. Татко е почти плешив и това, което е останало на главата му, е побеляло. Все още има някой и друг тъмен косъм във веждите му — и това е всичко, което подсказва какъв е бил цветът на косата му.

Но тази брада е нещо съвсем друго. Тя е преобладаващо тъмнокестенява, не бяла. Изглежда поне десет години по-млад и невероятно жизнен.

Многократно го сварвам пред огледалото в банята. Тези негови разделени предни зъби са чудесно обрамчени от брадата. Трудно ми е да го възприема — като че ли татко се върна назад с цяло поколение и сега двамата сме връстници.

Джоан е във възторг. Тя гали брадата му, а той се усмихва и накрая тя го целува силно и възторжено. Едва не припадна от смях, когато й показахме трика с хирургическата маска. Но се безпокои, че майка ще ни разкрие по някакъв начин.

* * *

През последната седмица двамата с татко ходим всяка вечер в „Ор Хаус“. Вземаме си нашата кана бира и се отдаваме на удоволствието да наблюдаваме шумния живот пред нас: предпочитаме го пред телевизията. Водим почти смислени разговори. Говорим за майка, за здравето й и за нещата, които трябва да направим, за да бъде къщата по-удобна за нея. Той дори предлага свои идеи. Инсталира вътрешен телефон между стаите. Идеята му е „лудешка“, но върши работа.

Веднъж позвъни посред нощ и ме изплаши до смърт. Казва ми, че искал да провери дали звукът е достатъчно силен, за да събуди спящ. Часът е три сутринта, когато той обикновено ходи до тоалетната. Баща ми има доста развито чувство за хумор.

Няколко пъти ходим на гости на Гари и Марти. Не говори много, но очевидно ни слуша с удоволствие. Разговорът се върти около бебето и мама. Не гледаме телевизия.

Идва денят, в който мама се връща вкъщи. Всичко е готово. Сутринта татко излиза от банята гладко избръснат; никакви коментари. Докарваме майка вкъщи с колата и тя бърбори почти без да си поеме дъх. Струва ми се, че ще получи втори инфаркт, преди дори да сме я прибрали у дома.

Слагам я в леглото, дърпам щорите и настоявам да подремне. До този момент не бях осъзнал каква огромна отговорност е връщането й вкъщи. Ако се случи нещо, до болницата има най-малко петнайсет минути.

Паникьосан съм повече от татко. Двамата с него пием бира и ядем сандвичи в задния двор. Той ме пита кога според мен ще може отново да спи до майка. Не бях и помислил за това.

Веднага след дрямката й я намирам седнала в леглото; опитва се да си напъха ръцете в хавлиена роба. Иска да отиде до тоалетната, отказва подлога в леглото. Нищо от моите доводи не може да я спре. Движим се бавно към тоалетната. Тя се придържа с едната си ръка за мен, а с другата — за стената. Успявам да я вмъкна в тоалетната, тя ме отблъсква и заключва вратата.

Двамата с татко обикаляме отвън, чуваме урината й да се блъска в стената на тоалетната чиния, после водата в нея. Чакаме, но тя не излиза. Накрая татко не издържа.

— Добре ли си, Бет?

„Бет“ е произнесено като „пет“[1].

— Добре съм. Не висете така около мен, влудявате ме.

Отключва вратата. Гримирана е и косата й е навита на ролки. Не може да се отрече, че майка ми има кураж, но не съм сигурен дали е с всичкия си.

Нещата се подобряват с всеки изминал ден. Майка си възвръща цвета на лицето — или може би това е само руж? Не е лесно да я задържим в леглото. Иска отново да поеме нещата в ръцете си. В същото време се оплаква, че диша трудно.

На третия ден я извеждаме в задния двор. Спокоен, топъл ден е, а тя беше прекарала достатъчно дълго време между четири стени. Идеята изглежда добра; тя лежи на слънцето и се опитва да се отпусне.

Може да се каже, че татко готви. Той с право се гордее със себе си. Всяка сутрин ставаме в осем часа и единият приготвя закуска, другият мете, на следващата сутрин се сменяме. Оказва се, че е лудо влюбен в метлата. Тя подлудява майка: настоява да пускаме прахосмукачка, твърди, че само вдигаме прах, а мръсотията си остава.

До края на седмицата сме насъбрали куп дрехи за пране. Татко предлага да ги изпере в обществената пералня. Иска само да го закарам там и да му покажа как става това. Джоан си предлага услугите, но татко иска да го направи сам.

Докато мама спи, закарвам татко до търговския център и му демонстрирам как се работи с машините. Идвал е тук с майка и по-рано, но не е обръщал внимание на пералните.

Влюбва се в тях. Ефикасността и строгият ред на цялата операция го изпълва с огромно задоволство. Предлагам му да погледа играта на кегли отсреща, ако му доскучае или да се разходи по „Лъки Маркет“. Оставям го съвсем сам в продължение на цял час.

Когато се прибирам вкъщи, мама е събудена. Пита къде е татко.

— Пере в обществената пералня.

— О, Света Дево! Джаки, той никога няма да се справи с това. Само ми е пречил, когато съм го взимала със себе си. Непрекъснато сгъва чаршафите така, че да няма гънки, направо ме подлудява!

— О, той ще се справи, мамо.

Тя изсумтява и незабавно ме присъединява към увеличаващата се компания на „глупитата“.

— Ще видиш. Ще сложи белина на цветните дрехи или ще направи някакъв друг тъп номер. Джоан каза, че тя ще изпере; вие двамата изобщо не трябваше да се месите. Тя не върши кой знае какво.

— Всичко е наред, мамо. Джоан си има достатъчно работа.

Но пълното й отрицание на последното ни мероприятие започва да ме човърка отвътре. Сдържам се да не се върна в центъра, но непрекъснато поглеждам часовника си. Чувството е същото, което човек изпитва, когато изпрати за пръв път малко дете до магазина съвсем само; голямо е изкушението да го последваш.

Когато тръгвам, казвам на майка, че ще приготвя обеда веднага щом се върнем. Усещам неспокойствието й: нещата се изплъзват от контрола й. Няма да мине много време, преди да направи нещо глупаво.

Намирам татко в обществената пералня с всички дрехи, изсушени и наредени в коша. Дори ги е разделил на три купчини: майчините, моите и неговите. Не мога да повярвам на очите си. Горд със себе си, седи си до коша и ближе малинов сладолед на клечка.

— Хей, Джон, прекарах чудесно! Пресякох отсреща и погледах играта на кегли. Не съм играл на кегли, откакто се състезавах с Айра Тейлър на Шейсет и девета улица, а това трябва да е било преди повече от трийсет години. Забравил бях удоволствието от тази игра. Представи си само, живеем на не повече от няколко преки разстояние, а никога досега не съм идвал тук. Човек се отдава на работата си и забравя удоволствията. А е само половин долар на пътечка! Можем да си го позволим и без това имам толкова много свободно време. Не съм чак толкова стар.

— Разбира се, татко, можем да дойдем тук и да поиграем на кегли. И аз не съм играл отдавна.

Натоварваме дрехите в колата и изчаквам татко да приключи със сладоледа си. Не искам да се появи вкъщи със сладоледа, това със сигурност ще довърши майка. Вкарваме колата в задния двор и започваме да я разтоварваме. Мама е станала и отваря страничната врата. Внасяме дрехите вътре. Когато влизам в кухнята, виждам, че е приготвила обяд.

За миг оставам неподвижен — чудя се как да постъпя. Не искам да се отнасям към нея като към дете; но не искам и да ме види ядосан. Решавам да отстъпя. Не мога да измисля никакъв друг начин на поведение, който да обезкуражи този вид глупост.

* * *

И така се нижат нашите дни. Мама се намесва във всичко: двамата с татко не вършим нищо както трябва. Оплаква се дори, че татко не си мие зъбите правилно.

— Трябва да го наблюдаваш, Джаки; той си измива само предните зъби и забравя останалите.

И това за човек все още с всички зъби в устата си! Майка има мостове и от двете си страни. Отначало работим с часове: метем, пускаме прахосмукачка, подреждаме контейнерите за боклук, търкаме тоалетни, бършем прах, тупаме килими и пътеки, мъчим се да обхванем всичко, но каквото и да правим, все е погрешно.

Джоан идва; казвам й какво става. Тя се смее и сяда.

— Джони, никой не може да угоди на мама. Мислех, че знаеш това. Идвам всяка седмица тук да помагам при голямото почистване — миене на прозорци, търкане на подове. Знам, че тя ще повтори всичко след мен, ще измие повторно всеки прозорец и ще мърмори през цялото време. За мама е удоволствие да убеди себе си и всички други, че никой не е толкова добър, колкото нея по отношение на каквото и да било. Светът се дели на два вида хора: Бет Маккарти и останалите. „Останалите“ са некадърни и по принцип не държат на чистотата. Успокой се, Джак, приеми нещата такива, каквито са. Двамата с татко прекарахте чудесно заедно, но не можете да спечелите.

По дяволите, знам всичко това! Пропуснах го, ентусиазиран от факта, че татко се справя добре.

Джоан просто не може да възприеме естествено рязката промяна в него: сега той е толкова буден, толкова жизнен. Наистина е трудно да се повярва, че той е човекът отпреди няколко седмици. Разказвам на Джоан за някои от нещата, които правим: „Ор Хаус“, разходки с платноходка, с мотоциклет. Смята, че всичко това е чудесно, но по-добре е мама да не знае.

— Тя ще превърне живота му в ад, Джони. А ако някога разбере за тази брада — бедна ти е фантазията. Като си спомня само за всичко, което трябваше да изслушам за твоята брада — о, не! Това ще я убие със сигурност.

Кикотим се. Мама спи, татко е в оранжерията си.

Подготвям земята за засаждане на царевица; новоизораната почва се обръща леко, единият ред върху предния, трева и тръстика отбелязват дълбочината на браздите. Джими тегли бавно, но с лекота; навеждам се и наблягам върху ралото достатъчно силно, за да срежа и обърна горния слой на почвата; двамата с Джими превръщаме земята пред нас в рипсено кадифе.

Когато на следващия ден отивам в банята, забелязвам, че ваната е изтъркана. Това вече минава всички граници. Ако има нещо, което сърдечно болен не трябва да прави, то търкането на вани трябва да е сред първите точки в списъка. Майка е в задния двор, пече се на слънце с татко. Излизам при тях.

— Майко! Ти ли изтърка ваната?

— Джаки, беше толкова мръсна, образувала се бе черта от мръсотия и водата бе разплискана навсякъде. Не издържах. Сигурна съм, че вие двамата се измъквате от ваната, без да погледнете назад; ръсите косми наляво и надясно, да не говорим за двата сантиметра мръсна пяна след вас. Може и да съм болна, но това не значи, че трябва да живея в кочина.

— Не е вярно, не е била чак толкова мръсна. Преди малко влязох, за да я изтъркам. Трябваше да изчакаш само още десет минути. За десет минути и няколко косъма в някаква вана излагаш живота си на опасност.

Загубвам контрол над себе си.

— Двамата с татко толкова се стараем, а ти си запълваш времето, като правиш нещата още по-трудни за нас. Майко, казвам ти — ако не лежиш, не се отпуснеш и не следваш предписанията на лекарите, още утре ще си замина. Ако това, което правим, не е достатъчно, наеми помощничка. Прави това, което трябва, отсега нататък няма да приема никакви глупости.

Майка ме поглежда и се разплаква.

— Ако не мога да върша и най-малката работа в къщата си, защо да живея. Знаеш, че той не може да върши нищо.

Маха с ръка по посока на татко.

— Джоан никога не идва, а ти само броиш дните, които ти остават до завръщането в Европа при онези чужденци там.

Обръщам се и влизам в къщата; оставям я да беснее. Татко идва след мен. Приготвям обяда. Той е разтревожен; всички сме в това състояние.

— Тя не е виновна, Джони, не бъди толкова суров с нея; не й е лесно да се отпусне, знаеш каква е.

— Да, татко. Но помни: тук няма място за обикновеното глезене, не можем да я оставим да прави каквото си иска, както по-рано; тя може много лесно да умре. Нямам намерение да гледам отстрани как се убива от гордост и стремеж да налага волята си. Ти също трябва да й се противопоставяш: за нейно и за твое добро. Това е нещо, на което не можем да махнем с ръка. Ако смята да търка вани, няма шанс да остане жива и това не е шега.

Не знам дали ме разбра. Той е така изплашен, че се затваря в старото си „аз“, кима с глава, изглежда сериозен и ми сервира своето собствено разделяне на света на работници и шефове.

— Прав си, Джони. Напълно си прав. Ще говоря с нея. Тя плаче сега там сама, а не плаче кой знае колко често; и това не е добре за сърцето й.

— По-добро е от търкането на вани, татко.

Господи, нима ще трябва да я наблюдаваме денем и нощем? Връщам се със сандвичи, бира и малко кола за мама. Очите й са зачервени, бърше си сълзите. Не ме поглежда.

— Слушай, мамо. Разтревожи татко до смърт със своя инат, но аз няма да кажа нито дума повече. Ако в този момент поискаш да се качиш на онзи покрив да танцуваш рап, няма да те спра — ще седя тук и ще ръкопляскам. Ако решиш да грабнеш четка за търкане и започнеш да почистваш с нея поляната — прекрасно, нито дума от мен.

— А когато получиш следващия си инфаркт, ще се опитам да помогна. Ще се опитам да те върна отново в болницата навреме и може би те пак ще те спасят. Ако не могат, ще направя нужното за погребението ти и ще се погрижа за татко. И това е всичко. Отказвам да се отнасям с тебе като с бебе! Възрастен човек си, не страдаш от старческо оглупяване и става въпрос за собствения ти живот. Ако желаеш да се убиваш, това си остава твоя работа.

Правя пауза, за да й дам възможност да осъзнае всичко това.

— Ясно ли е, мамо? От мен повече няма да чуеш и дума. Всичко зависи от теб; ти поемаш отговорността за собствения си живот. Мисля, че имаш повече разум, отколкото си показала от момента на връщането си от болницата досега. Смятам, че искаш да живееш, но не искаш и да се откажеш от удоволствието да ни тормозиш с татко.

Така е по-добре. Сега тя трябва да докаже, че не е глупава. Но на представата й какво може да направи без отрицателни последствия за себе си не може да се вярва. Съжалявам татко — цялото задължение да я пази пада върху него. Клатя недоверчиво глава, когато я виждам да оправя легло или да пере бельото ни, но не казвам нищо.

* * *

Марти се обажда почти всяка вечер и предлага да дойде да ме смени. Казвам й, че всичко е наред: знам как я тормози мама: почти всичко, свързано с Марти, я дразни. Най-вече това, че е млада и си живее живота.

След две седмици трябва да закарам майка на контролен преглед. Предварително се обаждам на лекаря и го моля да я сплаши и по възможност да ограничи активността й.

Той прави голяма сцена, но мога да видя вътрешното решение на майка да се съпротивлява. Показва й рентгенови снимки, но тя почти не ги поглежда, размахва пред нея кардиограми, обяснява й изследванията на кръвта, измъква диаграми, за да покаже каква част от сърцето й е засегната. Никаква полза; тя не иска и да знае. Когато по-късно карам майка до паркинга в инвалидна количка, тя се обръща и ме поглежда.

— Джаки, съмнявам се, че е истински лекар. Не съм убедена, че е кардиолог. Видя ли му колана и тесните панталони? Още едно хипи. Сега дават диплома за медицинско образование на кого ли не. Навярно е още студент, не може да е на трийсет години.

За нейно безкрайно разочарование не й противореча. През целия път към къщи тя непрестанно одумва доктор Коу и болницата. Сетне подхваща темата за чернокожите медицински сестри и се забравя.

Усмихвам се и кимам неспирно като идиот, мъчейки се да се съсредоточа върху шофирането. Майка ми непрекъснато натиска „спирачки и сменя скорости“. Заклевам се следващия път да нахлузя чувал върху главата й и да я натикам на задната седалка.

Вкъщи осведомява татко, че била имала много лек инфаркт, толкова лек, че дори е съмнително дали изобщо го е имала. Не споменава за казаното от доктор Коу, повтаря само това, което беше пожелала да чуе. Ще кажа истината на татко по-късно; не искам да я разплаквам отново. Баща ми е прав, плачът не е най-доброто за един сърдечно болен.

След обяда тя вече е под пълна пара.

— Погледни само как се бели боята на тази къща. Градината е съвсем запусната, никой не я плеви. Прозорците са мръсни. Откакто съм се върнала, не сме яли нито едно балансирано меню. Татко ти не си взема хапчетата редовно, не изглежда добре и така се носи напред-назад, че ще получи втори удар.

Доколкото знам, той още не е изкарал първия.

Опитвам се да я успокоя, че татко е добре и че се храни правилно. Но всичко е безсмислено. Тя губи контрол и изпада в паника: това, което е осмисляло живота й постепенно й се изплъзва.

Истината е, че татко все повече идва на себе си, придобива независимост. Отива при нея и я пита със своя нов, жизнерадостен тон как е и какво може да направи за нея. Това я побърква: ролите са разменени, и то така бързо, така лесно. Носи й вода, дава й лекарства, оправя леглото й, регулира електрическото й одеяло, масажира я и се опитва да направи всичко, за да й помогне да се отпусне. Но това само влошава нещата. Тя се е озовала в неочаквана двойна хватка.

Татко готви все по-добре и по-добре. Не става въпрос за сериозна кухня, но в тази къща никога не е имало нещо, което да напомня кулинарно изкуство. Татко отваря консерви с готова супа и пече сандвичи в тостера. Без моя помощ лесно приготви две истински вечери — агнешки котлети с консервиран грах и картофено пюре и котлети със зелен фасул и размразена френска риба — нищо сложно, но добре приготвено и добре поднесено.

Понякога татко влиза в спалнята да види как е майка, забравил да свали кухненската престилка и тя едва не подскача до тавана. Започнах да подозирам, че прави това нарочно: тази престилка, както и пилотското кепе за него се бяха превърнали в символ на авторитет и самостоятелност. Знам, че всичко това се отразява много по-лошо на майка ми, отколкото физическото самонатоварване, но не мога да намеря изход от положението. Рано или късно ще трябва да си отида, а сестра ми не може да прави всичко.

И Джоан се тревожи, но и тя, както и аз, не може да види никакъв друг изход. Татко трябва да поеме нещата в свои ръце. Болногледачка не може да бъде разрешение с човек като майка ми. Тя е категорична по въпроса: няма да допусне непознати да живеят в нейната къща.

И така, всичко това продължава още една седмица. С всеки изминал ден татко изглежда все по-добре, а мама пуска пара и продължава да се напряга. Наближава седемдесет и третият рожден ден на татко. Решаваме да организираме тихо тържество в негова чест само за нас четиримата: Джоан, аз, татко и мама. Не искаме да включим майка в подготовката, но не успяваме да я изолираме. Пека блата за рождения ден — тя е убедена, че ще подпаля къщата: настоява да купя торта от магазина на Ван де Камп. Отваря толкова често вратичката на фурната, че проклетият блат спада. Поведението й може да подлуди всекиго. Поне десет пъти я завличам обратно в леглото. А-ха да се разплаче. Тезата й е:

— Това може да е последният рожден ден, който някога ще празнувам заедно със съпруга си, а вие искате да направите всичко. Познавам себе си; чувствам се добре; вие не можете да знаете как аз се чувствам…

Джоан купува на татко синя фланелена пижама на райета и жилетка от името на мама. Аз му купувам нова, тъмнозелена шапка на пилот от военноморската авиация. Исках да му подаря канарче, но не можах да намеря; вирусно заболяване, особено опасно за млади птици, едва не бе унищожило канарчетата в Америка.

Татко с удоволствие помага при приготвяне на тортата. Не използваме специална смес за блата и той не може да повярва, че е възможно да се направи блат само с брашно, захар, яйца, мляко, масло и сол, с малко ароматизатори и бакпулвер. Питам се как по-голяма част от мъжете допускат да бъдат така изолирани от някои хубави страни на този живот. Изпичаме още един блат след спадането на първия и ги налагаме един върху друг.

„Приемът“ минава с голям успех. Нарязваме тортата — малко е сплескана, но е чудна на вкус. Татко духа всички свещички наведнъж: седем големи и три малки. Той прави цяло представление с отварянето на подаръците: тръска ги, да чуе дали дрънчат, изказва невероятни предположения и настоява да развърже всеки възел, за да запази опаковъчната хартия. Внимателно сгъва хартията, преди да премине към следващия подарък. Удължава максимално удоволствието.

— Хайде, Джак, отвори го, стига си си играл с тази хартия, нямаме цял ден на разположение.

Татко се обръща към майка и й се усмихва.

— О, Бет, имаме го! Днес е моят ден, целият ден.

Казва това мило и с усмивка, но за пръв път в един период от повече от двайсет години го чувам да й се противопоставя. Джоан поглежда към мен и ми отпраща един от нейните погледи: затваря плътно уста, разтваря широко очи. Докато прави това, кима и вбива глава в раменете си. Най-добрият превод на всичко това е: „О, по дяволите! Просто да не повярваш!“

Тъй като не можах да намеря канарче, давам на татко швейцарския войнишки нож, който Били ми подари на петдесетия ми рожден ден. Надявам се, че Били няма да се засегне. Притежаването на един такъв нож поражда странно чувство на завършек, на попълване на последно липсващо звено… Този има тринайсет различни остриета и инструменти, включително лупа, клечка за зъби от слонова кост, ножички, клещи, трионче, две остриета, две шила (обикновено и „Филипс“), отварачка за бутилки, тирбушон и шило за кожа. Татко е очарован и отваря всички остриета едновременно. Ножът заприличва на таралеж в ръката му. Майка веднага реагира с очакваното „глупи“ и тримата се смеем от сърце.

— Ще видите, сигурно ще си отреже някой пръст, преди да се мръкне.

Безпокои се и за прането на фланелената пижама — съхне толкова бавно…

По-късно татко влиза в банята и излиза облечен в новата си пижама, с новата жилетка върху нея и тъмнозелената пилотска шапка върху главата си. Стои пред нас усмихнат, отваря швейцарския си нож, освобождава лупата и се взира през нея в нас като през лорнет.

За мама това е доказателство, че с всеки изминат ден все повече го обхваща старческото оглупяване и че скоро съвсем ще полудее — също като сина си. Татко казва, че се чувства като гангстер или затворник в раираната си пижама. Изпява няколко реда от любимите си песни.

О, ако имах ангелски крила и сила,

излетял бих от затвора тъмен

право в прегръдките на моята мила,

където в безопасност ще бъда…

Гласът му трепери, но е силен и пее вярно. Мисля, че не съм го чувал да пее от времето, когато бяхме деца, и той ни пееше, за да ни приспи.

Тази нощ те искат да спят заедно. Премествам се от спалнята към градината в страничната спалня, а мама отива да спи при татко в задната спалня. Татко се усмихва и заявява, че това е най-хубавият подарък за рождения му ден. Това за него е почти неприличен израз; Джоан се смее и той се изчервява.

Посред нощ чувам звънеца до леглото си. Грабвам слушалката, но татко е вече на прага; лицето му изглежда побеляло в неясната светлина.

— Майка ти мисли, че има нова сърдечна криза, Джони. Изглежда ужасно.

Скачам и се втурвам към тяхната спалня. Тя е бледа и обляна в пот, но в съзнание. Казва, че има ужасяваща болка и стягане в гърдите. Плаче. Давам й дигоксин, но това не помага. Сега аз трябва да извърша всички онези неща, на които упражнявах татко. Оставям го с нея и му казвам да вика, ако тя загуби съзнание.

Звъня първо на „Бърза помощ“, после се обаждам в болницата, за да ги предупредя, че пристигаме.

Тичам обратно в спалнята. Тя все още е в съзнание, но я боли и плаче. Струва ми се, че плаче най-вече от разочарование и обезкуражаване: изглежда, си бе внушила, че не е преживяла инфаркт. Плачеше и от страх.

Линейката пристига за по-малко от десет минути. Разгъват носилка и приготвят кислородна маска; поставят й я веднага. Дежурният й мери кръвното налягане, клати глава и казва, че трябва да се побърза. Качваме я в линейката, казвам, че тръгвам с тях и питам татко, дали иска и той да дойде. Не, той ще стои вкъщи и ще се моли.

Потегляме с болничната кола, оранжевата й светлина се върти, сирените вият, носим се по Палмс, пресичаме на червено… В болницата отиваме право в отделението за „Бърза помощ“, а те я препращат в интензивното. Оставам в чакалнята.

Половин час по-късно слиза млад лекар и пита за мен. Казва ми, че е получила втори инфаркт и че правят всичко възможно да й помогнат. Казва още, че е по-добре да се прибера вкъщи. Ще ми се обадят, ако настъпи някаква промяна. Иска да каже, ако умре.

Страшно ми се пикае и влизам в тоалетната. Поглеждам се в огледалото и виждам, че съм блед почти като мама. Нямам представа за силата на шока, в който се намирам. Чувствам вина за тържеството по случай рождения ден на татко и за това, че ги оставих да спят заедно. Тя ме подведе. Вероятно бе подвела и себе си. Трудно е да се каже къде точно трябва да се тегли чертата.

Вземам такси до къщи. Татко ме чака на прага. Все още е по пижама, но поне беше съобразил да си сложи пуловер и новата шапка. Плащам на шофьора и влизам.

— Как е тя, Джони? Как е?

Готов е да се разплаче; в ръцете си върти броеница.

— Добре е, татко, не се безпокой. Ще се оправи. Върнаха я в интензивното. Лекарите правят всичко необходимо. Имат на разположение всякакви апарати, които им помагат.

Завеждам го до спалнята и му помагам да си легне. Докато съм бил в болницата, той е оправил леглото по неговия педантичен начин. Гася лампата и затварям вратата зад себе си. Мисля да телефонирам на Джоан, но се отказвам. Нещата са извън нашите ръце. Не можем да направим нищо, а сестра ми се нуждае от нощната си почивка. Чувствам се като изстискан. Връщам се в леглото си и някак съм успял да заспя. На следващата сутрин телефонирам в болницата. Казват ми, че няма промяна в състоянието й. Насочвам вниманието си към татко. Изглежда добре; не показва признаци да се затваря вътре в себе си, както беше първия път. Сега той е напълно адекватен, изпълнен с желание да помогне.

— Това трябва да ни е за урок, татко. Да не я слушаме. Тя не иска да повярва, че е болна, и не трябва да й се гласува доверие. Необходимо е да я защитим от самата нея.

Татко кима.

— Да, но не е лесно да отгатнеш намеренията й, Джон. Никога не знаеш какво всъщност мисли и какво смята да направи в следващия момент.

Обаждам се на Джоан и й казвам какво се е случило. Шокирана е и се чувства виновна, както и аз. Съгласява се да се срещнем в болницата. Татко заявява, че ще остане вкъщи, ще почисти кухнята и ще работи в оранжерията. По-добре е да не го натоварваме прекалено много.

Майка е упоена от лекарствата и всички монитори са включени отново. Хранят я венозно и й е поставен катетър; всичко около нея работи, за да поддържа живота й. Сестрите си спомнят за нас. Казват ни, че доктор Коу е прегледал майка и ни чака в кабинета си.

Слизаме долу. Казва ни, че е получила нов инфаркт, но не толкова обширен като първия. Пита ме дали е преживяла някакъв неочакван шок или стресова ситуация. Казвам му за тържеството и за това, че двамата след това са си легнали заедно. Той клати глава.

— Трябва да бъдем по-внимателни с нея, господин Тремънт. Не бива да се напряга; сърцето й не допуска това.

На път за вкъщи двамата с Джоан спираме да изядем по една пица. Потиснати сме. Опитваме се да намерим изход от положението. Татко не може да я задържи в леглото повече, отколкото можем ние. Иска ми се да махна всички почистващи средства от къщи, за да не може да стигне до тях. Ще заключа всичко в спалнята към градината. Все едно да крия ножчета за бръснене от самоубиец. Джоан клати глава.

— Виж какво, Джон, трябва да я оставим да си живее собствения живот: Тя има право на това.

Не съм сигурен. Трудно ми е да се реша да оставя нещата така.

Джоан казва, че ще идва два пъти седмично и ще се опитва да поддържа идеална чистота. Предлагам да й купя четка за зъби, за да може да почиства с нея пукнатините в пода.

Говорим за билета ми. Почти минавам граничните четирийсет и пет дни. Джоан казва, че двамата с Марио ще платят половината от стойността на обратния билет, ако се съглася да остана още малко. Знае много добре, че вече ми се иска да се прибера у дома, но имаме ли избор?

На следващия ден завеждам татко да види мама. Тя е в съзнание, но все още упоена от лекарствата. Настроението й е сълзливо. И татко плаче, шокиран от състоянието й. Първия път не я беше виждал в най-лошия й вид. Майка говори тихо, на пресекулки.

— Ако ще получавам удар от такова нищожно нещо като тържество за рожден ден, за какво ми е да живея? Нямам намерение да се превръщам в инвалид за цял живот, само за да остана жива.

Колебая се, после разигравам последния си коз.

— Майко, това е отчаяние; колкото повече говориш и мислиш по този начин, толкова по-малко вяра показваш в Бога. Този начин на мислене не помага на шанса ти за възстановяване и ти поставяш под заплаха безсмъртната си душа. Освен това е жестоко по отношение на татко.

Мразя да използвам това, но нямам избор — нещата ми изглеждат отчайващи. Ако майка реши да не живее, нищо на този свят не може да запази живота й.

Татко ме поглежда така, като че ли местният тапетаджия внезапно се беше превърнал в кръвожаден убиец с брадва в ръка.

— Майко, когато говориш така, извършваш непростим грях; фалшивата гордост е обида за Бога и тайнствената му сила.

По дяволите, и това може да се окаже безсмислено, но си струва да се опита. Мама е разкъсана между озлоблението и спасението на душата си, но постепенно се успокоява. Няма кой знае какъв избор.

Двамата с татко се връщаме към старите си навици. Той започва да се съвзема. Наслаждаваме се на приятелството между нас, което бяхме изградили по-рано. Когато майка е вкъщи, такова нещо е невъзможно; нейното присъствие изискваше непрекъснато тичане напред-назад в напразни опити да я задоволим, потиснати от неизбежното чувство за некомпетентност.

Първо, изработваме парапет за стълбата от страничната врата до задния двор. Работата на открито с добри инструменти и дъбов материал създава чудесно настроение.

По-късно след като прибираме лежащите столове и пускаме пръскачката в задната градина, стоим и гледаме втренчено залязващото слънце.

— Джони, защо не отидем до океана да погледаме залеза?

Веднага се съгласявам.

— Добра идея — може би това ще ни поразсее.

Татко влиза вкъщи за палтото си, а аз започвам да загрявам колата. Той излиза с мотоциклетните каски в ръка.

— Няма нужда да изкарваме колата, Джон; да идем с мотоциклета.

Слагаме каските и се спускаме до Венеция. На плажа татко се събува, навива крачолите на панталоните си и двамата се разхождаме по мократа ивица до океана. Обгърнато в мекото си злато, слънцето си отива бавно сред пурпурния залез. Океанът е спокоен: дълги вълни без напрежение и заплаха в тях. Отлив е. Последната слънчева светлина се отразява от мокрия пясък след оттеглянето на водата. И други хора се разхождат; някои тичат за здраве. Всеки се усмихва и поздравява. Наоколо подскача ирландски сетер. С него си играе младо момиче; то хвърля пръчки, камъни или мидени черупки над вълните. Това е момент, изпълнен с магия; шанс да забравиш колко труден може да бъде животът понякога.

Не говорим много. Наслаждаваме се на откраднатото удоволствие, незаслужено, непланирано…

* * *

Почти седем часът е, а още не сме приготвили вечеря. Предлагам да вечеряме в ресторант, известен под името „Бъфало Чипс“, досами „Ор Хаус“. Собствениците са същите хора и атмосферата там е горе-долу същата. Всъщност човек може да премине от едното място в другото по стълба и коридор отзад.

Отправяме се в тази посока и откриваме място за паркиране точно отпред. Полицаи проверяват личните карти за „Ор Хаус“ — събота вечер е. Мога да си представя колко странно изглеждаме на тези млади момчета — някакъв си чешит на петдесет и две години върху стар мотоциклет със седемдесет и три годишния си баща отзад. Двамина се приближават до нас, докато закрепвам мотоциклета.

— Надявам се, че вие двамата имате лични карти; тук не се допускат посетители по-млади от двайсет и една години.

Татко бавно смъква каската, все още е възседнал мотоциклета. Усмихва се.

— Ще ти кажа нещо, синко. От години се опитвам да си остана на двайсет и една. Това е четвъртият ми опит, но все още не мога да му хвана цаката.

Смеем се и си подаваме ръце. Обещават да наглеждат мотоциклета.

Оказва се, че ресторантът се е специализирал в сандвичи от пъстърма до пържола. Топлите сандвичи с говеждо печено са нещо изключително. Поръчваме два и кана бира. Тук сервират говеждото печено добре намазано с хрян. И двамата с татко страшно си падаме по хряна. Говорим за италианските продавачи на хрян по улиците на Филаделфия в миналото.

Тълпата тук е същата като в „Ор Хаус“. Цари атмосфера на смях и шеги, флиртове. След вечеря се прехвърляме през задното стълбище в „Ор Хаус“. Имаме късмет и намираме две места, издигнати високо до една от стените — оттук можем спокойно да наблюдаваме танцуващите. Вземам още една кана бира, седим и си пием сред истински хаос.

Виждам, че полицаите приближават към нас. Те се оглеждат за по-младите на вид посетители и проверяват личните им карти. Застават до масата ни.

— А, ето ги къде са.

Говори по-високият, едър млад човек с големи, гъсти, щръкнали мустаци.

— Знаех си аз, че вие двамата влязохте в ресторанта със задната мисъл да се вмъкнете тук.

Усмихва се.

— О’кей, дайте си личните карти, драги.

Татко го поглежда, усмихва се, после се смее на глас.

— Ще се наложи да ни изхвърлиш, синко, нямаме лични карти. Аз отдавна не шофирам, а синът ми живее в Париж, Франция.

Приятно ми е да виждам татко така горд и нападателен.

Смеят се и отминават. Бавно допиваме бирата си. Наближава единайсет часа; време е да си тръгваме. Поемаме към вратата. Славата на стария ни мотоциклет се беше разнесла и някои излизат да погледат как ще си тръгнем. Помагам на татко да си закопчее каската — ръцете му треперят. Закопчавам и моята, ритам стартера и този път моторът запалва веднага.

Пътуваме до къщи, обгърнати от приятен хлад, с отпуснати нерви. Татко вече се научи да се вози на мотоциклет: на завоите се накланя в правилната посока, не се бори с мен.

Когато на сутринта идва за закуска, забелязвам, че отново не се е обръснал. Не казвам нищо. Ще ходим при мама в два часа и дотогава ще бъде повече от очевидно, че не се е бръснал. Татко мие чиниите, аз мета. Когато свършваме с тези задачи, отиваме да подредим работилничката му.

Татко има едни от най-фините инструменти, които съм виждал. Закачени са по стената с нарисувани силуети в бяло, за да си проличи, ако не са на мястото си. Инструментите, които не са по стените, са поставени в метални кутии. Старата му дърводелска кутия е също тук, всичко е в пълен порядък, включително и чукът „Станли“ — с дървена дръжка, както и трите триона „Дайтцен“, две бичкии и трион за надлъжно рязане. Татко винаги е имал слабост към инструментите и нещо повече: умее да борави с тях. Сами по себе си те са красноречив разказ за живота и характера му.

Тук, в работилничката му, го питам как смята да съчетае посещението при майка с брадата си. Не може отново да повтори номера с хирургическата маска. Решението на татко е да й каже, че смята да си остави брада.

— Джон, тя си подстригва и боядисва косата, без да ме пита; защо аз да нямам право да си пусна брада, ако искам?

— Но татко, това ще я убие със сигурност.

Той ме поглежда иззад тезгяха си.

— Наистина ли мислиш така, Джони? Не искам да я убивам.

Това прозвуча така, като че ли беше обмислил проблема с подробности и в края на краищата беше решил все пак да не убива мама.

— Добре тогава, ще се обръсна. Ще изчакам, докато се пооправи, и тогава ще й кажа.

Прибираме се вкъщи и той се избръсва, преди да потеглим към болницата.

Глава 7

Продължаваме да се мъкнем с шейсет километра в час. Татко, изглежда, си мисли, че е във Франция и шофира оная негова таратайка — рено 4L.

Всъщност Америка наистина е дяволски голяма. Би трябвало да се разделим на пет или повече държави. Можем, например, на североизток да си организираме една превзета и стисната страна за пуританите и фалшивите либерали от Нова Англия, а някъде в центъра — сълзливо-сантиметална страна от фермерски тип; Югът може да бъде старомоден и робовладелски, за хора, които си падат по такива неща; Тексас ще се преобрази на военизирана, фашистка държава, а Калифорния с Орегон ще си остане страна на живота.

Ако следим картата, едва се придвижваме. Татко посочва с пръст град, наречен Гленууд Спрингс, и решава, че няма по-добро място за нощувка. Утре ще минем през Вейл, голям зимен курорт, използван от Форд като лично скривалище в годините, когато се е предполагало, че е бил президент. Околността тук е рядко красива: възрозови оголени скали с пурпурни нюанси; дори някаква синкава, почти черна скала.

Не спираме през целия следобед. Веднъж, ако щете ми вярвайте, той дори надвиши стоте километра в час.

Отново потънах в мисли за проклетото училище — може би се подготвях за предстоящата безкрайна, гадна дискусия.

„Училище — мъчилище“ — така го наричаме. Всички студенти изглеждаха толкова скучни, кротки, чудато наивни. А в същото време непрекъснато се сблъсквах с черни пояси, спечелени на състезания по карате, или шампиони по стрелба с лък или шах. Играх тенис с някакъв елегантен глупак от класа ми по биология и той ме обстрелваше с толкова силни топки, че не можах да му върна нито една. Това е достатъчно да създаде у всекиго комплекс за малоценност.

Мислех си, че в клас поне съм доста пред останалите. Задавах само интелигентни въпроси и преподавателите говореха директно на мен. Но когато се стигна до изпити, тези калифорнийски роботи ме изтриха като с мокър парцал: оказаха се сериозни конкуренти. Едва не се провалих първия семестър. Нямах представа как и колко да уча. Те учеха като луди, но по техния типичен небрежен калифорнийски маниер.

Знаеха чудесно как да си вземат изпитите. Умееха да учат резултатно за изпити. Не си даваха труда да учат нещо, което е малко вероятно да се падне. Освен това по някакви неведоми за мен пътища узнаваха какво ще се падне на изпита — абсолютни психо в това отношение. Естествено учеха само това, без да влагат кой знае каква мисъл в работата си над материала, и го предаваха разработено на изпитите.

В началото се мъчих да разбера всичко, което ми се преподава в клас. Задавах въпроси и се опитвах да мисля. Но в училището няма място за въпроси или мислене. Няма начин! Изпитите ангажират цялото ти внимание. Може би се предполага, че част от преподавания материал остава по стените на мозъците ни, след като го изстискаме обратно върху листовете хартия по време на изпити — мисля си по аналогия за изработката на гърнета в сухи гипсови калъпи.

Едно е ясно: не искам да участвам повече в целия този ужас. Не виждам какво общо може да има между това насилствено помпане със знания и борбата за оцеляване в живота извън училище. Какво толкова добро може да ти донесе едно нищожно парче хартия, доказващо, че си бил в колеж, лизал си задници и си зубрил като луд в продължение на четири, шест или осем години?

Мога да казвам, че съм бил. Кой ще се втурне да проверява? Ще казвам, че съм завършил, и то с отличие. Кой ще ме разобличи? Никой няма да позвъни и да попита. Обикновено, когато постъпваш на работа, попълваш някакъв формуляр. Ще заявя, че имам диплома, две дипломи, защо не, по дяволите? „Имам докторат по физика и химия“ — звучи превъзходно.

Убеден съм, че твърде малко хора по света могат да зададат поне един истински интелигентен въпрос в тези области. Едва ли някои от така наречените физици биха могли да ми поставят капан. Всички те се специализират толкова тясно, че никой от тях не знае какво работи другият до него. Един нищожник следи като омагьосан отделянето на кварк от някой неутрон и няма ни най-малка представа с какво се занимава специалист по оптична физика. Нито един от двамата не си спомня нещо от общата физика. Винаги мога да се измъкна с „това не е в моята област“. Трябват ми само три дни да запаметя двайсетина константи и никой няма да може да ме пипне с пръст.

Ще си намеря добър принтер да ми изкара една хубава диплома и ще си измисля някои имена за подписите отдолу. Рупърт Критчин или Парт Фейли. Или ще се сприятеля с чиновник от канцеларията на някой университет; ще уредя да ми изпратят по пощата комплект фалшиви препоръчителни писма и диплома — ще си дам успех средно 5.0; цаката му е да изглеждат впечатляващи, да респектират всекиго.

Най-вероятно е да работя някъде в промишлеността; да помагам на „Ексон“ да спечели още един-два милиарда, хич не ми пука.

Цялата история е толкова тъпа. Или си кадърен, или не — дипломата е без значение.

В Орегон се представих за „чокър“[2]. Написах името на фирмата върху комплект работно облекло и казах, че вече съм работил там. Никой не започна да проверява.

Е, то се знае, първите дни сгафих няколко пъти, сигурно са ме взели за пълен идиот. Но към края на седмицата вече се справях не по-зле от другите.

За беда тоя занаят е доста опасен. Бачкаш като луд за седем долара на час. На третата седмица бях ударен така, че загубих съзнание. Когато тракторът се издърпва назад и дънерите започват да се търкалят, трябва да съумееш много бързо да отскочиш встрани — иначе може да те сплескат като палачинка. Два дни по-късно отново бях проснат на земята. Отидох в канцеларията да си взема възнаграждението и да напусна. Вече се бях специализирал и те ми предложиха повече пари само и само да остана.

Човек може да си намери работа навсякъде. Правих лодки в Портланд. Казах им, че съм работил това в Лос Анджелис. Бях намерил името на фирмата за строеж на лодки в Лос Анджелис в телефонния указател в библиотеката.

Никога не съм строил лодка, дори и макет. Хваща ме морска болест само като ги гледам. Но получих работата. Поставиха ме да изтърквам с гласпапир парчета махагоново дърво и да изпилвам грубите краища на стъклопласта. По-късно се издигнах до рязане на шаблони от шпертплат. По един час на всяка една от тези операции — и човек научава всичко, което му е нужно да знае.

Едно не ми е ясно — как има хора, дето цял живот си стоят на тая работа. Не е чудно, че завършват като наркомани или висят с часове пред телевизора.

* * *

Стигаме до Гленууд Спрингс преди да се мръкне. Скалистите планини се издигат пред нас като стена. Слънцето, идващо отзад, изглежда като хванато в капан, напълно блокирано от тази страна на планината. Оттук човек остава с впечатлението, че отвъд планината царува пълен мрак чак до Източния бряг.

Намираме хотел, построен в предпланината. Не е мотел, много е стар. Фоайето му е застлано с изтъркани килими, рецепцията е от дъбово дърво и със старомоден звънец, с натискане. Има дори билярдна маса нормален размер. Не мога да си спомня някога да съм преспивал в истински американски хотел.

И стаята е старомодно обзаведена с две еднакви легла и дебело боядисани чугунени радиатори под прозорците. Тук сигурно умират от студ през зимата. В банята има истинска вана върху лъвски лапи. Редуваме се в нея — има гореща вода колкото ти душа иска. Пълня ваната до ръба и се оставям да плувам по повърхността. Правя водата толкова гореща, колкото мога да издържа, сетне постепенно я охлаждам.

Бърша се до прозореца, докато татко е в банята. От звуците, които се носят отвътре, човек остава с впечатление, че пълни само седем-осем сантиметра вода и остава в нея не повече от пет минути. Вечно бърза — по отношение на всичко.

На долния етаж си наемаме щеки за билярд. Играл съм малко в спортния салон в Коуел, не съм факир, но все пак играя добре. Играем един след друг. Татко е дяволски несръчен, сякаш крайната му цел е да пробие с тази щека масата, но ударите му са сполучливи. Не мога да се вредя от него. Кога и къде, по дяволите, се е научил да играе билярд? Сигурно в армията.

Никой от нас не може да понесе мисълта за още една пица. Срещу хотела има пицария, но от другата страна на реката откриваме ресторантче, което предлага пържоли. Заедно с тях ни поднасят и гарнитура от пръжки със зеленчуци и кочан варена царевица. Голяма рядкост е да ти сервират кочан царевица в ресторант. Но проклетата сметка е почти дванайсет долара. Как е възможно да се живее при такава цена на храната?

Когато се връщаме в хотела, татко едва си държи очите отворени. Облича налудничавата си пижама-анцуг и заспива веднага. Хърка като парен локомотив, докато не го побутнах да се обърне.

Бях си си свил списание „Mad“ от фоайето, опъвам се с него на другото легло. Пускам тихо телевизора в ъгъла. Има само един канал, който предлага каубойски филм със съответната каубойска музика. Ако живея тук, ще полудея. Доскучава ми до смърт само след десет минути; списанието е отпреди две години, чел съм го. Мисля си дали да изляза и да поскитам из града, но съм прекалено уморен за това.

Бих желал да мога да реша какво, по дяволите, ще правя отсега нататък!

Глава 8

На следващата сутрин приготвям закуска в кухнята, когато татко влиза, облечен все още по пижама.

— Джони, нещо не е наред; ще дойдеш ли до тоалетната да погледнеш?

Отивам да видя какво има — тоалетната чиния е пълна с кръв! Обръщам се към него.

— Какво стана?

Оглеждам го, търся порязано по него.

— Не знам. Пиках и виж какво стана…

Изплашен съм, и то много. Големи количества кръв винаги покачват адреналина ми.

— Татко, най-добре да отидем в болницата и да направим изследвания. Тревогите напоследък може да са объркали нещо у теб.

Поглежда ме.

— Мислиш ли, че е рак или нещо подобно?

Татко изпитва ужас от рака. Баща му умря от рак на черния дроб; две от сестрите му — от рак на гърдата; тази болест се превърна в нещо като семеен проблем.

— Не знам, татко. За да сме сигурни, трябва да се срещнем с уролог, когато днес следобед посетим майка в болницата.

В болницата намираме майка по-примирена. Обещава да изпълни всичко, което й казват лекарите, и наистина да се грижи за себе си. Радва се, че съм говорил така с нея, помогнал съм й да види нещата по друг начин.

— Освен това, Джаки, трябва да живея заради него.

Сетне завеждам татко в урологията. На майка не казваме нищо. Там ни дават чашка и ни насочват към тоалетната. Показвам на татко как да пикае в чашката, после прикрепваме с ластик листче с името му. Татко е нервен, но казва, че ще го направи. Излиза усмихнат от тоалетната след няколко минути, чашката е пълна с урина до ръба. Тя е все още с червеникав оттенък, но не толкова силен като урината в тоалетната тази сутрин. Сестрата хвърля поглед и го записва за спешна консултация с лекар.

На следващия ден завеждам татко при лекаря в девет часа. Стоя с него вместо да прескоча да видя майка. Не съм слънце да огрея навсякъде и в момента това е много по-важно. Татко е нервен, блед, някак притихнал. След десет минути при нас идва едър, черен, представителен мъж и ни казва, че докторът ще приеме татко веднага. Питам го дали мога да вляза с него. Той поглежда баща ми и кимва.

Името на доктора е Сантана. Той казва, че татко се нуждае от цистоскопия. Знам какво има предвид; много е болезнено. Питам дали това е наистина необходимо.

— Да, абсолютно необходимо. Не можем нищо да кажем със сигурност, докато не огледаме пикочния мехур.

Татко е много нервен, целият трепери. Излизаме навън да чакаме Сам: това е името на черния младеж. Татко иска да знае какво ще му правят.

— Нищо особено, татко. Имат намерение да пъхнат тънка малка тръбичка през отвора на пениса ти. Ще я използват, за да огледат нещата отвътре.

— Искаш да кажеш в отвора, през който пикая?

— Да. Накрая е прикрепено нещо като малка лампичка и те могат да погледнат в пикочния ти мехур, за да видят какво има там.

— Но това сигурно боли, Джони!

— Да, боли. Но трябва да се направи.

Сам се появява и ни казва да дойдем утре в осем часа. Татко не трябва да яде нищо след шест часа тази вечер.

Завеждам го право вкъщи. Не може да ходи при майка в това състояние, а се страхувам да го оставя сам. Тревогата и напрежението му нарастват с всяка минута.

Вкъщи той пита по два-три пъти на час кога ще ходим на преглед. Препрочита простите инструкции, които му дава Сам. Страшно много му се иска да направи всичко според изискванията и в същото време не е на себе си от страх.

Самият аз рухвам от напрежение. Твърде дълго съм далеч от собствения си дом и изпитвам болезнена нужда от ежедневната подкрепа на Врон.

Обаждам се на Марта и говоря с нея, но това не ми помага. Едва не я моля да посети майка в болницата, но навреме се сдържам: това би било равностойно на истинска катастрофа.

Веднага след като разбира, че не трябва да яде, татко започва да изпитва непоносим глад. И аз съм гладен, но не желая да ям пред него. Изглеждаме като двойка гладни вълци, които обикалят къщата и през всеки десет минути надничат в хладилника.

* * *

Вдигам го от леглото рано и без никаква закуска, разбира се, се втурваме към болницата. Сам ни чака. Отвежда татко със себе си, за да го подготви. Влизам в кабинета на доктор Сантана. Обяснявам му за страха на татко от рак. Моля го да има предвид това, когато обяснява нещата, ако има нещо много сериозно. Сантана разчита рентгенови снимки, но ме уверява, че знае какво да прави при такива случаи. Връщам се в чакалнята. Сам и татко минават край мен на път за манипулационната. Питам Сам, дали не трябва да бъда с баща ми по време на изследването, но той ми се усмихва мило и казва, че не е необходимо. Татко е по-спокоен. Независимо от предразсъдъците си той се оставя в ръцете на Сам. Трябва да му се признае, че има авторитетно излъчване.

Доктор Сантана излиза, след като Сам вече е отвел татко. Питам го каква според него би могла да бъде причината за всичко това. Той прекарва пръсти през косата си.

— Господин Тремънт, причините могат да бъдат различни, но аз предполагам наличие на малки израстъци в пикочния му мехур. Проблемът е дали са злокачествени или не.

— Ще можете ли да прецените със сигурност веднага след цистоскопията?

— Едва ли, но ще знам дали трябва или не да бъдат премахнати.

Повтарям предишната си молба.

— Моля ви, доктор Сантана, каквото и да правите, направете го, колкото е възможно по-леко. Това е ужасно преживяване за него. Той е много свит човек; само фактът, че някой докосва пениса му, е страхотен шок за него.

— Не се безпокойте, господин Тремънт; ние сме много внимателни, особено с по-възрастните пациенти.

Влиза в манипулационната при татко. Оставам сгърчен от напрежение в чакалнята. Чувам татко през вратата. Опитва се да се държи, но до мен достигат стенания. Цистоскопията не е лесна работа. След петнайсет минути Сам и Сантана излизат. Сам ми посочва с ръка, че мога да вляза в манипулационната.

Лицето на татко е бяло-зелено. В очите му има следи от сълзи. Седи отстрани на количката.

— О, Джони, много ме болеше.

— Знам, татко, и на мен ми правиха това веднъж.

— В армията?

— Не, след това. Правиха ми го в Германия, когато живеехме там. Струваше ми се, че тези германци искаха да си го върнат чрез мен.

— Джон, надявам се, че няма да ми го правят отново; няма да мога да издържа още веднъж.

Дърпа нагоре гащетата си и внимателно поставя в тях пениса си. Той е обвит в марля със следи от кръв по нея. Подавам му дрехите една по една, докато се облича.

Доктор Сантана се връща в манипулационната, точно когато му закопчавам ризата. В ръката си държи картон.

— Господин Тремънт, ще трябва да погледнем това.

Татко се втренчва в Сантана, сетне — в мен. Гласът му трепери.

— Джони, какво иска да каже той с „погледне“? Нали току-що погледна.

Татко се обръща към лекаря.

— Искам да кажа, че се налага да ви запиша за хирургията, господин Тремънт.

Стоя зад татко и правя знаци с ръце като луд. Докторът не ми обръща внимание. Татко се оглежда за помощ и аз се опитвам да се усмихна. Исусе, не е лесно да се усмихваш, когато си изплашен до смърт! Сантана продължава:

— Да, има някакви израстъци, които трябва да махнем. Ще влезем през канала на пениса, както направихме днес. Няма да ви режем в обикновения смисъл на думата. Не се безпокойте, господин Тремънт, тази манипулация не е нещо особено.

Голяма работа е този лекар: „Не се безпокой!“ Татко вече е на път да припадне от ужас. Сгърчва се пред очите ми като изсушено цвете. Тоя Сантана, изглежда, е пропуснал всичките си лекции на тема „Поведение край леглото на болния“.

Сантана се усмихва и излиза. Татко стои като истукан и мълчи. Изглежда болезнено уязвим.

— Какво значи това, Джони — рак? Израстъци. Звучи като рак.

Изсмивам се, като че ли това е най-тъпото нещо, което чувам в живота си.

— Глупости, татко, нищо подобно! Мнозина влачат тези израстъци през целия си живот. Той ще ги изреже само за да е сигурен.

Съобразявам възможно най-бързо, опитвам се да го успокоя, да му вдъхна увереност, да го заблудя, да го изправя отново на крака.

— Това не е нищо друго освен малки кисти, татко, като майчините — знаеш колко пъти си ги маха. Затова наричат тази манипулация „цистоскопия“. Ако беше рак, нямаше да те пуснат да излезеш от тук днес: разтварят те веднага и те оперират.

Господи, не смея да го гледам в очите: изпълнени със страстно желание да ми повярва и… със страх. Дообличам го; ръцете му треперят твърде силно, за да може да завърже обувките си.

Влизаме в кабинета на доктора. Татко сяда, а аз заставам зад стола му. Сантана седи на бюрото си, все още преглежда рентгенови снимки. Напразно се опитвам да хвана погледа му.

Накрая вдига очи и казва:

— О’кей, господин Тремънт, записал съм ви за десети март; трябва да разрешим вашия проблем възможно най-скоро.

Това е след около две седмици. Татко седи на стола и кима с глава. Отново синдрома „шеф-работник“: говори шефът и каквото той каже, все е правилно. Въпреки че е изплашен до смърт, той клати глава и се усмихва с ръка над устата си — това е твърде познато.

Искам да кажа на Сантана какво мисля за грубия му начин на представяне на проблема, но по-важно да изведа колкото е възможно по-бързо татко от тук. Толкова ми е съвестно, че отново се прибираме, без да посетим мама, но ако отидем сега, тя веднага ще разбере, че нещо не е наред. Само това й липсва.

Какво трябва да направя сега? Иска ми се да говоря с Джоан. Но първо трябва да успокоя татко. Завеждам го вкъщи и наливам за двама ни по чаша гроздов сок. По телевизията дават някакво състезание. Татко седи в люлеещия се стол; не поглежда телевизора.

— Джони, кажи честно, мислиш ли, че е нещо сериозно?

— Татко, ако беше нещо сериозно, нима смяташ, че щяха да чакат цели две седмици? В никакъв случай. Имаш най-обикновена киста, нищо особено. Знаеш колко кисти изрязаха на майка. Това е направо нищо. Престани да се тревожиш.

Поне слуша какво му говоря.

— О, това е киста, само киста.

Включвам се веднага.

— Разбира се, една нищо и никаква киста, няма причина за тревога.

Лъжа на поразия. Не знам нищо сигурно; кой знае какво ще излезе, но няма да допусна да се тревожи така през следващите две седмици.

Опитваме се да гледаме телевизия. На екрана група хора седят един върху друг в нещо като гигантски триизмерен модел за игра с квадратчета. Светват разни кутийки и те отговарят на най-различни въпроси. Татко си повтаря тихо:

— Само киста, това е нищо. Няма нищо тревожно, само киста.

От време на време обръща главата си, поглежда колата през прозореца и ми се струва, че вижда нещо, но той се обръща към мен и ми се усмихва:

— Това е само киста. Няма нищо тревожно. Съвсем нищо.

Иска ми се да мога да докарам този задник Сантана да стои тук и да гледа всичко това. Отново повтарям на татко лъжата за цистоскопията — правят го само за да търсят кисти. Не знам защо всъщност го наричат така, но се радвам на съвпадението на корена на двете думи…

Най-сетне той започва да се отпуска, от време на време дори се усмихва естествено. Заемам се с вечерята и приготвям два огромни бифтека. Пием бира, а после — кафе. Храним се с удоволствие. Татко истински се наслаждава на вечерята си. Постепенно идва на себе си, възстановява самочувствието си, възвръща си загубени позиции.

Опитваме се да водим — доколкото е възможно — мъжки разговор. Не е лесно да се разговаря с него. Не само защото сме баща и син, а и защото той е водил затворен живот и няма много опит.

Скоро след вечеря татко си ляга; напълно е изтощен. Седя във всекидневната и прехвърлям каналите. Попадам на някакъв стар филм, който наистина харесвам — „Това стана една нощ“, с Кларк Гейбъл и Клодет Колбер. Едва ли някога е бил създаван по-романтичен филм от него.

Имам нужда от обич на жена, от любов. Самотен съм, не просто напрегнат — истински самотен. Има нещо в общуването с жена, във взаимното удоволствие, в споделянето на най-естествената част от живота. Събра ми се повече от месец самотен сън, без някого, с когото да го споделя, сам в празното легло.

Заспивам на люлеещия се стол и се събуждам призори. Не съм си събул дори обувките. Това не съм аз. Вземам душ. Избърсвам педантично всички стени и оставям ваната без петънце. Така се живее с мама. Човек прекарва времето си в проверки за петънца и случайни косми зад себе си. Това е историята на детството ми: непрекъснат напрегнат опит да избегна обвинения и разправии.

Обработвам татко да не казва на мама за предстоящата му операция; убеждавам го да ме остави да й го съобщя внимателно, да й дадем колкото е възможно повече време. Сетне, малко преди той да тръгне за болницата, ще й кажем, че ще му махат киста.

Когато майка се връща вкъщи, отново я слагам в средната спалня. Бях наел специален матрак, прикрепен към помпа, за да я предпазва от получаване на декубитус. Бях се погрижил и за кислороден комплект, за всеки случай. Този път сме готови за всичко. Ще й меря кръвното, ще следя пулса и температурата й. Е, не може да се каже, че спалнята е интензивно отделение, но в домашни условия е подходяща. Спокойно, но настоятелно говоря на мама за необходимостта да се успокои и да не се напряга. Този път изглежда изпълнена с желание да се подчини.

Сега се е запалила от идеята за общо тържество по случай годишнината от сватбите ни. Предполагам, че го е измислила, докато е лежала на онова легло в болницата. Златната сватба на родителите ми беше преди три години, двайсет и пет годишнината от сватбата на Джоан и Марио — през януари, а през юни ще се навършат двайсет и пет години от нашата сватба с Врон. Майка е решила да се вдигне шум по случая, докато съм тук, няма значение, че жена ми е в Париж. Джоан е на мнение, че това може да й помогне: това са точно нещата, които обича. За тържеството по случай петдесетгодишнината им, сестра ми бе ушила за мама сватбена рокля. Имаше църковна служба, подновяване на клетвите, всичко, което се прави в такъв случай. Не присъствах; пръскането на пари по този начин ми изглеждаше глупаво. Сега обаче се чувствам виновен.

Два дни преди операцията на татко всички се обличаме официално. Марио, татко и аз сме с костюми и бели ризи. Джоан и мама са в сватбени рокли. Джоан приготвя триетажна торта, върху която поставя фигурки на младоженци — запазила ги е от сватбената си торта. Пази и другите украшения от сватбата си: сребърни звънчета и ленти от бяла крепирана хартия. Украсяваме с тях трапезарията.

С Марио се редуваме да правим снимки с полароид. Снимаме се как си пъхаме в устата парчета торта. Упорито се преструваме, че Врон е с нас. (Джоан и Врон се омъжиха с една и съща рокля: нашата сватба беше само пет месеца след тази на сестра ми и Врон спести разходите за рокля.)

Естествено Джоан все още я пази и сега е с нея. Застава извън обсега на камерата и тъпче парче торта в устата ми. Тъй като апаратът е полароид, виждаме снимките веднага. Като че ли е случайно, но Врон я няма на нито една снимка. Марио ме снима с протегната ръка, като че ли я държа около раменете на Врон. Заявява, че никой няма да разбере измамата; но в крайна сметка на снимката изглеждам така, като че ли съм си поставил ръката около раменете на някой невидим.

* * *

Правим това във вторник вечерта, а татко трябва да влезе в болница в четвъртък. Сега си мисля, че може би майка ми е имала някакво предчувствие. Не сме си и представяли, че наистина ще я вдигнем от легло, а после ще я върнем обратно в него все още със сватбената й рокля и пак ще й правим снимки… Не искам и да помисля какво би казал доктор Коу за всичко това.

Опитах се да се противопоставя на идеята двамата да спят отново заедно в общото им легло, но татко обеща да се държи прилично; почти съм готов за спешното й завръщане в болницата. Разбира се, на сутринта мама знае за предстоящата операция на татко; той не е могъл да си държи устата затворена. Мъча се да го оправдая, като си повтарям, че е трудно да пази тайни след повече от петдесет години семеен живот.

Тя иска да знае всичко. Казвам й, че има киста, че в урината му е имало кръв и съм го завел на лекар. Повтарям, че няма нищо сериозно, просто киста на пикочния му мехур, която откриват при цистоскопията.

Мама затаява дъх, когато споменавам за цистоскопията; знае много добре какво се крие зад тази дума. От раждането ми има неприятности с пикочния си мехур. Нещо, което никога не ми разреши да забравя: „Ти унищожи вътрешностите ми.“ Спомням си колко виновен се чувствах като дете, колко пламенно желаех да не съм го направил. Стотици пъти съм чувал за моята „голяма глава“. Гледах се в огледалото и ми се струваше, че главата ми е поне два пъти по-голяма в сравнение с главите на нормалните хора. Наистина нося шапка номер седем и половина, но не може да се каже, че съм макроцефален.

Като последица от раждането ми пикочният мехур на мама пада ниско и се налага да бъде шит. Той винаги е бил малък и периодично се е налагало да бъде разтяган, много болезнена манипулация.

Раждането ми е било силна травма за нея — тя заявява на баща ми, че не желае да има повече деца. Едно е достатъчно, и тя вече си го има. Той трябва да я остави на мира. И двамата са много консервативни католици, така че употребата на противозачатъчни средства е изключена.

Отначало татко се примирява, а и няма избор: тя така го наплашва. В продължение на около шест месеца остават непорочни. Тогава живеят заедно с чичо Ед и леля Мери. Роден съм в началото на ноември и през цялата зима майка ми е простирала пелените ми навън и ги е оставяла да замръзват: така се е борила срещу бебешкото изриване; през първите три месеца съм имал колики.

Но татко е нормален човек с по-силно либидо. Нещо, което разбрах едва напоследък. След шест месеца той се връща от работа и подава на майка нещо, обвито в хартия. Вътре се намира красиво изработена дървена щипка за пране — не от типа с пружина, а от стария тип, с притискане. На татко му се удава дърворезбата и от тази щипка той е измайсторил малка мъжка фигура. Тя има ръце, крака, пръсти — всичко. На къс хартия е написано: „Това е типът мъж, от който ти имаш нужда. Аз съм друг.“

Майка ми схваща подтекста. Тя запазва тази щипка и бележката към нея през целия си живот — те се намират в шкафа й от кедрово дърво, където държи всичките си ценни вещи — детски книжки, свидетелства за раждане, детски, военни и спестовни бонове.

Но тя продължава да се страхува и успява да изкопчи информация за някакво противозачатъчно средство от госпожа Хънт. Защо това не е в противоречие с изискванията на църквата, а използването на презерватив е, не ми е ясно. Но тя е само на осемнайсет години. Все още ме кърми, така че няма вероятност да забременее.

Мама пие лъжичка белина всяка сутрин. Само след няколко дни аз придобивам зеленикаво-болнав вид, а не мога да си представя как се е чувствала тя. Когато изпадам в конвулсии, се втурва с мен на лекар. Той не може да разбере какво става. Пита я с какво ме храни. Майка му казва, че само ме кърми и ми дава съвсем малко бебешка храна. Лекарят решава да провери млякото й. Пита я какво яде, пита я дали напоследък не прекалява с пиенето. Тя му признава, че взема белина. Обзалагам се, че докторът е откачил.

Веднага щом спира това чудновато противозачатъчно средство, аз се оправям. Не знам какво са правили след това. В продължение на три години не забременява, така че сигурно са вземали някакви мерки. Ако татко е слагал презерватив, преди да си легне с нея, майка вероятно просто се е преструвала, че не знае за това.

Човек чете за тези неща във всички ирландско-американски романи, но историята се повтаря непрекъснато. Никой не иска да се научи. Хората сякаш са мазохисти.

Но да се върна на въпроса. Майка ми наистина знае много за цистоскопията и въпреки това не е така паникьосана, както предполагах. Татко обаче е обхванат от безумен ужас.

През деня, в който закарвам татко в болницата за изследвания и предоперационна подготовка, майка изпада в плачливо настроение и Джоан остава с нея вкъщи. Отвеждам татко в стаята и му помагам да подреди дрехите си в гардероба. Показвам му къде е тоалетната и му помагам да облече болничната нощница. Говоря с някои от сестрите, опитвам се да им обясня колко е изплашен, но те се държат чисто професионално. Изслушват ме, но си имат своите задължения и са твърде заети, за да могат да се занимават поотделно с всеки пациент.

Татко е смутен от болничната нощница и иска да си облече пижамата, но не му разрешават. Тази нощница представлява дълга до петите риза, с голяма цепка отзад.

— Задължително ли е да обличам това, Джони; при всички тези сестри тук?

Искам да го успокоя, но не мога; не знам защо ги правят така. Това е унизително. Сигурно има някакво друго разрешение. Харчат се милиарди долари за болници и лекари. Искат стотици долари на ден, а все още използват същите ризи като по времето на Гражданската война.

Показвам на татко как да си пуска телевизора и да си избира програми. Когато попада на програма, която харесва, нещата като че ли изглеждат сравнително добре. Оставям го, като му казвам, че скоро ще се върна.

Сестрата ми съобщава, че ще го оперират на другата сутрин. Вкъщи казвам на мама, че всичко е наред. Тя не желае да остане в леглото повече; казва, че само ще лежи будна и ще мисли; иска да гледа телевизия.

Мога да преместя телевизора в стаята й, но тя настоява да седи в люлеещия се стол.

Самотна е, а след второто влизане в болницата се държи сравнително добре; помагам й да отиде във всекидневната, слагам няколко възглавници зад главата й. Вдигам краката й на друг стол. Гледа шоуто на Лорънс Уелк.

Той подскача нагоре-надолу с думите „… и едно, и две, и три…“. Опитвам се да си представя бъдещето. Как ще се чувствам, когато стана на седемдесет години? Кое ще ми доставя удоволствие? Сигурно ще има нещо, някаква дреболийка, нещо, което ще ме интересува и утешава, но което ще изглежда смешно на децата ми и абсурдно на внуците ми. Наблюдавам отстрани и се вслушвам. Майка се смее на грубите шеги и изкуствените гегове. Непрекъснато повтаря колко млад изглежда Лорънс Уелк за възрастта си и колко хубаво танцува, както и че е на възрастта на татко.

След Лорънс Уелк гледаме филм, после я премествам в стаята й и й давам малко валиум.

Връщам се обратно във всекидневната. Не ми се гледа повече телевизия.

Пиша на Врон. Опитвам се да й кажа колко съм объркан. Имам нужда от дома си, липсват ми познатите вещи. Аз съм като пораснало птиче, попаднало отново в старото гнездо. Продължавам да се чувствам безполезен и безпомощен; всичко, което правя, Врон може да го върши десет пъти по-добре от мен.

Проверявам как е майка. Спи спокойно. Мисля за татко там, сам в болничното си легло. Мисля си как всичко се обърка за един миг…

На другия ден идва Джоан. Решаваме да не ходим заедно при татко. Отивам първо аз. Той седи на леглото и изглежда добре; казва, че не чувства нищо, не знае нищо; усеща болка там, долу, но това е всичко.

Иска да знае как е минала операцията; има ли рак. Много е уплашен.

— Разбери истината. Ще направиш ли това, Джон?

Казвам му, че ще говоря с доктор Сантана, но съм сигурен, че всичко е наред. Отивам в урологията и намирам доктора в кабинета му. Като ме вижда, застава нащрек, но говорим директно.

— Е, господин Тремънт, току-що получих лабораторните резултати; става въпрос за няколко злокачествени тумора. Мисля, че сме ги изчистили, но ще трябва да проведем химиотерапия. Няма да прибягваме до облъчване, не и при мъж на възрастта на баща ви.

— Наистина ли е рак?

— Да, много опасна форма. Добре е, че ги махнахме навреме.

— Каквото и да правите, доктор Сантана, моля ви не казвайте на баща ми. Той е ужасно напрегнат и изплашен.

— Хайде, хайде, господин Тремънт, ще се изненадате колко издръжливи могат да бъдат възрастните хора. Забелязал съм, че децата им са склонни да ги подценяват.

Позицията му ме безпокои. Той като че ли не разбира или не желае да разбере проблема с татко.

— Докторе, в този случай нещата не стоят така. Баща ми е изплашен до смърт.

— Не би трябвало да се безпокои, господин Тремънт; това едва ли би могло да се квалифицира като операция.

Повтарям колко благодарен ще бъда, ако не каже на татко, че има рак. Мисля, че ме слушаше, докато говорех.

Връщам се при баща ми и му казвам, че според лекаря всичко е минало отлично. Той не ме пита отново дали има рак, така че няма нужда да лъжа.

Вкъщи казвам на майка колко бодър е татко. Отивам във всекидневната с Джоан и й съобщавам диагнозата. Също като мен тя е много по-обезпокоена от това как татко ще приеме новината, отколкото от самия рак.

Когато Джоан тръгва за болницата, мама иска да знае за какво сме си говорили двамата. Отговарям, че съм й казал каквото съм казал и на нея.

— Кажи ми сега истината, Джаки. Има ли нещо наистина сериозно? Рак ли е?

Обикновено съм доста добър лъжец, но мама усеща, когато я мамя.

— Майко, ще ти кажа, ако има нещо сериозно! Лекарят ме увери, че са извадили кистата, и това е всичко!

Това е близо до истината, но знам, че тя все още е изпълнена с подозрение.

Джоан се връща. Татко я разпитвал и тя му повторила думите ми. Той ги приел и е доволен, че всичко е приключено.

Майка настоява да види татко. Невъзможна е: едва от седмица е вкъщи, а иска отново да се връща в болницата. Двамата с Джоан се предаваме; ако иска по този начин да се самоубие, добре! Сестра ми трябва да се върне вкъщи, за да приготви вечеря. Казвам й, че ще се справя.

Приготвям вечерята, като през цялото време внимавам майка да не дойде от спалнята си да провери дали нейният син-идиот няма да подпали кухнята.

Не коментира поднесената храна, нито се оплаква. След вечеря се връщаме в нейната спалня и тя ми казва как иска да се облече. Изваждам дрехи от чекмеджета и закачалки. Казва ми, че ще се облече, докато измия чиниите. Бърша кухненската маса, когато я чувам да си влачи крака в банята. Телефонирам в болницата и питам дали могат да ни осигурят във фоайето инвалидна количка.

Когато поставям слушалката, майка излиза от банята. Няма да повярвате, че е болна. Тя е майстор на заблудата. Косата й е тупирана и носи обувки с високи токове. Порозовяла е от удоволствие; външният вид за нея е от голямо значение. Почти съм готов да се обадя отново и да се откажа от поръчаната инвалидна количка. Ще изглежда смешно да я тикам в количка по болницата, когато тя излъчва такова самочувствие.

Но камуфлажът минава само в началото. Забелязвам как пребледнява под ружа. Помагам й да седне на люлеещия се стол.

— Седни тук, майко, и се успокой. Взе ли валиум?

Кима с глава. Не мога да разбера дали го е взела или не.

— Носиш ли си дигоксин?

Изважда от чантата си шишенце. Не говори; прекалено е уморена или има болки. Мама наистина има силен характер.

Отивам да загрея колата; изкарвам я в двора. Затварям вратите и сядам вътре; натискам педала на газта, давам на мама шанс да се успокои. Влизам и виждам, че се е изправила; помагам й да влезе в колата. Не иска да пътува полегнала отзад, държи да седи отпред. Изважда си слънчевите очила, които обикновено използва, когато дреме, и си ги слага. Браво, чудесна идея! Ще бъде добре, докато не направя нещо внезапно, за да я стресна.

Карам като на погребение сред шофьори, които бързат да се приберат след работа. Няколко души надзъртат да видят какво става и защо този ненормалник кара в дясното платно с двайсет километра в час. Виждат само една възрастна дама с възможно най-тъмните слънчеви очила, която седи изправена на предната седалка, безучастна към всичко. Опитвам се да говоря с нея, но тя мълчи. Най-сетне разбирам, че просто се мъчи да не се разплаче. Може би мама е магьосница; това би обяснило много неща.

Инвалидната количка ни чака; помагам й да седне в нея, минаваме през паркинга, край рецепцията, стигаме до асансьора. Майка обръща глава.

— Джаки, страх ме обзема само от това, че пак съм тук. Когато си помисля, че съм болна, веднага пред очите ми изскачат негри и японци.

Стигаме до етажа на татко и аз се надявам, че той спи или е под упойка. Ако само е възможно да види, че е добре, и да си ходим…

Вкарвам я в стаята му и веднага забелязвам, че нещо не е наред. Изпитвам силно желание да обърна веднага инвалидната количка и да изкарам майка от тук. Бих го направил, ако самият аз не изпадам в лек шок.

Татко е буден. Не можете да си представите колко буден е само! Очите му са широко разтворени, така че зеницата му е като синьо петно в бяло море. Поглежда ни, но не ни познава. Мачка чаршафа между пръстите си, вторачен във вратата. Отивам бързо до него и хващам ръцете му; те са леденостудени. Поглежда ме за миг — нищо; загледани в нищото зеници. Обръща се и трепва, когато край вратата минава сестра.

Поглежда ме отново и устните му започват да треперят. Цялото му тяло трепери; опитва се да говори. Навеждам се над него, като се опитвам да разбера какво казва. Гласът му пресеква от страх.

— Какво е това? Какво е това там?

Разкъсан съм между желанието си да изведа майка навън и да го успокоя.

— Нищо, татко. В болница си и всичко е наред. Ти си добре.

Поглежда ме с недоверие. Майка е до мен. Успяла е някак да се измъкне от количката и сега протяга ръце край мен. Навежда се и целува татко. Отговаря й със силно свити устни, като целувка на дете, трагикомично подобие на целувка. Майка още не плаче; шепне му в ухото.

— Здравей, Джак, мили, добре ли си?

Държи лицето му в ръцете си. Вторачен е в нея със същите кръгли очи, безцелно втренчване на дете в една точка. Усмихва се с трептящи устни като дете, което се подчинява на команда. Мама притиска главата му към гърдите си, гали плешивата му глава.

— Миличък, какво има, скъпи?

Поглежда ме отчаяно, по бузите й започват да се стичат сълзи. Безгласно ме пита: „Какво му е, Джаки?“

Не знам какво да правя. Навеждам се към нощното шкафче и бясно натискам звънеца. Майка може да умре всеки миг. Колко би издържало едно разбито сърце като нейното? Имам чувството, че собственото ми сърце е на път да скочи в устата ми. Нямам сили да отделя майка от татко.

Не идва никаква сестра. Държа ръцете на татко, а майка — главата му. Той не се съпротивлява. Държим го така, надяваме се, че ще дойде на себе си. Той си е отишъл; това, което държим, е само черупката; това, което бе той, каквото и да е било то, си е отишло.

Втренчил се е във вратата. Отражението на стъклото го плаши. Отивам до вратата, за да му покажа, че това е нищо, само една стъклена врата, която отразява светлината. Прекарвам ръка пред нея, обяснявам му. Той не разбира. Обезумял е от страх. Най-сетне се появява някаква сестра. Спирам я на прага.

— Какво се е случило?

Гледа ме — студено, с презрение, надменно.

— Защо? Има ли някакъв проблем?

— Да не би да са му дадени силни успокоителни?

Хвърля поглед на картона му.

— Не. Не е необходимо в случай като неговия.

— Тогава какво има? Той не ни познава и е изпаднал в страхотен шок.

Минава покрай мен. Майка все още държи главата на татко. Сестрата поглежда количката.

— Какво прави това нещо тук?

Въздържам се. Без сцени.

— Майка ми е сърдечноболна; излязла е от болница само преди пет дни.

Поглежда мама, навежда се, хваща китката на татко и мери пулса му; слага му маншона за измерване на кръвното. Обхванат съм от онова ужасно, задушаващо чувство, което обзема човек, когато е безпомощен.

Но, изглежда, кръвното налягане и пулсът му предават някакво съобщение. Взира се в очите на татко и опипва главата му. Мама плаче на глас. Отивам при нея.

— Какво може да се е случило, Джаки? Той дори не ме познава. Какво му е?

— Хайде, мамо, седни тук. Сестрата знае какво върши. Сигурно е от упойката, знаеш как се чувства човек след това.

Господи, бих желал да можех да я лъжа по-лесно! Все пак тя ме оставя да я отведа до инвалидната количка. Знам, че трябва да я отведа вкъщи. А може би трябва да я оставя тук, в болницата. Цяло чудо ще бъде, ако сега не получи нова сърдечна криза. Приближавам се до сестрата и шепна.

— Ще отведа майка си вкъщи и веднага се връщам. Незабавно искам да говоря с доктор Сантана.

Тя ме поглежда: в очите й виждам опиянението от властта.

— Доктор Сантана вече беше тук днес следобед и прегледа баща ви. В момента не е в болницата.

Подушвам нещо нередно.

— Вижте какво, ще изискам болницата да извика доктор Сантана. Кажете му, че в състоянието на господин Тремънт има голяма промяна и че неговият син, доктор Тремънт, настоява за незабавна консултация.

Чувствам, че точно сега е времето да използвам тази тъпа титла, „доктор на науките“, и съм прав: очите й блесват при думата „доктор“.

Преди двайсет години взех участие в изследване на медицински сестри. Целта беше да установим причината, поради която някои от тях остават докрай верни на професията си, а други я напускат. Изследването беше финансирано от Асоциацията на медицинските сестри; искаха да избегнат излишното обучение на сестри. Продължи три години и беше много задълбочено. Установихме два фактора, свързани с интереса към тази професия: бащин синдром и садистични наклонности. Асоциацията не публикува резултатите ни.

В този момент виждам ясно, че автоматично влизам в ролята на баща по отношение на това момиче. Сега съм един от белите престилки. Сигурен съм, че ще извика Сантана.

Телефонирам на Джоан от фоайето. Информирам я набързо за случилото се и я питам дали ще може да дойде и да остане с майка. Ще бъде вкъщи след половин час. Майка ми плаче през целия път до дома; опитвам се да я успокоя. С огромно усилие на волята овладявам паниката и гнева си, така че не съм много полезен. Джоан ще бъде по-добра от мен; тя още не е видяла татко.

Слагам майка на легло и й давам два валиума. Обвинява ме, че искам да я пристрастя към лекарствата, но нещо в мен ми подсказва, че трябва да направя всичко възможно да заспи. Джоан идва точно след като мама е глътнала лекарствата си. Влиза в спалнята и майка отново загубва контрол над себе си. Докато я прегръща, Джоан ме поглежда. И тя е уплашена; трябва да го е прочела на лицето ми. Оставям ги сами и отивам в банята. Видът ми е ужасен. Разресвам косата си, измивам ръцете и лицето си. Джоан излиза от спалнята в момента, в който аз излизам от банята.

— Какво има, Джак? Майка казва, че татко е полудял. Какво се е случило?

— Не знам, Джоан. Връщам се в болницата. Ако съм прав в предположенията си, Сантана е казал на татко, че е болен от рак и татко е изпаднал в шок. Поисках да извикат доктора в болницата.

Отново обличам палтото си.

— Грижи се за мама. Не мога да си представя как ще преживее това. Не знам как аз го преживях.

— Внимавай, на петдесет и две години си, знаеш това. Не се прави на герой.

* * *

Когато се връщам в болницата, Сантана е в стаята на татко заедно с две сестри. Обръща се към мен.

— Какво има, господин Тремънт? Не виждам драстична промяна в състоянието на баща ви.

Поглеждам татко; той се хили и кима с характерната си усмивка тип „Да, шефе“.

Надявам се, че е дошъл на себе си, но той все още изглежда травматизиран.

— Татко, видя ли майка днес, спомняш ли си?

Гледа ме втренчено, без да реагира. Дори не мига с очи. Механично започва да кима с глава. Вторачва се в доктора и му се усмихва.

— Това не ми изглежда нормално поведение, доктор Сантана. За мен положението е много сериозно. Той не ме познава, не разпознава и съпругата си.

Най-сетне нещата стигат до Сантана. Осветява очите на татко, вглежда се в тях, проверява пулса му. Накланя се към него.

— Господин Тремънт, аз съм доктор Сантана. Знаете ли кой съм аз?

И татко повтаря проклетия номер: кима, усмихва се и казва: „Да, добре съм, докторе. Благодаря.“

Сантана се изправя и се обръща към мен.

— Да, той е в шоково състояние.

Изпраща сестрите да донесат лекарства. Поканва ме с ръка да изляза от стаята с него. Сега вече приема нещата по-реално.

— Това е нещо обикновено при по-възрастни хора, господин Тремънт. Често се наблюдават случаи на изпадане в следоперативен шок и дори след най-незначителна хирургическа намеса. Освен това, както знаете, той има и атеросклероза.

Кимам. Опитвам се да се сдържа, да премисля нещата.

— Това е форма на сенилност.

Прекъсвам го.

— Но той не беше сенилен, когато дойде тук, докторе. Как така внезапно ще изпадне в сенилност?

Сантана прокарва пръсти през косата си, въздиша.

— Сенилността е странно нещо; може да идва и да си отива. Човек изпада в стресова ситуация и ето, тя изскача на повърхността. За съжаление не познаваме така добре тези проблеми, както бихме искали.

Решавам, че точно тук е моментът да задам главния въпрос за мен.

— Доктор Сантана, днес казахте ли на баща ми, че е болен от рак?

Втренчва се в мен и прави крачка назад. Не е нужно да отговаря.

— И по-рано ви изтъкнах, господин Тремънт, че съм етично задължен да бъда честен с пациента.

— Нима искате да кажете, че след като ви предупредих какво може да стане, вие пренебрегнахте съвета ми и му казахте?

Посочвам към татко.

— Погледнете само резултата от вашата етична честност!

Гледам гневно Сантана в лицето. Говоря тихо, но съм бесен. Той е дребен човек и отново отстъпва назад; безпокои се за ръцете си на хирург.

— Причината за това може и да е психологическа, господин Тремънт. Възможно е в резултат на операцията или на упойката да е настъпило намаление на кръвоснабдяването на мозъка. Сигурен съм, че почивката и подходящото лекарствено лечение ще коригират състоянието. Не се безпокойте.

Иска ми се да атакувам отново, но се въздържам. Прекалено съм развълнуван, за да действам трезво.

Оставам с татко още половин час, опитвам се да установя контакт с него, но той просто не е тук. Това не е моят баща. Какъвто и да беше татко като личност, тази личност вече не е тук. В начина, по който вкопава глава в раменете си, има нещо маймунско, нещо, което никога не е правил; ръцете му са в непрекъснато движение: милва и опипва всичко. Непрекъснато търка устни, гримасничи, усмихва се и мърмори нещо несвързано. Наблюдавал съм достатъчно психично болни, но не и някого, когото обичам…

Връщам се вкъщи. Казвам на Джоан, че татко е в същото състояние и че съм говорил с лекаря. Искам от нея да отиде да го види; може би той ще я разпознае. Според нея майка е сравнително добре, но твърде разтревожена. Убедена е, че татко е луд.

Сестра ми си тръгва, а аз отивам да видя мама. Джоан е спуснала щорите и върху челото на майка има кърпа. Разпознавам универсалния семеен лек за всичко; дори и да нямаш температура, сложи си мокра кърпа на главата. Мисля, че това по-скоро е сигнал „Болен съм“, отколкото нещо друго. Но видът на мама е ужасен. Сядам на леглото до нея. Тя веднага започва да нищи една от любимите си теми.

— В това семейство има лудост, Джаки. Татко ти имаше глух братовчед; Орийн, брат му, не беше съвсем добре с главата.

Орийн е един от чичовците ми; трябва да призная, че наистина е доста ексцентричен.

— После Джой, барабанист в джазов състав. Накрая трябваше да го затворят в лудница.

Синът на Орийн, Джой, катастрофира с мотоциклет и получи фрактура на черепа.

Майка не спира. Очевидно е изготвила подробен списък на всички от семейство Тремънт три поколения назад. Тя дори споменава първия братовчед на дядо ми, който, докато прескачал ограда в Уискънсин с пушка в ръка, натиснал по невнимание спусъка, изстрелът отнесъл долната му челюст, което му пречело да се храни. До края на живота си се криел от хорските очи.

Не изпуска нищо. Всеки от семейството на баща ми, който е бил по-различен, е включен в списъка й.

Не споря с нея, но семейството на баща ми е напълно нормално. Това са обикновени хора, работили през целия си живот. Няма алкохолици. Чичо Пийт би могъл да влезе донякъде в тази категория, но той работи до седемдесетата си година; всъщност не може да се каже, че бе алкохолик; просто обичаше чашката. Първите ми братовчеди от таткова страна — трийсетина на брой — работят за прехраната си. Държавата е натрупала куп пари от социалните осигуровки на семейството.

Сега мама започва да говори конкретно за татко. Колко особен е бил винаги; как леля Труди, най-голямата му сестра, я била предупредила да не се омъжва за него.

Мога да си представя това предупреждение. Тремънтови са големи майтапчии, а майка никога не е притежавала чувство за хумор. Врон е същата. Не си струва да се шегува човек с такива хора — вместо да подемат шегата, те побесняват. Майка често се хваща за нещо, казано на шега, отнася се към него сериозно и го използва след това. Подозирам, че определението на леля Труди за брат й Джак като „особен“ попада точно в тази категория.

О, Господи! Мама е убедена, че татко не е напълно бял. Моят прадядо, дядото на татко, е имал индианска кръв: бил от племето на ирокезите. Но за майка той не е бил индианец, а негър. Баща ми наистина е тъмен за ирландец, с чувствени устни и едри бели зъби. Освен това има високи скули. С годините заприличва все повече на индианеца от старите монети от пет цента.

Майка има приятелка на име Фани Хогън. Няма по-вулгарна жена на света от нея. Развежда се със съпруга си, след като първо го вкарва в лудницата, после изритва дъщеря си от къщи, когато е само на шестнайсет години. Оттогава живее сама. Като дете я мразех и се страхувах от нея.

Години наред Фани управлява живота на майка: казва й какви дрехи да носи, избира приятелките й. Майка обича да има някой около нея, който да й казва какво да прави, за да може след това да се оплаква и да си намира оправдания. Това вероятно не е много оригинално като поведение. Когато мама среща татко, Фани Хогън е обзета от ревност.

Казва на мама, че вероятно татко има негърска кръв и че тя ще роди негърчета. Някой от неговите хора трябва да е кръшнал в бараката за дърва — така се изразила. Настоявала майка да се увери как стоят нещата, като огледа гръбначния стълб на татко; в най-долната си част трябвало да бъде жълт или кафяв. Преди да се оженят, майка завлича татко на плажа, за да може да го огледа, но тогава са се носили цели бански и идеята не се осъществила.

През нощта след сватбата им непрекъснато е светвала лампата и оглеждала гърба на татко, за да види дали не се е омъжила за негър.

Тя винаги е твърдяла, че се е омъжила за човек със съмнителен произход. А сега най-сетне това започва да излиза наяве и доказва нейната правота.

Опитвам се да бъда спокоен. Знам, че майка само се опитва да се защити. Тя страда, комплексът й за малоценност я кара да удря наляво и надясно; колкото е по-изплашена, толкова по-лоша става.

Иска ми се да бях осъзнал проблема с нея още като дете. Докато всичко върви добре, майка е щедра и мила. Но когато се чувства уязвима, я обзема паника. Ако ревнува или се чувства необичана или пренебрегната, положението става невъзможно.

Цял час седя на леглото и слушам. Сдържам се; мама има нужда да говори всичко това. Подготвя се за смъртта на татко. Ако се убеди, че той не е човек от значение, ще може да понесе загубата му. Поне така си обяснявам поведението й в момента. Но кой би могъл да каже със сигурност какво всъщност стои зад всичко това?

Джоан се връща от болницата. Мама най-сетне е заспала и аз отивам във всекидневната. Джоан плаче.

— Ужасно е, Джак. Какво може да е станало с него?

Повтарям й думите на доктора.

— Не, Джони, не може да е само това. Случило се е нещо много сериозно. Той е изплашен до смърт; никога не съм виждала някого така изплашен.

Джоан ме нарича „Джони“ само в моменти на стрес; последният път бе, когато абортира в петия месец, докато ни гостуваше във Франция. Бях „Джони“ за нея, когато бяхме деца.

Тя се успокоява постепенно. Правя всичко възможно, за да й вдъхна увереност. Толкова силно се нуждае от утеха, че е готова да повярва на всичко.

Накрая решаваме, че е най-добре тя да се прибере вкъщи. Аз ще поема грижата за мама. Сутринта ще отида в болницата при татко и ще я осведомя за състоянието му.

По-късно се обаждам на Марти и й казвам какво се е случило с татко. Започва да плаче. Говоря и с Гари. Казвам им да не се безпокоят. Основната им задача сега е да си родят бебето. Останалото е мое задължение.

— С майка ви няма да имаме повече бебета и най-доброто, което можете да направите за нас, е да си раждате вашите.

Опитват се да спорят, но аз съм непреклонен. Казвам им, че ако имам нужда, ще ги повикам на помощ. Заявявам им, че правя това обещание с ръка върху куп библии.

Глава 9

Сутринта закусваме шунка и яйца в пицарията отсреща. Докато татко плаща сметката, закарвам колата до бензиностанцията. Там продават осемпистови касети на въртяща се стойка. Решавам се и купувам касета на Дилън.

Проверявам водата, маслото и акумулатора. Моторът е достатъчно мощен, дори и за локомотив. Акумулаторът е голям като кашон ябълки; пръчката за измерване на маслото е толкова дълга, че човек може да си счупи врата, ако държи единия край и гледа за маслото на другия. Проклетата машина изпива над осемдесет и два литра бензин.

Изпреварваме по-голяма част от камионите и сега се носим през красива местност. Измъквам касетата, помотавам се с копчетата и я плъзгам на място. Балансирам колоните и изведнъж се потапяме в звуци. Поглеждам за някаква реакция у татко, но той се е прегърбил над волана с втренчен поглед, както обикновено. Смъквам облегалката си до полулегнала позиция и гледам пейзажа, който плува край прозорците. Колкото по-високо се качваме, толкова по-синьо става небето, а въздухът — по-прозрачен и чист. Дърветата са предимно иглолистни. Касетофонът има добър звук — сякаш си със слушалки. Унасям се.

Изслушвам касетата два пъти. Прекъсванията не са много лоши. Неприятното с осемпистовите касети е, че всяка писта е точно двайсет минути; прекъсванията могат да дойдат по всяко време. Навлизаме във втората песен, когато татко пита дали не можем да спрем касетофона за малко. О’кей. Не желая да правя сцена, но не мога да си държа устата затворена.

— Какво не е в ред с Боб Дилън, татко?

Поглежда ме и се усмихва, една от неговите усмивки на медитиращ гуру.

— Нищо особено, Бил, но два часа да слушаме една и съща касета е досадно.

— О, татко, тези песни имат смисъл. Той пее за неща, за които всички трябва да помислят.

Мълчим известно време; едно от онези напрегнати мълчания.

— По-добър е от ония мафиотски оплаквачи: Дийн Мартин, Бинг Кросби, Франк Синатра, Пери Комо, всички ония, които ти и мама харесвате толкова много.

Не казва нищо.

— Исусе, единственото, което правят, е да подхванат някоя тъпотия от сорта на „обичам те“ или „целуни ме“ и да грачат на тази тема с часове наред.

Не съм сигурен дали ме е чул. Когато поиска, може напълно да изключи.

— Хубаво, Били, ще се опитам да обясня чувствата си. Първо, животът ми се струваше толкова лесен. Моето поколение започва да се жени и уляга в разцвета на трийсетте. По-голяма част от приятелите ми са си уредили живота, с големи къщи с басейн и кадилак. По дяволите, всеки бял, дори и малоумен, можеше да постигне това. А вие, децата, растяхте сред всичко това. Никой не се стреми към нещо, което вече притежава. Свикнали сте с ежедневния душ, с огромните хавлиени кърпи с дължина почти два метра и чисто бельо всяка сутрин, коли, фризери, претъпкани с храна, стереоуредби и тъй нататък. И като връх на всичко, задължението да се ходи на училище.

Ау, приближава се. Били, приятелю, никога ли няма да се научиш!

— Сега нещата са променени — днешните деца искат да слушат за тежки времена и сурови хора. Хора като Боб Дилън им разказват за това. Сигурно знаеш, че истинското му име е Цимерман и че е роден в Хибинг, градче в Минесота. Пее на диалекта на Тенеси, защото това е грубата реч на бедняците. А истината е, че той имитира Ууди Гътри, който пък имитира беден фермер от Апалачите. Не забравяй, че не пее тези песни, докато сади царевица. Намира се в звукозаписно студио, заобиколен от техници и различни специалисти със сложна апаратура за смесване, приглушаване, увеличаване на този креслив звук. Записът е продукт на компютъра, дори самият Дилън никога не чува истинския си глас.

Е, татко ми е технически гений! По дяволите, та той не може да изсвири безгрешно „Коледни звънци“ на хармоника. Наближаването на Коледа ме изпълва с ужас. Всяка година той измъква хармониката си и съсипва всички коледни песни без изключение. Питам се колко ли ни остава до Филаделфия?

— Но това са подробности, Били. Работата е там, че аз не желая да слушам за тежки времена; темата просто не ме интересува. Дилън е певец като Кросби, Синатра или Комо. Плаща му се да пее неща, които хората искат да чуят. Изработил си е глас точно какъвто трябва, като на негър, но без преиграване, и езикът му е като на простолюдието. Ето ти едно момче от буржоазно еврейско семейство, превърнато в звезда.

Татко млъква, надявам се, че е приключил с лекцията. Ще скрия тази касета в раницата и ще забравя за нея.

— И още нещо, Бил. Гласът. Нямам предвид южняшкия говор, а самия глас. Действа ми на нервите. Все едно че пее през стиснати зъби. Не мисля, че това е разумен човек, с когото мога да разговарям. Този глас е пълен с омраза към цялото човечество.

О, не! Разбирам, че по време на това пътуване няма да слушаме Дилън. Де да можех да си върна осемте долара.

Засядаме зад дълга редица камиони нагоре през Лъвланд. Разбира се, старецът ми няма намерение да изпреварва и ние се влачим с около петдесет, петдесет и пет километра в час. Моторът прегрява.

Най-сетне пътят се разширява и стигаме до Вейл. Това е живописно градче, все едно излязло от пощенска картичка, досущ селцето в Австрия, където ходихме да караме ски като деца. Напомня ми още за Санта Крус: всичко само в дърво и стъкло.

Спираме, за да заредим резервоара, после влизаме в ресторант. Ядем палачинки с истински кленов сироп. Сипвам си щедро от него и го оставям да попие. Във Франция нямаме кленов сироп.

Когато потегляме, отново пускам касетата. В края на краищата дал съм цели осем долара за нея. Не мога да я изхвърля. Настройвам колоните и хармониката зазвучава. Наоколо е направо красиво: ярко слънце и дълбоки пропасти от двете страни, заобиколени с борови гори. Наблюдавам огромни кълбовидни облаци, които се трупат, и потъвам в музиката.

Нямам представа за какво мисли татко. В една кола сме, но като че ли ни разделят хиляди километри. Вероятно преживява отново всичко, което оставихме в Калифорния.

Не знам как става това, но, явно, парите изтичат през пръстите ми. Спестя някой и друг долар и той изчезва като по магия. Понякога си мисля, че имам дупки в джобовете си; знам, че имам пари, но когато ги потърся, ги няма: сякаш съм ги сънувал.

* * *

Работя в онази фирма за строеж на лодки, спя в нещо като приют за бездомни, опитвам се да събера някаква по-крупна сума, когато получавам писмо от мама: татко е в Калифорния, баба е получила инфаркт. Отивам на автостоп до там, решавам, че може да има нужда от мен.

Когато се появявам на хоризонта, оказва се, че баба е излязла от болницата, но затова пък дядо напълно е откачил. Отишъл си е, изветрял. Не ме познава, не познава баща ми. Татко изглежда ужасно — трябва да е отслабнал с шест-седем килограма от последния път, когато го видях. По-блед, по-плешив, по-сив, тревожен и напрегнат. Настанявам се в стаята към градината, татко спи в средната спалня.

Стоя с тях повече от седмица, после се появява Том от Санта Крус. И той се е чупил от колежа; има кола. Моите хора притежават над сто и шейсет декара в каньона Топанга; двамата с Том отиваме там. Той има страхотно стерео на батерии и палатка.

Запасяваме се с вода и пазаруваме в Топанга. Вземам назаем малката „Хонда 175“ на татко. Паднах няколко пъти, ударих резервоара от едната страна, изкривих спирачния педал и откъснах една от дръжките, но после оправих всичко. Когато свърших, почти не се забелязваше.

Докато татко е с дядо в болницата, аз стоя вкъщи при баба. Тази жена е абсолютно ненормална. През целия ден ме преследва с „Защо не си обръснеш брадата, какво криеш?“ или „Защо ти е тази дълга коса?“, или „Ако на всяка цена трябва да си с дълга коса като на момиче, поне я измий.“

Господи, какъв тормоз! Един ден се впуска към мен с ножици в ръка. „Чакай, Били, ще отрежа само онова, което стърчи над ухото ти.“ Отскачам настрана. „Хайде, не бъди глупак; остави ме все пак да ти обера врата.“

Непрекъснато се промъква в стаята ми, докато спя. Пъха си носа навсякъде.

Един ден взема бельото ми и го изпира във ваната. Изкарала е инфаркт и пере моето бельо! Казва, че момичетата не харесват момчета с мръсно бельо. Господи, за какво се загрижила!

На всичко отгоре ме пита дали се избърсвам добре след ползване на тоалетната. Очаквам едва ли не да ми покаже. Казва ми да използвам няколко сгънати листа тоалетна хартия и да се бърша отвън, а не между краката и най-малко три пъти. Човек не може да повярва на ушите си; тя няма никакво чувство за мярка. Не знам как татко понася всичко това; представи си само да имаш такава майка.

Накрая не издържам и избухвам. Татко рисува навън, а тя ме тормози цял следобед: пита ме дали ходя на черква, дали съм още девствен, имам ли гадже. Побеснявам и й казвам, че ме подлудява, че подлудява татко, че сигурно е подлудила и дядо. Тя изпада в истерия и се затваря в спалнята.

Татко се връща; казвам му какво се е случило.

— О, Били, знаеш, че е болна.

Не е вбесен, само обезкуражен. Чувствам се като лайно, но ми беше дошло до гуша. Том се беше върнал в Санта Крус; остави ми палатката си. Ако нещата се влошат прекалено много, винаги ще мога да се върна на хълма. Том ще става психолог.

По дяволите, вече има толкова много психолози; има твърде много от всичко. Твърде много инженери, твърде много химици, доктори, зъболекари, социолози. Но няма достатъчно хора, които действително правят нещо.

Когато човек се замисли за това; когато погледне на нещата реално… Господи, ние сме — е, да кажем сто процента. Половината от сто процента. Половината от тях са под осемнайсет и над шейсет и пет години, т.е. хора, които не работят. Остават петдесет процента хора на средна възраст. Половината от тях са жени; а повечето от тях са толкова заети да раждат и отглеждат деца, че времето им е изцяло запълнено. Някои все пак работят, така че нека да смъкнем до трийсет процента. Десет процента са доктори, адвокати, социолози, зъболекари, бизнесмени, художници, писатели, учители, свещеници, пастори или равини; те всъщност не произвеждат нищо: само обслужват другите. И така, стигаме до двайсет процента. Поне два или три процента живеят на кредити или социални помощи, или просто са си богати. Остават осемнайсет процента. Седем от тях са безработни — голяма част от тях доброволно! В края на краищата се оказва, че само десет процента произвеждат храна, изграждат домове, строят и ремонтират пътищата, произвеждат електричество, работят в мините, правят коли, събират боклука: вършат цялата мръсна, цялата истинска работа.

Всеки търси начин да се чупи от работа. А най-лошото е, че онези, които вършат работата, получават най-малко.

Знам, че не съм първият, който е стигнал до тези изводи, но си мисля, че дори Маркс просто си е търсил начин да се измъкне от работа; също и Ленин — още двама буржоа — лентяи.

И така Том се връща обратно, за да стане психолог. Ще се присъедини към огромната армия психолози, които ще задоволяват капризите на всички хора с чувство на вина за това, че не си изпълняват добре задълженията. А всъщност никой от тях не може дори да се погрижи за себе си.

Питам се къде, по дяволите, е моето място във всичко това?

Глава 10

На следващия ден телефонирах на доктор Етридж. Той беше лекар на татко в Перпечуъл Хоспитъл през последните петнайсет години. След няколко безуспешни опита, пресечени от телефонните оператори и сестри, най-сетне се свързах с него.

Обяснявам случилото се. Етридж влиза в ролята си.

— А-а, господин Тремънт, такива неща са нещо обикновено. Доктор Сантана знае какво прави; той е добър млад хирург. Ще отида да видя баща ви тази сутрин, дълго време ми е бил пациент. Освен това и двамата сме от Уискънсин. Ще трябва да приемете фактите, господин Тремънт; това може да е началото на сенилност.

С една дума, сервира ми глупостите на Сантана.

— Толкова бързо, доктор Етридж — внезапна сенилност? Никога не съм чувал за подобно нещо.

— Е, господин Тремънт, знаете, че той вече забравяше.

Продължавам да атакувам.

— Но, доктор Етридж, преди операцията всичко му беше в ред, а сега… почакайте само докато го видите.

Правя пауза, той не казва нищо.

— Доктор Етридж, ще имате ли нещо против да ви придружа при посещението ви в болницата тази сутрин?

— О, не, не е необходимо. Ще го видя на сутрешната визитация и ще ви телефонирам следобед.

Прекъсва.

Казвам на майка, че съм говорил с доктор Етридж и че според него всичко ще се оправи, няма защо да се безпокоим. Разбира се, тя иска да види татко.

— Не, мамо, докторът казва, че не трябва да ходим в болницата сега; той има нужда от почивка и успокоителни лекарства. Тази операция стресна татко, разтревожи го много; възрастен човек трудно понася нови натоварвания.

— Джаки, ако само го вземем вкъщи — сигурна съм, че тук ще се оправи.

Убедена е, че ако не е в болницата, той ще бъде добре. Тя ще се грижи за него — нещо, с което е свикнал, няма „да го опипват разни негри“.

— Майко, ти не можеш да се грижиш за него. Ако го вземем вкъщи, аз ще трябва да правя това, а съм сигурен, че няма да се справя по-добре от хората в болницата.

В четири часа доктор Етридж най-сетне се обажда.

— Господин Тремънт, видях баща ви; сега той наистина изглежда объркан. Говорих и с доктор Сантана, той смята, че сте поставили под съмнение професионалната му преценка.

Точно това ми трябваше.

— Доктор Етридж, доктор Сантана направи груба грешка, като каза на баща ми, че е болен от рак, независимо от многократните ми предупреждения да не прави това предвид неестествения страх на баща ми от тази болест. Резултатът от грешката му сега е налице. Баща ми изпада в това състояние веднага след като доктор Сантана му казва, че е болен от рак.

— Господин Тремънт, това са решения, които се взимат от нас, лекарите. Ако вашият баща е в нашата болница, вие ще трябва да ни имате доверие по тези въпроси.

Следва цяла реч на тема „ние си знаем работата“. Слушам, докато се изчерпи.

В този момент съм готов да се откажа от Етридж, Сантана, Перпечуъл Хоспитъл, цялата тази каша и да започна отново. Но не го правя; прекалено съм бесен, несигурен и изплашен.

* * *

Татко е в болницата вече пети ден. Прекарвам колкото е възможно по-дълго време с него. Джоан ме сменя при майка. Говоря с доктор Сантана всеки ден и той става все по-нервен. Не изпускам ден да не поставя въпроса за специализиран преглед от невролог и психиатър, за провеждане на специализирани наблюдения. Разучавам нов екземпляр от „Мърк менюъл“, който купих от книжарница за медицинска литература, търся някакво логично обяснение на това, което се случи с татко.

Изправен съм срещу персонала на болницата като срещу каменни стени. В същото време се опитвам да поддържам спокойна атмосфера около майка вкъщи, като постоянно я уверявам, че всичко се развива чудесно.

В болницата непрекъснато ми повтарят, че татко ще се възстанови, щом се съвземе от шока. Но той си остава в своето тревожно, объркано, отдалечено някъде извън реалността състояние. Губи контрол и над физиологичните си нужди. Не може да се храни сам, а е много трудно да го храни човек. Няма никакъв апетит и започва бързо да линее. Напълно се затваря в себе си.

Сестрите са твърде заети, за да имат време да му подадат достатъчно храна. Поемам храненето; те, явно, нямат нищо против. Могат да минат и два часа, докато погълне половината от сравнително малка порция. По-лошо е от хранене на шестмесечно бебе. Захапва лъжицата така, че е трудно да се извади. Върти глава. През по-голямата част от времето го чакам да преглътне. Държи храната от едната или другата страна на устата си, както катеричка трупа лешници в склада си; понякога я изплюва. Избягва погледа ми или се втренчва в лъжицата или в нищото, но не и в очите ми. Говоря му за храната, за мама, за Джоан, за всичко, за което се сещам, но той не реагира.

Сега и лекарите възприемат мамината идея, че той трябва да се върне вкъщи. И аз съм на път да се съглася.

Знам обаче, че нещата там няма да вървят, мама ще трябва да бъде изолирана, ще й се наложи да живее с Джоан, а това ще създаде много затруднения. Случва се обаче нещо, което ме принуждава да преодолея колебанията си.

Част от проблемите на татко е неговото постоянно въртене, обръщане — опитите да избяга. Освен това той непрекъснато дърпа катетъра си. След първите няколко дни започнаха да му слагат нещо като усмирителна риза. Тя се връзва отзад и е с каишки, прикрепени към гривни, които ограничават движенията на ръцете му: той има известна свобода, но не може да стигне до катетъра.

Бори се срещу това; мъчително е да го гледа човек как се дърпа и гърчи — като вързано кученце. Когато го храня, освобождавам каишките, но не изпускам ръцете му от очи.

Сестрите се страхуват допълнително, че татко може да получи рани от залежаване. Той слабее и при постоянното му въртене и обръщане протърква задника и гърба си.

След четвъртия ден започнаха да го поставят на стол до леглото, докато сменят чаршафите му. Оставят го да седи час-два, но добре вързан в усмирителната му риза.

* * *

Веднъж отивам в болницата за вечерното му хранене и намирам татко все още вързан за стола. Беше издърпал по някакъв начин катетъра си и беше потънал в собствените си изпражнения и урина. Беше се гърчил и въртял както обикновено и една от ръцете му беше притисната под страничните облегалки на стола; кръвообращението му е прекъснато, ръката му е посиняла. Нощницата му се е вдигнала и той е гол от кръста надолу.

Изпадам в шок. Коленича до него; краката му са леденостудени. И всичко това се случва в хирургическото отделение на съвременна болница, не в лудница от деветнайсети век. Не знам колко дълго е стоял така, но краката и стъпалата му са на червени и бели петна и по тях засъхва урина.

Звъня и викам. В стаята се втурва сестра и аз изливам яда си на нея. Помага ми да развържа татко и да сменя нощницата му. Слагаме го в леглото. Копнея да го успокоя, но той като че ли не разбира какво се е случило.

На следващия ден се нахвърлям върху Сантана и Етридж. Обясняват ми, че в обикновена болница не могат да се грижат за човек в състоянието на баща ми. Заявявам им, че щом е така го вземам вкъщи.

Прибирам се у дома, като се стремя да избегна мама. Промъквам се в спалнята откъм градината с кутия бира в ръка. Изпивам я на спокойствие и обмислям положението. Искам да взема правилно решение по отношение на мама и татко, не само да дам отдушник на гнева си.

Слагам мама да спи и телефонирам на Джоан. Опитвам се да кажа нещата направо, без прекалени преувеличения, характерни за темперамента на един художник. Когато свършвам, настъпва дълга пауза. Джоан плаче.

— Това е ужасно, Джак. Трябва да направим нещо. Не се безпокой за мама; трябва да го приберем вкъщи. Ще можеш ли да се грижиш за него, ако мама дойде при нас?

— Мисля, че ще мога. Знам със сигурност, че ще се грижа за него по-добре, отколкото в болницата. Но ще можеш ли да се справиш с мама там заедно с Марио и другите? Знаеш добре каква е.

— Ще се справим. Ще бъде в стаята на Мерилен, тя е близо до банята, и ще я държа на легло колкото е възможно по-дълго. Марио може да работи в гаража си или в градината. С неговата работа по поддържане на игрищата той и без това отсъства до шест вечерта. Марио разбира проблема; не се безпокой.

И така, решено е. Когато мама се събужда, съобщавам й решението. Тя иска да остане с мен и да помага, но аз съм непреклонен. Казвам й, че това е невъзможно. Със сигурност ще получи нов инфаркт и аз няма да мога да се грижа и за двамата. Може да идва, когато татко е по-добре.

Помагам й да си опакова дрехите. Влизаме в колата, тя си слага тъмните очила и аз я откарвам при Джоан по „Сепулведа“.

Когато на следващия ден отивам за татко, при мен се втурва главната сестра. Тя е едра жена, която се впуска в подробен преглед на вчерашния ден на сестрите под нейно ръководство, но аз не се поддавам лесно на манипулация. Казвам й да се маха от пътя ми. Всички тези хора мислят само за личните си права.

Тя вика човек от охраната. Обяснявам му какво става. Той кима и се преструва, че слуша. Решаваме проблема заедно. Помага ми да облека татко в пижамата и хавлията му. Събирам останалите му лични вещи в книжна торба. Казвам на главната сестра да побърза с документите за изписване и с инвалидната количка. Охраната ми намига; точно на място за тази работа. Заедно вкарваме инвалидната количка в асансьора. Татко седи, трепери, дърпа се, тегли хавлията си с пръсти. Трудно е да се повярва, че това някога е било нормално човешко същество. Дори пръстите на ръцете и краката му са извити някак навътре, практически стегнати в парализа: главата му виси, сякаш е твърде тежка за врата му. Напомня ми картината, нарисувана от Ван Гог в лудницата, онази с мъжа, който притиска лице в юмруците си, с тази разлика, че татко няма достатъчно контрол да направи дори това.

Тикам количката през паркинга и с усилие го вкарвам в колата. Той изобщо не разбира какво става.

Налага се едва ли не да го пренеса на ръце през вътрешния двор, да изкача онези стъпала и да го внеса в къщата. Той слага единия си крак пред другия, но те не поемат никаква тежест върху себе си; отстрани изглежда като че ли се опитвам да накарам някаква гигантска кукла да върви. Носи старата си пилотска шапка и тя се изкривява на една страна. Той кима и шепне нещо, без да разбира къде всъщност се намира.

Решавам да го облека в дрехите, които обикновено носи вкъщи. Всъщност, той не е болен, само омаломощен. Сигурен съм, че ако възстанови усета за собственото си аз, ще дойде на себе си. Отвеждам го в задната спалня, настанявам го във фотьойл и го обличам. Избирам леки памучни панталони, жилетка и му слагам другата шапка, онази, която му купих за рождения ден.

Той вдига ръка, хваща шапката и я хвърля на пода. После едва не пада от фотьойла, когато се навежда да я вземе. Слагам я отново на главата му. Този път я оставя на мира. Мисля си, че може би това ще подобри кръвообращението и подмлади някои неврони в мозъка му. Хващам се като удавник за сламка.

Завеждам го във всекидневната и му помагам да седне в неговия стол-люлка. За мен е утеха да го видя на този стол след дните, когато бе вързан за стерилното болнично легло. Не знам дали това е добро за него, но е от голямо значение за мен. Държа на външния вид на нещата вероятно твърде много; това е може би причината, поради която съм художник: мога да преработвам нещата, които виждам, така както на мене ми се иска. Надявам се, че ако се държим и живеем като че ли нищо не се е случило, той може отново да се върне в релсите на нормалния живот.

Влизам в кухнята и започвам да приготвям традиционния обяд на родителите ми. Той се състои от запечен сандвич със сирене, десетина бисквити „Риц“ и чаша бира. Снова между кухнята и всекидневната, за да го проверявам. Той си седи, вторачен в стенния часовник над телевизора. Занасям сандвичите във всекидневната и слагам сгъваема масичка между неговия стол и този на мама. Докато тичам напред-назад, татко на няколко пъти се привежда, като че ли се кани да стане, но люлеещият се стол го връща назад. Включвам телевизора и намирам една от техните любими шоупрограми, „Разплаканата Ани“, както ги наричат те. Татко се вторачва в екрана с празен поглед. Привежда се леко напред, протяга ръка, сякаш се опитва да хване нещо във въздуха. Прави това движение няколко пъти, после се отказва.

Поставям чашата бира в ръката му. Поглежда я, поглежда мен. Като че ли между нас няма никаква връзка, като че ли не сме от един и същ биологичен вид, камо ли да сме роднини. Виждал съм циркови номера с шимпанзета, обучени да пият от чаши и да се хранят от чинии. Те ми изглеждаха по-близо до човешкия род, отколкото баща ми сега. Той се е вторачил в чашата бира, без да знае какво да прави с нея. Хващам ръката му, с която държи чашата, и бавно я вдигам до устните му; ръцете му са студени и треперят. Леко накланям чашата така, че бирата да се излее в устата му. Част от течността изтича от ъглите на устата му, но все пак той поема малко и преглъща. Смъквам ръката му и изчаквам да видя какво ще направи.

Нищо. Вземам чашата и намествам в ръката му половин сандвич. След това отново сгъвам в лакътя и я придвижвам до устата му, но той не разтваря устни. Челюстите му са здраво стиснати.

Отказвам се и нарязвам сандвича на малки квадратчета; така имам по-голям късмет. Той отваря уста, за да поеме хапките, дъвчи и преглъща. Така успявам да го накарам да изяде половин сандвич. Вкусен е — от онези, които той обича. Опитвам отново с бирата. Този път е по-лесно, но той още не е схванал разликата между ядене и пиене; опитва се да дъвче бирата и едва не отхапва ръба на чашата. Следващия път ще я налея в пластмасова чаша.

По телевизията дават „Сити Хоспитъл“. Това е едно от любимите предавания на родителите ми, но сега нямам никакво желание да го гледам. Татко като че ли не забелязва нищо; очите му следят само движенията и цветовете. Прехвърлям няколко канала, докато откривам шоупрограмата на Дайна Шор. Татко гледа телевизия по начина, по който един нормален човек гледа калейдоскоп. Той следи движението, чува звуците, те му действат успокоително.

Аз не си затварям устата: коментирам предаването по телевизията, говоря каквото ми дойде наум, но той не ми обръща внимание. Обхваща ме безпокойство, търпението не е най-силната ми страна, особено ако нямам поддръжка. Говоря за Джоан, за децата й, за Врон, за нашите деца, за майка; за това, което си спомням за неговата работа. Отговори ми пълна тишина.

* * *

През деня татко гледа телевизия спокойно, но вечер нещата се усложняват. Отражението на светлината от цветния екран върху килима създава странно чувство: като че ли човек попада в някакъв нов, нереален свят.

Не съм виждал по-чудноват модел на килим от този във всекидневната на родителите ми. Майка ми го купи с цел да не личи, когато се замърси. Той е многоцветен: червено, зелено, кафяво, оранжево, жълто — и всички тези цветове са пръснати безразборно като малки точици; напомнящи налудничава картина на някой неоимпресионист, но без загатване за образ или фигура.

Играта на светлините от телевизионния екран върху килима пощурява татко. Той непрекъснато се смъква от стола на пода; опипва повърхността или се опитва да хване светлините и сенките.

Коленича до него. Прокарвам моята ръка над килима, казвам му, че няма нищо, опитвам се да го успокоя. На няколко пъти му помагам да седне отново на стола, но той отново се плъзга обратно на пода.

Накрая го оставям на пода; не може да се нарани върху килима. Все пак прави някакви движения и това е за предпочитане — защо да седи отпуснато в стола като някакъв неодушевен предмет. Той пълзи по пода на ръце и колена, докосва и търка килима. Вече е нощ и във всичко това има нещо зловещо. Той не издава звук, пълзи и търка с ръка килима. Напомня ми за времето, когато учеше двама ни с Джоан как да излъскваме дребни монети. За мен е повече от болезнено да го гледам как пълзи на четири крака, но не знам какво друго мога да направя. Никой никога не ме е подготвял за подобно нещо. Седя в тъмното, докато той пълзи наоколо в тишината на къщата и се чувствам като попаднал в свят, населен с призраци. Знам, че трябва да приготвя вечеря, но не мога да помръдна. При внезапен звук или смяна на светлината от екрана, той отскача назад и се присвива, сякаш за да се предпази от удар, и сяда. Това е първобитният човек — човекът, преди да се изправи на двата си крака. Всяка промяна в обкръжението му го изпълва с ужас, той няма обяснение на това, което става около него. Като че ли идва от някаква друга планета: този свят тук, на Земята, му е абсолютно непознат. Погледнете го само — възрастен човек, който не може да координира движенията си. Интелектът му е изчезнал. Затворил се е в себе си.

Клякам и се взирам в просветляващото небе. Мисля за другите, които все още спят в къщата, все още в безопасност в съня си. Полски чучулиги се издигат от тревата, прелитат над тръстиките. Премятат се във въздуха и хващат насекоми. Почти като лястовиците, свили гнезда под стряхата на хамбара.

Страхувам се, че е получил сериозно мозъчно увреждане.

Казвам си, че ще е прогрес, ако успее да контролира физиологичните си нужди. Всеки час го водя до тоалетната. Понякога успява да се изпикае. Изваждам пениса му и го насочвам към тоалетната чиния, но той иска да го държи сам. Обикновено улучва тоалетната, но изпръсква стената, щом се разсее. Предпочитам да бърша след него, отколкото да го лиша от това единствено удоволствие. Урината му е със сравнително нормален цвят, не е кървава, но страшно вони.

Вечерята ни е скромна — пържени картофи и сандвич. Подавам му само по един картоф и нарязвам сандвича на парченца. Изяжда около половината.

* * *

В десет часа го водя в спалнята. Подредил съм стаята така, че да е безопасна за него. Обикновено всичко в тази стая е симетрично. Леглото е разположено така, че да е опряно в средата на стената с нощни шкафчета от двете страни. Тоалетката е откъм мамината страна, гардеробът — откъм неговата. Раклата от кедрово дърво е откъм долната част на леглото, а до прозореца има бюро. Откакто се помня, мебелите не са размествани.

Но аз направих някои промени. Поставих двете нощни шкафчета от едната страна на леглото, а самото легло преместих плътно до стената. За да не падне татко, блокирам свободната страна на леглото с три стола от трапезарията. Надявам се, че той ще бъде в безопасност. В болницата леглото му беше с високи странични прегради.

Смъквам дрехите и му навличам пижамата. Не се бори с мен, нервен е и непрекъснато се движи, но ми разрешава да му вдигам ръцете и краката. Много е чувствителен или моите движения са били по-груби, защото няколко пъти — докато му събувам панталоните или му пъхам ръката в ръкава на пижамата — той простенва или изсумтява, като че ли съм му причинил болка.

Издърпвам двата стола и го полагам в леглото. С голям труд успявам да го накарам да се отпусне назад. Вторачва се в розовия таван, очите му са широко разтворени, почти не мига, сякаш наблюдава с напрежение нещо много важно.

Мисля си, че може би възприема отпускането в леглото като изключително важно събитие; може би е загубил способността си да се ориентира в пространството. Може би фактът, че когато е легнал по гръб, вижда нещата под друг ъгъл, го изпълва с безпокойство, защото не може да приеме изменения им вид. Все едно да обърнеш кинокамера право нагоре. Опитвам се да се поставя на негово място.

Очите му започват да следят танцуващите светлини и сенки по тавана с такава концентрация, като че ли това е цял един нов свят, почти толкова интересен, колкото странно променения свят при лягането му по гръб. Вижда нещата по начина, по който ги вижда едно бебе. Ако не ставаше въпрос за собствения ми баща и аз не бях толкова емоционално обвързан, всичко, на което бях свидетел, би могло да бъде наистина омайващо. Поразително е да се наблюдава как приема света около себе си. Вероятно вижда фигури, сенки, цветове и движения в някакъв оригинален, личен план, по начина, по който един художник се опитва да възприема света и никога не успява.

Подпъхвам завивките под него, скръствам ръцете му над гърдите. Поставил съм мушама за маса под чаршафа; не знам какво да правя с електрическото одеяло. Ако уринира през нощта, може ли да се убие, като направи късо съединение?

Махам електрическото одеяло и го покривам с две обикновени одеяла от кедровата ракла. Давам му обичайните лекарства, като добавям пет милиграма от маминия валиум. Казвам „лека нощ“ и се моля наистина да е лека.

Обличам си пижамата в страничната стая и отивам във всекидневната. Търся нещо за четене; единственото, което намирам, е онзи противен вестник на Хърст „Херълд Игзаминър“. Приготвям си лека вечеря, отпускам се в люлеещия се стол и изчитам няколко статии за убийства, изнасилвания и комунистически заговори за разрушаване на американския морал. Половин час по-късно отивам да видя как е татко. Внимателно надзъртам през леко открехнатата врата, като се опитвам да не вдигам шум. Няма го!

Не мога да повярвам на очите си. Отварям широко вратата и светвам. Леглото е празно! Стаята е празна! Втурвам се по коридора и поглеждам в банята. Никой! Поглеждам в средната стая, но и там го няма. Изчезнал е! Спирам се за миг и се опитвам да дишам спокойно. Поглеждам в кухнята, връщам се във всекидневната.

Не знам какво ме кара да погледна накрая под леглото — и го намирам там. Не спи. Лежи и тихичко стене. Би трябвало да го чуя, когато влязох първия път в стаята, но тогава бях оглушал от напрежение. Той стене и се опитва да се обърне по корем. Легнал е настрана, пружината на леглото притиска рамото му и той не може да се обърне.

Опитвам се да го хвана за краката, но той рита. Не мога да го обърна по гръб, защото е заклещен. Опитвам се да го тегля за ръката, но той започва да стене по-високо. Самият аз се заклещвам там, отдолу; усещам, че ме обхваща клаустрофобия. Измъквам се някак си, отдъхвам и започвам отново.

Страх ме е да издърпам леглото — може да го притисна под него. Опитвам се да повдигна единия край, задържам го така известно време, като се надявам, че той ще се обърне по корем. Но когато внимателно отпускам леглото, оказва се, че татко се е обърнал настрани и е притиснат здраво от пружината. Стене по-високо и пъшка от болка. Бързо вдигам леглото.

— Обърни се, татко, обърни се! — крещя аз и отново пускам леглото. Стенанията му преминават в писъци. Боя се, че ще го смачкам. Повдигам леглото. В крайно неудобна позиция съм, имам дископатия и не знам колко дълго ще да издържа.

Придърпвам с крак един стол към себе си и отпускам леглото върху него. Облян съм в пот и цялото ми тяло трепери. Сядам на пода, за да се поуспокоя.

Поглеждам: той лежи свит там долу, но леглото вече не е върху раменете му. Не мога да разбера дали спи, но поне вече не стене. Мисля си дали да не изтегля покривките от леглото, да го увия с тях и да го оставя там. Ако е заспал, в никакъв случай не искам да го будя. Тази стая е топла, а килимът е дебел.

Но той отново започва да стене. Събличам горната част на спортния екип, който ползвам като пижама — тя е мокра от пот. Уверявам се, че леглото е здраво закрепено върху стола. За всеки случай поставям още един стол. Такъв кошмар ще бъде, ако и двамата се хванем като капан там. Започвам да пълзя към него.

Примъквам се откъм гърба му. Обвивам с ръце кръста му и започвам да го тегля назад. Измествам се с няколко сантиметра, изтеглям го до себе си, непрекъснато наблюдавам столовете. Той не се съпротивлява, само стене и все повече се свива. Страхувам се, че го тегля твърде рязко; той изглежда толкова крехък, бих могъл да го пречупя. Координацията на движенията му е напълно изчезнала; лесно би могъл да изкриви ръка или крак, без да разбера това. След десетминутна борба най-сетне се измъкваме изпод леглото. Той е все още свит. Очите му са затворени, стиснати с все сила.

И двамата сме на ивици от мръсотия и прах. Майка ми може да е една от най-големите чистници в света, но никой не бърше пружината под легло — във всеки случай не и след като е станал на седемдесет години.

Събличам пижамата на татко, като с мъка я изтеглям от стиснатите му юмруци. Отдръпвам столовете изпод леглото и го връщам на пода. Повдигам ръцете на татко; той започва да се отпуска. Успявам да го отведа в банята.

Изтърквам го с гъба и грижливо го изкъпвам. Завеждам го обратно в спалнята и го слагам да седне на ръба на леглото. Сега очите му са напълно отворени, зениците му са стеснени; наблюдава ме внимателно. Вземам друга пижама, успявам да се преборя с него и да му я облека. Като че ли обличам огромно бебе.

После бавно го отпускам върху леглото и нагласявам възглавницата. Сетне сядам и започвам да го наблюдавам. Той е ужасно нервен. Устата му се гърчи; ръцете му треперят и непрекъснато търкат ръба на чаршафа. Все едно очаква да му се случи нещо лошо.

Тичам бързо до банята, пълня чаша с вода и се връщам. Не се е помръднал. Отново повдигам главата му с едната си ръка и слагам таблетка валиум между зъбите му; още едно предимство на разстоянието между предните му зъби. Той сдъвква таблетката и я поглъща. Внимателно наливам вода между зъбите му и той я изпива. Надявам се, че няма да го отровя с валиум. По дяволите, какво ще кажа пред съда? Това дори не са неговите таблетки, те са на майка. Внимателно намествам главата му на възглавницата, гася лампата и сядам.

Заспивам полугол и мръсен. Събуждам се с глава облегната на леглото му. Баща ми спи. Радвам се да го видя отпуснат, със спокойно лице, заспал дълбоко. И това ми дава надежда. Нито веднъж не съм го виждал така да спи дори и в болницата. Измъквам се тихо от стаята. Измивам се в банята и просвам мокрото от пот горнище на екипа ми. Обличам си тениска и спортни гащета; вмъквам се в леглото. Минава един и половина след полунощ.

* * *

Не мога да кажа какво точно ме събужда, почти пет часът е. Решавам да проверя какво е положението. Минавам на пръсти през хола и се опитвам да отворя тихо вратата на спалнята му. Не се отваря! Натискам я, докато се отвори достатъчно, за да мога да провра главата си. Той е на пода в краката ми, свит на кълбо, съвсем гол, покрит с лайна! Целият е намазан с тях! Едва не припадам от вонята.

Точно тогава не бях сигурен, че ще мога да продължа. В мен се надигна силен импулс просто да затръшна вратата и да избягам. Да си плюя на петите, да се кача на самолета и да се прибера вкъщи. Иска ми се да се обадя едновременно на Джоан, на болницата, на който и да било и да моля за помощ.

Открехвам вратата. Татко бърбори, мърмори и трепери. Леденостуден е. Не спи. Когато се навеждам над него, той присвива очи, но явно не може да ме познае. Събличам си тениската и го повдигам на ръце. Както вече казах, имам дископатия: изумен съм сам на себе си от това, което върша. Татко не е пълен, но все пак тежи около седемдесет килограма.

Слагам го във ваната и пускам водата. Господи, гледката е ужасна! Целият е овъргалян. Изпражненията са размазани по косата му, между краката, по цялото тяло. Напълвам ваната и го почиствам доколкото мога. Вонята изпълва банята. Мама би припаднала от гледката. Източвам водата и отново напълвам ваната. Изплаквам го, сетне се опитвам да го избърша. Изплаквам го отново, после се опитвам да измия попадналото върху гърдите и ръцете ми, докато съм го носил.

Татко ме наблюдава безучастно. Отново източвам водата и го изсушавам, докато е във ваната. Тичам до спалнята за пижама. Вдигам го от вонята и го поставям на тоалетната чиния — за всеки случай. Искам да съм сигурен, че отново няма да направи някоя беля.

Сега татко е във фланелената пижама, онази, която Джоан му купи за рождения ден.

Препъвам се заедно с него обратно към спалнята. Леглото е чисто, слава Богу! Трябва първо да е паднал или да се е измъкнал от него. Слагам го да си легне. Издърпвам завивките върху него и го наблюдавам в продължение на около пет минути; той не помръдва.

Връщам се в банята, напълвам кофа с топла вода и изливам в нея перилен препарат. Вземам една хавлиена кърпа и бързо се връщам в спалнята. Татко още лежи неподвижно, но не съм сигурен дали спи. Вонята ме задушава. Обикновено се справям, когато се наложи да почиствам изпражнения и повръщано, но този път ми се струва, че няма да издържа. Изпражненията са навсякъде — по стените, по вратата и върху килима. Търкам, бърша и стържа. Мама винаги се е ужасявала от мръсотията, но това е върхът. Всъщност тя е алергична към изпражненията.

Според Фройд и всички други философски дефиниции аз съм анална личност. Стремя се към запазване на нещата, винаги съм се опитвал да ги задържа; човек, който свива гнездо, къщовник, съпруг, но смятам, че имам оправдание.

Когато съм бил на две години, се е случило нещо, за което мама често се хвали. Странното е, че докато бърша мръсотията в паметта ми изплува случилото се тогава. Честно казано, никога всъщност не съм си спомнял тази случка, но сега тя се връща обратно в мен; имам спомен, не спомена за разказа на майка, а истински, мой спомен за това, което наистина се е случило.

Този спомен ми помага да се идентифицирам с чувствата, мислите и реакцията на мама. Било е страхотен шок и навярно затова съм се опитал да го залича от паметта си.

Преди да навърша година и половина мама ме е научила да сядам на гърне. Един ден тя ме облича в бяло костюмче без пелена, за да ме заведе до Южна Филаделфия на гости у майка й. Възнамерявала да се похвали с мен: „Вижте къдравата му руса коса; вижте, без пелена е вече.“ Майка ми е била на двайсет години. Слава Богу, че съм оцелял под нейните грижи!

Приготвя ме и се отбива в тоалетната да напудри лицето си. Излиза и ме вижда пред себе си: зачервен, усмихнат, разкрачен, горд от себе си. Наакал съм белите панталонки. Тя обичаше да се хвали: „Казвам ви, напердаших го така, както никога дотогава. Смъкнах му панталонките, пълни с това, нахлузих ги на главата му и го затворих в килера.“

Случилото се отново изплува пред очите ми. Навярно причината е във вонята, мръсотията и безпомощността на татко. Ридая и продължавам да търкам. Може би плача за баща си, но най-вече заради себе си, заради онова, което се е случило преди петдесет години. А може би плача и за мама. Все едно съм детето, което обещава повече да не прави така.

Избърсвам всичко, доколкото мога. Изливам кофата в тоалетната, измивам ваната, сапунисвам и изплаквам всичко. Пръскам с боров дезодорант. Преобличам се. Връщам се при татко; той все още лежи, свит на кълбо. Уморен съм до смърт. Сега е около шест и половина. Безсънието и напрежението си казват думата.

Този път решавам да действам по друг начин. Отново затварям откритата страна на леглото със столове. После лягам напречно върху долната част на леглото му с ръка върху левия му крак. Не искам да го връзвам. Заспивам така, проснат в долната част на неговото легло. Когато се събуждам, вече е светло. Татко е все още в леглото. Поглеждам часовника си, почти девет е. Той спи.

Всичко още ми мирише на лайна — отивам в банята и вземам душ. Не ползвам ваната, въпреки че я бях почистил и изтъркал с „Аякс“. Приключвам бързо с душа си, като непрекъснато снова напред-назад между банята и спалнята на татко, докато се изсушавам, мия си зъбите и се обличам. Едва сега разбирам какво е искала да каже Врон, когато заявяваше, че в продължение на седем години не е ходила до тоалетната без бебе в скута си.

Татко се събужда около десет часа. Обличам го. Искам да се опитам да му дам закуската, като че ли всичко е наред. Настанявам го във фотьойла му до масата.

Но той не яде; само си играе с храната. Трябва да го храня. Не се съпротивлява; послушно отваря уста. Успявам да го накарам да изяде две яйца, част от кифлата и да изпие чаша портокалов сок; днес поне няма да го измъчва и чувство на глад. Наблюдавам го внимателно. Когато протяга ръка за нещо, не го улучва. Когато се опитва да се коригира, премества ръката си в обратна посока.

Пускам грамофона; този път слушаме Гай Ломбардо.

Татко съсредоточено изследва масата, краката, фигурите по покривката и, разбира се, килима. Непрекъснато се навежда опитвайки се да докосне пода. Докато мия чиниите го завързвам леко с колана на хавлиения му халат. Нищо друго не можах да измисля.

Точно когато пускам чиниите в гореща вода, поглеждам го и виждам, че се накланя заедно със стола. Изтичвам бързо към него, но преди да го достигна, той пада с глух удар на пода. Гледа ме удивено, сигурно си мисли, че съм застанал на главата си. Не се опитва да стане, само хленчи.

Чувствам се ужасно. Развързвам го и го изправям. Оглеждам го и виждам голямо черно-синьо петно на бедрото и друго на лакътя му. Не съм знаел, че възрастните са толкова чувствителни на удар. Хората ще започнат да си мислят, че бия баща си.

* * *

Денят е великолепен, слънчев и топъл. Измивам чиниите и извеждам татко на двора. Родителите ми обичат да седят там на слънце; това е сбъднатата част от мечтите им. Внимателно го настанявам в един от шезлонгите от червено дърво, изработени от него. Облякъл съм го с жилетка, сиви панталони, къси чорапи, черни обувки; нахлупил съм му шапка на главата. Ако човек го гледа отстрани, излегнат там, никога не би помислил, че нещо не в ред.

Отпускам се в шезлонга до него и започвам да говоря. Опитвам се да си спомня всичко от детството, свързано с него. Задавам въпроси, изчаквам го и след като не получавам отговор, продължавам. Говоря за братята му, за сестрите му, за родителите му, за всичко, което знам за живота му. Имам чувството, че той започва да се вслушва, но не мисля, че разбира. Слуша така, както може да слуша едно куче или едно бебе.

Затварям очи и се вслушвам в звуците. Улавям монотонното бръмчене на насекомите, тихото цвърчене на дроздовете. Чувам затръшкването на външната врата; навярно Джони отива да нахрани пиленцата, преди да тръгне за училище. По-добре е да занеса ведрото.

Минава повече от час, той се раздвижва и се опитва да говори. Навеждам се към него. Говори с дълбок, глух глас със силно заекване.

— Ще побеснеят, ако продължаваме да стоим тук. Къде е собственикът на тази къща?

Говори невероятни неща и все пак това са няколко логично свързани думи. Но те разбиват сърцето ми. Той построи тази къща, гвоздей след гвоздей, от основите до покрива, той положи основите й, той прокара електричеството, канализацията — всичко. Сега мисли, че тя принадлежи на друг. Не е в състояние да защити единственото видимо доказателство, че някога е бил жив и деен човек.

Той протяга трепереща ръка и леко, много нежно ме потупва по коляното; едва усещам докосването му. Вдига отново глава, поглежда наляво и надясно, после небето. Изглежда като че ли души въздуха по начина, по който американският мармот прави това на Сретение Господне, както винаги съм си представял. Той отново се навежда към мен и шепне възбудено.

— Ще ни изритат от тук, преди да се усетим! Хайде да си тръгваме.

Слагам ръка върху неговата и се опитвам да го погледна в очите; зениците му са разширени, но той не ме вижда.

— Отпусни се, татко, ти си собственикът на тази къща. Никой няма да ни изхвърли. Всичко, което виждаш, е твое.

Той ме гледа крадешком; слаба, трепереща усмивка се появява на лицето му. Не знам точно какво ми казва с нея: „Ако е така, не е ли чудесно?“ или, може би „Ти си луд“.

Това е единственият ни контакт през цялата сутрин. През останалото време говоря главно на себе си. Някога татко бе монтирал малка система с говорител, свързана към грамофона във всекидневната, за да се слуша музика и на двора. Отивам и зареждам плочи на Бинг Кросби, Пери Комо и хавайска музика. Родителите ми страстно обичат хавайски мелодии. Слушаме Бинг Кросби и неговата „Суит Лейлъни“, после нещо за колибка сред тревата. Татко като че ли се отпусна; дори задрямва на няколко пъти. Но като се събуди, изпада в същото нервно треперене.

Приготвям обяд в два часа; успявам да вкарам в него по-голяма част от бирата му и цял сандвич. И аз съм гладен, изяждам два сандвича и изпивам две чаши бира. Полудявам от скука. Това звучи ужасно, но е истина. Не знам как издържат тези, на които това им е професия. Толкова е обезкуражаващо, а по природа не съм от най-търпеливите.

В три часа го връщам в спалнята му. Заспива отново с ръката ми върху крака му. Безпокоя се какво ще правим през нощта.

Тази вечер успявам да накарам татко да се нахрани добре, но според мен не поема достатъчно течности. Страхувам се да не стигне до дехидратация. Не е лесно да го накара човек да пие, а той определено има диария. Опитвам се да му дам горещ шоколад, но едва не го изгарям в резултат на неговото треперене и моята несръчност.

Връщам го в люлеещия се стол пред телевизора. Тичам напред и назад, слагам чиниите в умивалника, измивам ги, наблюдавам го.

Отново има същия проклет проблем с килима. Смъква се на пода и пълзи на четири крака наоколо, води някаква странна борба с шарките на килима и пробляскващите светлини и сенки от телевизионния екран.

Настанявам се на стола на майка и го наблюдавам. Той пълзи на четири крака, за да изследва ваза с изкуствени цветя, поставена на масичката за кафе. Много е внимателен, докосва ги леко, изучава ги. Непрекъснато му говоря, но той не реагира.

После коленичи на кушетката, положил глава и рамене върху нея. Остава така почти десет минути, мисля си, че е заспал. Промъквам се до него, за да го погледна в очите; те са широко разтворени, немигащи. Господи, радвам се, че мама не е тук! Бих желал и аз да не го бях виждал!

Сядам на масата в столовата, откъдето мога да го наблюдавам, и се опитвам да съчиня писмо до Врон. Съобщавам й, че татко е опериран и се налага да остана още известно време. Пиша й, че сега след излизането му от болница аз се грижа за него. И после не мога да се спра; описвам й всичко. Почти плача, докато пиша това писмо, съзнавайки през цялото време колко е нечестно спрямо Врон.

След писмото телефонирам на Джоан. Не искам да я тревожа, казвам й само, че нещата са наред, че в състоянието на татко няма промяна, но се справяме някак. Тя от своя страна ми разказва как мама и Мерилен са играли на карти; още не са се спречкали с Марио.

* * *

Страхувам се от нощта. Изглежда, нещо ми се случи предната нощ. Никога не съм се страхувал от тъмнината. Наистина имам това предимство: харесвам тъмнината. В мрака има нещо, което ме успокоява. Били се страхува от тъмнината, също и Джаки. Марти се парализира от ужас.

Доста дълго време клозетът ни в мелницата беше в избата. Марти отказваше да слезе долу сама. Четиринайсетгодишна бе гледала филм на ужасите и не можеше да се освободи от него. Оттогава винаги закачаше разпятие над главата си. Не е религиозна, но държеше това разпятие. Сигурен съм, че ако й бях взел пушка със сребърен куршум, щеше да спи с нея под възглавницата си.

Това разпятие направи изключително силно впечатление на мама при едно от техните гостувания в Париж. Тя винаги се е ужасявала от атеизма в нашето семейство. У нас никога не е имало картини с религиозна тематика с висящи над тях Свещено сърце или парченца палмово дърво и прочие джунджурии, характерни за едно католическо семейство. Но Марти държеше разпятие над леглото си, така че не бяхме съвсем изгубени души.

Нащрек съм. Постоянно обръщам глава. Напрегнат съм и нервен, едва се контролирам.

Събличам татко и го слагам с надежда на тоалетната, но нищо не става. Обличам му пижамата и го отвеждам в спалнята. Той не разбира какво става.

Слагам го на леглото. Какво мога да направя, за да избегна катастрофата от последната нощ? Решавам да седя на стол до него и да чета. Единствената книга, която намирам, е наръчник как да се овладееш, когато си пред нервен срив. Любимата книга на мама. Пълна е с лаически обяснения, но е написана разбираемо, нещо като терапия в домашни условия.

Това е първата нощ, в която татко започва да протяга ръка така, сякаш пред него летят пеперуди. Той посяга с пръсти много внимателно, много деликатно. Опитва се да хване нещо във въздуха. Следи Нещото, което той само вижда, с очи и внимателно събира пръсти — като дете, което лови прашинки, танцуващи в слънчевата светлина.

Слагам книгата настрана и приближавам глава до неговата. Той продължава безцелните си движения. Ясно е, че не може да хване Нещото, за което протяга ръка. Продължава безполезните си движения, които човек прави, когато безуспешно се опитва да вдене конец. Каквото и да е това пред него, той не може да го хване, но не се оплаква. Само ломоти неясно с тракащи зъби и треперещи устни.

Плъзгам ръка над неговата, докато той посяга, удря въздух, сграбчва въздух.

— Какво има татко? Какво виждаш?

Не ме поглежда. Втренчил се е в някаква точка.

Когато някой вижда нещо, което ти не виждаш, и ти самият започваш да се чувстваш невидим.

Светвам лампата. Може би това ще помогне; може би светлината от нощната лампа предизвиква халюцинации. Той се спира за миг, загледан в светлината, последното от неговите „неща“ хваща окото му и той посяга, ръката му бавно и внимателно се насочва към него.

Загасям. Спира се за няколко секунди, после започва отново.

Загасям и нощната лампа, за да видя какво ще стане. Наблюдаваме се в тъмнината. Достатъчно светло е, за да видя, че е прекратил странните си движения. Това, което се опитва да хване, сигурно не лети в тъмнината. Вслушвам се в неговото трепетливо ломотене: „Бе-бе-бе-бе-де-бде-бде-бгег-бе-бе“.

Господи, това е ужасяващо! Прокарвам ръка по челото му, по рамото му и по отпуснатата му ръка. Той е толкова напрегнат, като че ли е на стартовата линия. Стегнатото му тяло може да послужи за урок по анатомия. Човек не очаква такива мускули в един немощен, възрастен човек. Нямам много опит по отношение на мъжките ръце и рамене. Като се изключат рисунките ми на мъжки фигури от натура, не съм имал кой знае какъв опит и практически не знам какво представлява мъжкото тяло освен моето собствено. На опипване е със сигурност различно от женското. Прокарвам ръка успокоително и ломотенето му постепенно замира. В мрака не мога да видя дали е заспал. Навеждам се над него; дишането му е равномерно, но не съм сигурен.

Протягам ръка и светвам нощната лампа. В момента, в който светва, виждам, че очите му са вторачени право в моите. Сякаш дори и в мрака той е знаел къде точно са очите ми! Като че ли превърта свредел в главата ми с немигащите си присвити очи. Вгледал се е в мен, както във всичко останало, включително и в неговите невидими за мен пеперуди. Не показва с нищо, че ме разпознава, прочитам само някакво любопитство. Гледа ме така, както аз бих наблюдавал Млечния път в някоя звездна нощ, без да мога да свържа видяното с това, което знам.

Усмихвам се, но това не означава нищо за него. Наблюдава ме доволен до момента, в който започна да правя резки движения. След безкрайно дълго време за мен очите му премигват няколко пъти. После започват да трептят, затварят се бавно, като слънце, което постепенно се скрива зад някой хълм. Изглежда като мъртъв, когато притваря клепачи. Вслушвам се за дишането му, то е равномерно. Отново се отпускам на стола, опитвам се да чета, но не мога да се съсредоточа. Унасям се, но обзелата ме тревога не ми позволява да заспя.

Какво да правя? Не искам да го намеря отново на пода. Не мога да го оставя, но не бих издържал буден цяла нощ. Решавам да легна до него. Може би ще бъде добре, ако има някого до себе си. Никога не е бил сам в леглото си.

Премествам го до стената, така че да не може да става, обличам си екипа за спане, отпускам се по гръб и известно време се вслушвам в дишането му. Дълго време не мога да заспя.

Събуждам се, обзет от паника. Той е застанал върху мен в леглото и главата му е точно над моята. Гледа право в лицето ми в мрака, носът му докосва моя.

Скачам толкова бързо и рязко, че си удряме главите. Необходимо ми е известно време, докато осъзная къде съм и какво става. Хващам го за раменете и внимателно го връщам в неговата половина от леглото. Сърцето ми сякаш е в гърлото, боя се да не получа сърдечен удар. Господи, колко още може да издържи едно петдесет и две годишно сърце? Треперя от напрежение.

Татко лежи до мен. Отново светвам нощната лампа и го поглеждам. Той се втренчва в мен с празни очи и пак започва да лови въображаемите си пеперуди. О, Боже!

Ставам и отивам до банята. Когато се връщам в спалнята, все още усещам миризмата на лайна.

Той продължава да лови своите пеперуди. Лягам до него; дишам бавно, мъча се да се успокоя. И в този момент разбирам какво всъщност прави: опитва се да отдели фигурите по тапетите на стените. Нещо не е в ред с неговите възприятия: струва му се, че цветният модел виси непосредствено пред очите му. Той бере цветя от стените. Наблюдавам го още известно време и се убеждавам в правотата на изводите си.

Скачам от леглото и изваждам чист чаршаф от кедровата ракла. Опъвам го над две малки фотографии, закачени на стената. Едната е на Джоан в трети клас, снимка от училището й във Филаделфия. На другата съм аз в седми клас. И двете снимки висят над тази стена от момента, в който родителите ми се нанесоха в къщата преди двайсет и пет години. Връщам се в леглото до татко.

Той се успокоява. По дяволите, какво не е в ред с начина му на възприемане на околния свят?

Поставям ръка на гърдите му. Така ще усетя, ако се раздвижи. Чувствам как тялото му се напряга, трепери, подскача, рита; като куче, което сънува.

Не мога да заспя. Когато решавам, че се е успокоил и се унасям, той подскача, ритва с крак или размахва ръка. Но все пак трябва наистина да се е уталожил, защото накрая все пак заспивам. Мога да спя дори върху гвоздеи.

Този път се събуждам от юмрук в окото! От носа ми тече кръв, устната ми е разцепена. Добре ме подреди.

Отивам в банята и се поглеждам в огледалото. Изглежда, окото ми ще посинее. Носът ми спря да кърви, устната ми е сцепена отвътре. Осем часът сутринта е; имам чувството, че изобщо не съм спал. Но успях да задържа татко в леглото цели девет часа и той спа през по-голямата част от това време. Когато се връщам в спалнята, той е буден. Водя го до тоалетната. Той не е отпуснат, от мен се изисква само да го насочвам. Сяда на тоалетната чиния. Никога няма да привикна да бърша задника на възрастен човек. Не ме бива за санитар. Това е нещо, което сега откривам. Връщам го в спалнята и му помагам да се облече. По-добре е от вчера, взема по-голямо участие. Дори ми помага с ръкавите на ризата си и се повдига така, че да мога да издърпам панталоните му.

Давам му закуска, извеждам го в двора. Помагам му да седне в един от шезлонгите, пускам музика. Говоря непрекъснато, но той не реагира.

По някое време следобед — не мога да кажа кое предизвика това — той сяда по-изправено и като че ли започва да забелязва нещата около себе си. Обръща се към мен и ме поглежда право в очите. Струва ми се, че ме е разпознал. Изненадано се навеждам напред; той посочва към градината.

— Манди излезе от пасището, Ед.

Кой е Ед, коя е Манди, какво пасище? Казва само това; кима с глава няколко пъти, за да си вдъхне увереност, стар негов навик, после се успокоява. Опитвам се да мисля. Ед трябва да е брат му, точно една година по-възрастен от татко. Те израстват заедно във фермата им в Уискънсин.

Най-доброто, което мога да направя, е да подхвана нишката.

— Не се тревожи, Джак; всичко е наред.

Искам да продължи. Чака. Петнайсет минути по-късно той отново се обажда:

— Подай ми гаечен ключ номер осемнайсет, Джим.

— О’кей.

Залавя се да свърже две неща. Държи нещо невидимо в лявата си ръка и срещу него приближава с дясната нещо също толкова невидимо. Притиска с все сила, дори скърца със зъби. Подбутва двете невидими части от една посока или друга, сумти от напрежение.

— Как е откъм твоята страна, Джак?

Но той продължава да работи усърдно и не ми отговаря.

Това са двете събития за този ден. Слагам го на легло да подремне и отново лягам с него. Заспивам, не знам дали той спи или не. Не ме перва пак, нито ме безпокои по друг начин и ние прекарваме два спокойни часа.

Приготвям вечеря, храним се, после пускам телевизора. Този път не гася светлините. Настанявам го в люлеещия се стол и сядам малко зад него. Люлея го, както той самият винаги правеше, докато гледаше телевизия. Иска ми се да възпроизведа, доколкото мога нещата от нормалния му живот.

Но това не оказва никакво въздействие. Той отново започва да се навежда напред; после се смъква на ръце и колене на пода. Почва да загребва фантомите си и да се бори с шарките на килима. Пълзи и влиза в тоалетната. Надниква в тоалетната чиния така, както би направило едно куче; почти очаквам да си пъхне главата вътре. Изправя се, като се държи за умивалника, и се вторачва в образа си в огледалото. После грабва кранчетата за топла и студена вода и започва да ги тегли. Не се опитва да ги превърти, само ги тегли. Връщам го обратно във всекидневната и го поставям на стола му.

Всичко започва отначало. Няколко пъти инспектира рамката на вратата. Наблюдавам го, опитвам се да разбера какво става в мозъка му.

Млечни царевици, обвити в коприна. На някои стъбла има по четири-пет, урожаят ще бъде богат. Горещо е, но земята е все още влажна под краката ми, защитена от слънцето и вятъра. Около мен се издигат блестящи, синкавозелени, широки листа и натежали от прашец пискюли. Стъпвам внимателно през създадената от мен джунгла, като изтръсквам прашеца сред жадно разтворените листа. Полъхва лек ветрец. Спирам се и се вслушвам в шумоленето на листата.

Каква може да е причината? Кое е това огромно бебе? Такъв ли е бил като дете? Нима няма никакъв спомен от това, което е преживял? Възможно ли е цял един живот да бъде заличен просто ей така? Като че ли някой е прекарал гигантски магнит над паметта на компютър и е изтрил всичко. Компютърът е същият, но там вече няма нищо.

Той заспива на пода пред телевизора като мъртъв индианец от каубойски филм. Да го събудя ли? Какво да правя? Трудно ми е да вземам решения. Донасям няколко одеяла и го покривам. Внимателно поставям възглавница под главата му. Той спи дълбоко.

Седя на стола и го държа под око. Затварям и заключвам външните врати; спускам венецианските щори. Затварям и всички врати в хола. Решавам, че е в безопасност, дори и ако заспя.

Правя някои промени, все едно че в дома има бебе. Махам дреболиите от масичката за кафе и другите ниски масички — неща, с които би могъл да се нарани. Сядам в люлеещия се стол, телефонирам на Джоан и й казвам, че всичко е наред. Тя ми съобщава, че мама се държи добре. Марио гледа да стои настрана. След разговора заспивам почти веднага.

Когато се събуждам, татко отново е изчезнал! Минава известно време, преди да разбера това. Опитвам се да не изпадам в паника. Давам си сметка, че не е възможно да е отишъл надалече; вероятно е в кухнята. Влизам в нея, но тя е празна. Пресичам всекидневната и поглеждам в хола. Не е там. Вратите към спалнята и банята са все още затворени. Проверявам навсякъде. Няма го никъде.

По дяволите, къщата не е толкова голяма! Бързо проверявам предната и задната врата; все още са затворени. Тичам обратно в спалнята и поглеждам под леглото му, зад вратата, в дрешника, под раклата и тоалетката. Обзема ме отчаяние. Какво ще кажа на майка и Джоан, ако не го намеря?

Влизам в средната спалня и поглеждам под леглото, в дрешника, навсякъде. Готов съм да започна да изтеглям чекмеджетата и да проверявам и в тях. Тичам обратно в кухнята, поглеждам под масата, във фурната. Връщам се във всекидневната. Поглеждам зад кушетката, зад стола. Не остана място, което да не съм проверил. Това е една от онези мистерии на заключените стаи. Какво стана с трупа? Тръгнал си е, ето какво; може би направо през стената. Може би е станал невидим! Мисля за всички тези неща. Ясно е, че ловът на „невидимите пеперуди“ трябва да ме е впечатлил.

Строполявам се на люлеещия се стол. Трябва ли да се обадя на полицията? Не, трябва да обмисля това. Правя няколко дълбоки вдишвания и издишвания според препоръките на йогите. Ставам и внимателно проверявам отново всички врати. Не би могъл да излезе, резето на външната врата е на мястото си. Дори и неочаквано да се е възстановил физически и психически, да е отворил вратите и да е излязъл, като ги затвори зад себе си, няма как да върне резето от вътрешната страна!

В този момент забелязвам, че има една врата, която не съм проверил. Вляво от хола, точно след кухнята преди вратата на банята има врата, която се отваря към малкото помещение на отоплителната система. Там се държат още прахосмукачката и метлите. Събирам всичката си смелост, преди да отворя вратата.

Отварям я, без да се надявам, че ще го намеря там. Просто това е единственото все още непроверено място.

Той стои там с гръб към мен, напълно облечен, наведен над отоплителната система. Не знам как е успял да затвори вратата зад себе си. Не знам откога е тук, но сигурно достатъчно дълго да напълни гащите. Учудващо е как не съм усетил миризмата.

Стоя там, сърцето ми шумно бие в гърдите, главата ми се върти.

— Какво правиш тук, татко?

Обръща се при звука на гласа ми. Гледа през мене няколко секунди, после се обръща отново към отоплителя. Хващам го леко за ръка и го повеждам към банята. Не се съпротивлява, но чувствам известно нежелание. Ясно е, че предпочита този килер.

Часът е два и половина след полунощ. Събличам го, почиствам го, напълвам ваната и хвърлям мръсните дрехи в нея. Избърсвам го колкото мога и му обличам изпраната и изсъхнала пижама. Повеждам го към спалнята. Нервите ми са опънати до крайност; малко ми трябва да зарева на глас.

Прикрепям го до стената на хола; страхувам се да отворя вратата на спалнята. Отварянето на каквато и да било врата започва да изисква големи усилия от мен. Казвам си, че сутринта ще се наложи да извикам Джоан. Нуждая се от време, за да дойда на себе си.

Когато най-сетне го вкарвам в стаята и полагам на леглото, татко лежи там като вцепенен. Лежи, ломоти, вие и хленчи като изгубено кученце. Какво да правя? Питам се дали да му вържа ръцете, за да не може да ме удари отново. Лицето ми е подуто и ме боли; в никакъв случай не желая да ме цапардоса отново. Донасям си екипа за спане в спалнята. Докато се приготвям, непрекъснато го наблюдавам с надеждата, че ще заспи. Лягам на леглото до него. Този път прибягвам до начина, по който обикновено спя с жена си.

Врон обикновено се обръща с гръб към мен в леглото, а аз се прилепвам отзад с ръка върху нея и колене зад нейните. Обикновено заспивам в тази поза.

За мен е изключително приятно да спя с някого. Да спиш с друго човешко същество е едно от най-големите удоволствия на живота, може би дори необходимост. Сигурен съм, че едва напоследък хората са започнали да спят поотделно. Единичното легло и отделните спални вероятно са донякъде отговорни за нашето измъчено от тревоги и напрежение съвремие.

Особено жестоко е да се оставят децата да спят сами в тъмнината; времето тече по-бавно за едно дете.

Точно сега татко е като дете. Спя с него. Макар и дребен на ръст, той изглежда чудовищен. Никога преди не съм спал с мъж. Спал съм като ученик в палатка или в стрелково гнездо за двама, но винаги в отделни спални чували. Усещането е различно.

Но решавам да го задържа в леглото, щом трябва.

Ние спим! Той спи; аз спя! Спим през остатъка на нощта като мишки. Не се помръдвам — той също. Господи, колко е хубаво!

* * *

Събуждам се в девет часа. Той все още спи, дори леко похърква. Внимателно се измъквам от леглото. Той си е пак в неговата ембрионална поза. Издърпвам завивките над раменете му. Оставям го да спи толкова, колкото си поиска. Дори и да спи трийсет и шест часа, за мен това няма да е проблем. Меря пулса му; той е бавен и ритмичен.

Влизам в банята и виждам мръсните дрехи във ваната. Може би съм очаквал добрите феи да ги изперат. Пускам гореща вода, търкам и изплаквам. После ги простирам. Измивам с „Аякс“ ваната и я напълвам догоре. Непрекъснато надзъртам в спалнята; спи дълбоко. Влизам във ваната и се опитвам да се отпусна.

След десет минути излизам от ваната, проверявам го отново и се обличам. Приготвям закуска по свой вкус: три яйца със сирене отгоре и няколко парчета канадски бекон. Подготвям лекарствата на татко; наближава десет и половина. Постоянно проверявам, но той продължава да спи. Измивам чиниите и почиствам къщата, премитам всекидневната, кухнята, банята и хола, а после и двора. Преваля пладне.

Сега вече започвам да се тревожа. Може да е получил удар. Може да е в кома. Може би умира.

Изчислявам, че спи повече от дванайсет часа. Без да се броят часовете, прекарани в килера над отоплителя.

Влизам тихо в спалнята. Дръпвам завесите и вдигам щорите. Те винаги са спуснати плътно; дори и през деня човек трябва да светне лампата. Може би това е свързано с работата на смени. Татко много дълго е работил така. А може би затъмнените спални имат ирландски или френски произход и обяснение.

Аз обаче искам светлина и въздух в тази стая. Иначе никога няма да се освободя от отвратителната миризма. Освен това искам да прогоня тъмнината и лошите духове, да пусна вътре слънчевата светлина и добрите феи…

Сядам пред прозореца. В стаята нахлува потоци светлина; унасям се на стола с глава, подпряна на стената.

Събуждам се в два часа следобед. Той е буден. Обърнал се е по гръб. Изглежда спокоен, очите му не са така напрегнати; но когато се вглеждам, забелязвам, че лицето му е мокро от сълзи. Той плаче. Приближавам се до леглото. Възглавницата е мокра от сълзите му. Плаче тихо. Галя главата му, хващам го за ръка. За пръв път стисва ръката ми и я задържа в своята.

— Какво има, татко? Всичко е наред.

Плачът му преминава в ридания. Не ме поглежда. Очите му са широко разтворени, гледа втренчено тавана и мъчително ридае. Говоря му и разтривам едната му ръка, другата стиска здраво моята.

Какво означава всичко това? Внимателно го повдигам, притеглям го към себе си, за да мога да го облека. Той не спира да плаче. Рядко може да се чуе мъж да плаче с такива дълбоки, раздиращи сърцето ридания като тези.

Грабвам го и го отнасям на двора. Отпуска глава на шезлонга и продължава да плаче. Гледам го няколко минути и влизам вътре да приготвя нещо за ядене. Чувствам се напълно безпомощен. Правя набързо сандвич със сирене и наливам чаша бира. Когато излизам, виждам, че продължава да плаче, без да се помръдне.

Не мога да го накарам да яде. Стиска устата си, а когато вкарвам насила хапка в устата му, отказва да дъвче. Не се съпротивлява, просто не обръща внимание на храната. Опитвам се да налея бира между зъбите му и той се задавя. Седя с него около половин час, държа му ръцете и се надявам да се успокои. Но той продължава да плаче.

Втурвам се вътре и изтеглям кабела на телефона така, че да мога да седя на стъпалата и да го наблюдавам, докато говоря. Обаждам се на Джоан. Трябва да има развито шесто чувство. Още преди да отворя уста, тя пита:

— Какво има, Джак? Какво става?

— Джоан, не зная какво става; татко плаче с часове. Събуди се с плач и оттогава не е престанал.

— Света Дево! Мога ли да направя нещо?

— Би ли могла да прескочиш, Джоан? Вече не издържам.

— Добре. Тръгвам веднага. Джон и Мерилен ще се върнат скоро и ще наблюдават мама. Обади ли се на доктор Етридж?

Слушам я и не изпускам татко от очи. Той не ми обръща никакво внимание.

— Добра идея, Джоан; ще телефонирам на доктор Етридж. Съжалявам, че те безпокоя, но явно не ме бива за болногледач. Слава Богу, че никога не съм работил в клиника. Само месец в клиника за душевно болни и ще полудея.

— Джак, става въпрос за твоя баща. Не забравяй, че дори лекарите избягват да лекуват близките си.

Гласът й ме успокоява. Не ми се иска да прекъсвам разговора.

— Добре, Джоан. Ще позвъня на доктор Етридж и ще те чакам. Докато си тук, ще мога да напазарувам и да изпера дрехите ни. Вече нямам чисто бельо и чорапи.

— Ще донеса прането; в него има и твои неща. Ще бъда при теб към четири; така ще мога да избегна пиковите часове.

— Добре, но внимавай! „Отделението за спешни случаи“ е препълнено.

— Слушам, „Майко квачко Джак“. Ще внимавам.

Тя ме дарява с лекия си, предназначен само за мен смях по телефона. Има нещо успокоително в този мек, спокоен смях дори и тогава, когато всичко е объркано. Ако само можех да бутилирам този неин смях или да го запиша на касета и да го пускам в клиниките за психично болни, мисля, че ще изпразним половината от тях за три месеца. Връщам слушалката на място. Татко продължава да плаче.

Намирам телефонните номера на Перпечуъл Хоспитъл и звъня на доктор Етридж. След известно време ме свързват. Осведомявам го, че татко е вкъщи по предложение на доктор Сантана. Разговаря с мен много студено; все още се надува, все още играе на „шеф“.

— Доктор Етридж, не зная каква е причината, но татко плаче от часове. Плаче цял ден; отказва да яде.

Последва малка пауза.

— В депресия ли е?

Предполагам, че това е логичен въпрос, но ми прозвучава глупаво. Иска ми се да отговоря: „Не, докторе, той не е депресиран, той само плаче.“

— Бих казал, че е, докторе. Изглежда ужасно депресиран.

— От това, което ми казвате, стигам до извода, че ще трябва да опитаме с елавил; това ще го съвземе. Този тип силни депресии не са нещо необикновено при възрастни хора след операция.

Говори така, като че ли сме открили у кученце тения.

— Господин Тремънт, ако можете да дойдете до болницата, ще ви оставя рецептата в болничната аптека.

В гласа му прозвучава нотка на „стига вече с този разговор“ и аз не настоявам. Седя неподвижно с телефонната слушалка в ръце в продължение на още няколко минути. Чувствам се унизително. Нуждая се от магическия смях на Джоан.

Седя на двора с татко, държа му ръката. Пуснал съм хавайска музика, събличам ризата си, за да се попека на слънце. Решил съм да получа нещо от всичко това, дори то да е само тен. Държа ръката на татко и си въобразявам, че съм на палубата на параход за Хавайските острови, за да прекарам там медения си месец. Явно полудявам!

Джоан пристига с чистите дрехи и печено за вечеря. Казвам й мнението на Етридж. Тя настоява веднага да тръгна за болницата и взема предписаното лекарство.

Сяда до татко, гледа го как плаче и самата тя се разплаква. Държи ръцете му и се опитва да привлече вниманието му, но той дори не я поглежда, с едно-единствено изключение — когато го целува. Тогава той издава напред устни за целувка както винаги, но изразът на лицето му не се променя. Това е почти инстинктивна реакция, като реакция на бебе, което започва да смуче веднага щом човек докосне устните му.

Сестра ми казва, че положението у тях започва да става неудържимо. В лицето на Марио мама вижда едновременно мафиотски шеф и Нерон. Нарича го „надут петел“ и не престава да говори срещу него пред децата. Джоан не знае докога ще издържи Марио. Убедена е, че майка не може да живее, без да командва другите.

— Джак, мисля, че ако мама се беше родила трийсет години по-късно, щеше да стане велика феминистка.

Разказвам за случилото се с татко. Тя ме слуша внимателно: смее се на комичните моменти, като протяга ръка да докосне моята, плаче при тъжните. Татко седи до нас и плаче. Просто не е за вярване, че някой може да плаче толкова дълго без да спре. Според мен това продължава повече от три часа.

Бързам до болницата, вземам елавил. Когато се връщам, Джоан седи до татко. Поклаща глава.

— Ужасно е, Джони. Не ме поглежда. Държи се като малко момче, което се е държало лошо и се чувства виновно. Какво ли се е случило?

Разтварям две таблетки елавил в чаша вода. Със сигурност ще се задави с лекарството. Не знам какво да й кажа. Тя гледа на мен като на единственият член в семейството, за когото се предполага, че знае нещо от областта на психологията. Не знам, не мога да разбера какво става. Джоан наклонява главата на татко назад, аз стискам носа му и наливаме разтворения елавил между зъбите му. Слава Богу, този път той поглъща разтвореното лекарство.

Седя и чакам. Нямам представа след колко време ще започне да действа лекарството. Джоан приготвя вечеря в кухнята. След около петнайсет минути татко спира да плаче. Сълзите му като че ли пресъхват. Престава да ридае и започва отново неразбираемото ломотене и кривене на устни. Получава кратки спазми, сякаш реагира на малки, внезапни болки.

Викам сестра си:

— Хей, Джоан, погледни само. Тези лекарства са невероятни. За по-малко от час той спря да плаче и вече не изглежда тъжен.

Тя идва и се навежда над татко.

— Но не е и щастлив. Изглежда като че ли в главата му се води истинска битка.

Около десет минути по-късно обаче той… Трудно е да се опише. Татко става свръхчувствителен към всеки звук, към всяка промяна в светлината, към всяко движение, към всичко. Дори собственото му дишане го кара да подскача. Той е в състояние на непрекъсната възбуда, всяка негова част се движи, вибрира, потръпва, извива.

Спомням си за онзи ден, когато все още живеехме с Врон в Калифорния и пералнята ни „хукна“ из банята. Пералнята подскачаше наоколо, борех се, вкопчен в нея, и крещях на Врон да изтегли шнура.

Навеждам се над татко, опитвам се да го задържа. Страхувам се, че ще остане без капка сила. Не беше ял нищо цял ден, а сега изгаря толкова калории.

— Господи, Джоан! Той е толкова превъзбуден. Може би това е целта на елавила, но явно не е подходящ за него.

Джоан обгръща с ръце краката му. И двамата говорим, опитваме се да го успокоим.

Искам да му дам транквилант, преди да се разпадне; не може да продължава така. Тичам да взема валиум от стаята на майка. Стривам таблетката и му я вкарваме насила през зъбите. Меря кръвното му налягане. То е двеста и двайсет на сто и десет… Пулсът му е страшно ускорен, пърха като заловена птичка.

Джоан държи татко, докато телефонирам в болницата и успявам да се преборя да ме свържат с Етридж. Казвам му какво става и какво съм направил до този момент.

— Господин Тремънт. Кой премери кръвното на баща ви?

— Аз, доктор Етридж.

— Да не би да си въобразявате, че сте доктор, господин Тремънт?

Вероятно с това, че съм си разрешил да измеря кръвното налягане на татко, съм заплашил някак си този надут пуяк. Той продължава в същия дух.

— Имате ли право да предписвате лекарства, господин Тремънт?

Решавам, че сега е моментът да поизлъжа. Всъщност правя го без дори да се замисля.

— Доктор Тремънт, доктор Етридж. Да, имам право да предписвам лекарства. Това е напълно в границите на моите прерогативи като член на Американската асоциация на психолозите. Освен това не харесвам вашето отношение, доктор Етридж; то е определено неетично и неподходящо в критична ситуация като тази.

Всъщност не съм член на асоциацията повече от двайсет години. Това е един от малкото луксове, от които си разреших да се откажа. Настъпи пауза. Давам му шанс, но той мълчи.

— Това, което искам от вас в този момент, доктор Етридж, и то веднага, е да ни посъветвате какво да направим, за да компенсираме страничните действия на елавила, който вие предписахте по телефона.

Знам, че го хванах натясно. Последва още една дълга пауза. Кълна се, че ако прекъсне, този път ще му вдигна истински скандал.

— Господин Тремънт, аз също не харесвам вашето отношение. В случая с баща ви сега вероятно е най-добре да изчакате да се успокои или да покаже други признаци на депресия, преди да му дадете още елавил. Валиумът, който сте му дали, би трябвало да го успокои, но е много вероятно отново да изпадне в депресия. Опитайте, ако не успеете, докарайте го тук:

Благодарих и поставих слушалката на място. По-добре е да прекъсна, преди да кажа какво мисля.

Татко бавно започва да идва на себе си. Двамата с Джоан седим и разговаряме с него или помежду си. Налага се да признаем, че не можем да продължаваме по този начин. Поведението на мама в дома на сестра ми е неконтролируемо, състоянието на татко не се подобрява — и двамата сме в задънена улица. На всичкото отгоре състоянието на татко не само не се подобрява, но дори се влошава и физически, и умствено. Не мога да го задържа да стои прав върху кантара в банята, но и без него е ясно, че слабее прогресивно. Лактите и коленете му са като гнезда на сачмени лагери, а мускулите му са само едни жилки.

Решаваме да го върнем в болницата. Телефонирам им и ги информирам, че пристигаме.

Но първо решаваме да го изкъпем добре. Независимо от цялото ми старание той определено мирише. Мирише по начина, по който миришеха дядо и баба, когато бях дете и им отивахме на гости във Филаделфия. Това е специфичната миризма на възрастта: пот, запек и засъхнала урина. Може би с татко не е точно така, но двамата с Джоан имаме майка, която обича да заповядва, така че не можем да не го изкъпем, преди да го върнем обратно в болницата. Смутени сме — той наистина мирише.

Издърпваме мушамата от леглото и я разстиламе на пода във всекидневната. Събличаме го и пускаме отоплението. Той лежи по гръб и ни наблюдава, без да се съпротивлява. Джоан вдига едната му ръка и я изтърква с изтривалка, сапун и топла вода; прави същото и с другата; той я оставя да прави това, без да се дърпа, но и без да помага или дори да следи с очи движенията й. Тя измива ръцете му, изтърква ги между пръстите и почиства ноктите му. После ги изрязва.

Аз правя същото с краката му. Почиствам пръстите и между тях, изтърквам стъпалата му. Изрязвам ноктите на краката му. Почиствам слабините му, избърсвам го, изтеглям назад кожичката на пениса му, за да го почистя. Докато правя всичко това, повдигам краката му нагоре, смъквам ги надолу — както прави човек, когато почиства едно бебе. Трудно е да свържа всичко, което правя, с татко…

Обличаме го в чиста пижама и хавлиения халат. Не е в състояние да ни помогне с нищо. Не може дори да върви. Стои прав и се люлее.

Джоан оправя леглото в нейния фолксваген. Вземам го на ръце и го отнасям в колата. Тя сяда отпред, а аз оставам с татко отзад, седя на края на леглото, опитвам се да го успокоя. Докато продължава всичко това, баща ми е неспокоен: непрекъснато бърбори, поглежда ни безпомощно с очи или се вторачва в предметите пред себе си.

Когато пристигаме в болницата, започвам да търся инвалидна количка, но състоянието на татко ги принуждава да докарат носилка на колела. Вкарваме го в спешното отделение. Двама доктори и една сестра веднага се заемат с него. Обяснявам им положението, докато работят. Поставят го незабавно на система. Докторът е усърден млад човек. Оказва се, че резултатите от изследванията на кръвта не са добри; той определено се обезводнява.

Съобщават ми, че татко трябва да остане в болницата. Подписваме всички формуляри. От успокоителното татко изглежда по-добре. Стоим с него, докато го закарат на горния етаж. Целуваме го за довиждане, но той вече спи.

Когато се прибираме вкъщи, изяждаме приготвената вечеря, а после шофирам мамината кола след Джоан до Вали. Информираме мама, че положението на татко се е влошило и се е наложило да го върнем в болницата.

Прави сцена. Нямало да се стигне дотук, ако сме я били оставили тя да се грижи за него. Зле е, защото тя му е липсвала.

— В края на краищата той е мой съпруг! Вие, децата, нямате представа колко чувствителен човек е баща ви; той не може да живее без мене. Видяхте ли сега какво се случи.

Двамата с Джоан кимаме и се съгласяваме; нямаме нужда от още една сърдечна криза. Лесно я уговаряме да се върне вкъщи с мен. Човек може да остане с впечатлението, че животът в дома на Джоан е едва ли не някакъв вид наказание, което трябва да понесе за сърдечните си кризи: да каже пет пъти молитвата „Отче наш“, десет пъти молитвата в чест на Светата Дева и да изкара една седмица в дома на дъщеря си.

Слава Богу, Марио не е вкъщи; по негов адрес се изприказват куп ужасии. Смятам, че той е свикнал с това, но човек не може да очаква от никого да търпи до безкрайност тези глупости.

Съжалявам Джоан. Сигурен съм, че всичко казано й причинява болка. Знам от личен опит как боли. Знам също как този вид отрова се просмуква в добрите отношения между двама души. Мама е достатъчно добър психолог: усеща, когато си недоволен или уязвим и го използва. Затова е по-добре да я измъкна оттук колкото е възможно по-бързо.

* * *

Отвеждам я вкъщи. Късно е, а тя още не е вечеряла. Не ми се готви, не я искам и в кухнята; закарвам я до един от любимите й ресторанти, потискащо място, наречено „Уилямсбърг Ин“. Винаги мога да изям втора вечеря, особено когато съм напрегнат или съм потиснат.

Този „Уилямсбърг Ин“ е ресторант в псевдоколониален стил на ъгъла на „Нашънъл“ и „Сотел“ в западната част на Лос Анджелис. Фасадата му е от червени тухли с фалшиви дървени колони на тясна входна веранда. Не му липсва дори една от онези отвратителни малки статуи на черно момче в червен костюм и къси гащи, на която гостът може евентуално да върже коня си. По дяволите, поне на трийсетина километра наоколо няма коне, но затова пък има тълпи чернокожи.

Освен това ресторантът демонстрира изключителен патриотизъм с множество знамена, драпирани почти над всичко. По стените висят поне петдесет копия на Декларацията за независимостта заедно с портрета на Джордж Вашингтон от Стюарт. Невероятен кич! Келнерките са облечени в стил „Марта Уошингтън“ с костюми с дълбоко деколте. Изглежда, наемат тези момичета според номера на сутиена им. Целият ресторант е просмукан от расизъм, много патриотично, силно напомнящо щата Вирджиния преди години.

Вероятно използват няколко не особени дискретни начина за отстраняване на всеки негър, който би могъл да влезе тук погрешка, някои малки неща, за които никой не може да се хване: например, по-малки порции, прекаляване с подправките, бавно обслужване и прочие.

Обикновено това е ресторантът, който майка одобрява и дори обича. „Такива приятни хора вечерят там“ или „Този ресторант е толкова изискан“.

Сега обаче тя е обхваната от беса на отрицанието. Нищо не е хубаво. Нищо не е толкова добро, колкото е било. Ресторантът трябва да е купен от евреи. Аперитивът не струва: не са сложили никакъв алкохол в него, само лед, вода и плодове. Кое е новото? Затова точно са коктейлите; те създават възможност на хората да си мислят, че пият, без да се наливат с алкохол.

После се зае с обслужването. Това нещастно момиче с гърди, които едва не цопват в чиниите ни, не можа да угоди на майка ми.

Най-доброто от предлаганата тук храна е посредствено и скъпо. Слушам неспирните й мърморения. Оставям я да си говори; това й доставя удоволствие и поне отклонява мислите й от татко. Отново изслушвам всички подробности за посещението им в Уилямсбърг, Вирджиния със семейство Барлитълс. Това трябва да е станало преди десетина години и съм сигурен, че съм слушал за него поне пет пъти. Уилямсбърг е град, променен и подреден така от Рокфелерови, че хората да не си задават въпроси за ограбените от тях пари чрез мошенически нефтени сделки.

Когато най-сетне се прибираме вкъщи, заявявам на майка, че отивам да спя в спалнята към градината. Показвам й „сигналната система“ на татко и й обяснявам как работи. Тя настоява да знае защо ще спя в тази стая, а не в страничната спалня. Знам, че съм в състояние да се справя с нея.

Но аз наистина не спя. Мама също изкарва нощта без проблеми. На следващия ден обаче трябваше да се намеся поне пет пъти, за да не допусна да извърши поне пет налудничави неща, всяко от които би могло да я убие. Освен това тя не вярва, че мога да приготвя вечеря. Мама умее да полее със студена вода всеки, когато нещата тръгнат накриво, т.е. когато някой се справя с нещо добре без нейна помощ.

— Мили Боже, погледни само какво може да прави това мое дете-идиотче, той може да свари яйце! Човек просто да не повярва! Не знаех, че си толкова способен, Джаки. Скоро ще бъдеш най-добрият в заваряването на вода сред мъжете над петдесет от Колби Лейн.

Докато подготвям вечерята, минаваме през различни варианти на горния пример.

След вечеря отиваме във всекидневната и гледаме телевизия. Майка е на стола на татко, краката й са повдигнати на малко столче. Тя има навика да си кръстосва краката или стъпалата, а лекарите бяха подчертали колко отрицателно влияние оказва това върху циркулацията на кръвта. Това е едно от нещата, които сърдечноболните не трябва да правят. Тя упорито забравя тези предупреждения и аз още по-упорито й ги припомням. По-голяма част от вечерта ми минава да следя краката й. Вероятно се опитвам да й върна за пренебрежението към моите кулинарни способности.

Да не говорим за висенето зад гърба ми, докато мия чинии. Случайно знам, че тя е небрежна в това отношение, много по-небрежна от мен и това е самата истина. Ако обаче някой ни слушаше отстрани, би могъл да се закълне, че подготвяме тези нещастни чинии за операция на мозъка.

Към единайсет часа се оттеглям в спалнята си изтощен. Оставям я на стола; заявява, че още не й се спи. Нямам сили да се боря повече с нея.

Глава 11

На следващата сутрин Били настоява да шофира. По дяволите, той трябва да почувства, че му имам доверие! Ако катастрофираме, ще си сменим местата, преди да умрем.

Днес ни предстои да се спуснем по източния склон на Скалистите планини, дълго, досадно шофиране. Тръгваме рано, но това не ни помага: колкото и рано да потегли човек, пред него вече се е проточила безкрайна върволица камиони. По принцип камионите избягват шосе 70 заради прохода, но не са малко и тези, които поемат по него. Нямаме друг избор, освен да се влачим след тях: пътят е тесен.

Поставих условие: никакво задминаване, ако и двамата не сме съгласни. Знам какво представлява Били като шофьор. Положителната страна на споразумението за мен е, че аз отговарям за музикалното оформление. Не желая хем да съм нащрек, докато шофира, хем да слушам Боби Бой да пее през носа си и да ме убеждава, че единствен той е открил смисъла на живота.

Великолепен ден е. Проходът е на три хиляди и шестстотин метра над морското равнище. Спускаме се. Вземаме завоите един след друг в слънчевата светлина; минаваме край огромни дървета и масивни скали, от време на време зърваме бързи поточета в дъното на дълбоки проломи. Пътят лъкатуши през безброй остри завои. Минаваме край отделни разширения — един ден тук ще минава голяма магистрала.

Никога няма да се споразумеем за изпреварването. Няма видимост на повече от седемдесет метра, а камионите с ремаркета са се проточили на около двайсет и осем-трийсет метра пред нас: не им се вижда краят.

Въпреки това той се опитва да задминава, но аз поклащам отрицателно глава. Били се дръпва назад и шофира с опънати ръце. Главата му е наклонена назад, като че ли гледа през бифокални очила. Благодаря на Бога, че нямаме възможност да се движим с повече от около петдесет километра на час.

Няма голям избор на музика. Извън диапазона сме на Денвър и по радиото няма нищо освен кънтри от западните градчета.

Иска ми се да намеря касета на Глен Милър. Питам се дали изобщо има касети с негова музика. Обзалагам се, че много хора на моята възраст с удоволствие биха слушали отново тези стари мелодии „Лунен коктейл“, „Серенада при изгрев“, „В настроение“…

Мога да позная музиката на Милър от първия такт. Дървените духови инструменти първи подхващат темата, после се включват медните, след тях — ударните, и всички заедно изтъкават мелодията. Почти я чувам. То е като да наблюдаваш грациозните движения на танцьорка или забавени кадри на баскетболист: дриблира, прави измамно движение с рамо, скача и стреля в коша, преди да се приземи.

На времето имах всички плочи на Милър. Когато бях петнайсетгодишен, купих един от първите портативни грамофони. Батерията му беше с размера на дванайсетволтов акумулатор на мотоциклет. Това чудо ми струваше цяло състояние. Слушах Милър в птичарника. Страхотно удоволствие беше да пускам тези стари грамофонни плочи на 78 оборота с продължителност по три минути на всяка страна и да го слушам в съпровод на птиците. Дори му писах за това, но не получих отговор.

Когато бях в армията, семейството ми се премести от Филаделфия в Калифорния. Опаковах колекцията си внимателно и я поверих на Джоан — тогава тя беше петнайсетгодишна.

Джоан се опитала да ги държи в краката си пред задната седалка, но това място било нужно за куфарите — по-лесно било да се слагат и вадят оттам при нощувките по мотелите. Сложили колекцията ми в багажника.

Пресекли пустинята посред лято. Когато сестра ми разопаковала плочите, те се били слепили в плътна, нагъната, дебела грамофонна плоча — най-дебелата плоча на Глен Милър в света.

По време на войната често мечтаех за тези плочи: когато се върна вкъщи, ще слушам, докато дойда на себе си. Опитвах се да си спомня музиката.

И така, върнах се от фронта. Когато утихнаха радостните възгласи на роднините ми, попитах къде са плочите ми. Настъпи гробно мълчание. Джоан ми даде знак да я последвам. Заведе ме в стаята си и измъкна от шкафа черна буца.

След първото ми раняване, по време на транспортирането ми до моята част една вечер се оказах в палатка сред разкаляна нива — и тогава разбрах за изчезването на Милър. Близо месец бях местен от болница в болница. Тук си имаха личен враг, който неизменно се появяваше по време на вечеря и бомбардираше палатките от стар моноплан. Тъй като наоколо нямаше противовъздушно поделение, всички се втурвахме навън да стреляме по него с автомати: за нас той се беше превърнал в тренировъчна мишена преди вечеря.

Според мен този смахнат немец хвърляше бомбите с ръка. Те бяха ръчно направени от свързани заедно гранати: половината изобщо не избухваха. Още един фанатик — като онзи старец на Хемингуей.

Той току-що беше приключил с малкия си кръг над нас, след като пусна две от бомбите си. И двете тупнаха в калното поле, без да избухнат, а ние отново не го улучихме. Върнах се в палатката да си взема приборите за хранене, когато срещнах отговорника до пощата на тази временна рота: раздаваше броеве от „Старс & Страйпс“. Разгърнах моя и прочетох:

МАЙОР ГЛЕН МИЛЪР ИЗЧЕЗВА БЕЗСЛЕДНО ПО ВРЕМЕ НА БОЙНИ ДЕЙСТВИЯ НАД ЛАМАНША! СПОРЕД СПАСИТЕЛНИТЕ ЕКИПИ САМОЛЕТЪТ ВЕРОЯТНО Е ИЗГУБЕН!

Не повярвах на очите си.

Усамотих се в палатката си, за да преживея трагичната новина. Тази музика, символ на чудесното ми детство, беше изчезнала в небитието. Чувствах се измамен. Осъзнавах, че нещата никога вече няма да бъдат същите.

Знам, че така се случва с всеки и с всичко — дори и без война и трагична смърт. Но мен ме крепеше илюзията, че когато се върна вкъщи, ще намеря всичко непроменено.

Клекнал там, в палатката, в пролетната вечер, дадох воля на сълзите си. Закъснях за вечеря.

* * *

Кънтри песните по радиото не престават. Използват не повече от десетина музикални мотива — сменят само думите. Опитвам се да се вслушвам в тях.

Изключвам радиото. Били се хили.

— Господ да те благослови, милостиви господине! Още пет минути и щях да изтегля жадния си за кръв револвер с шест патрона да пусна един от тях точно през високата си широкопола шапка!

Засмях се. Господи, чудесно е да се смееш! Не бях се смял на глас през последните шест месеца. А инак често се смея високо и продължително, дори се страхувам смехът ми да не премине в истерия. И Били се смее — изглежда, повече на моя смях.

— Татко, този свят има нужда от няколко нови кънтри песни, може би порно-лирични — по-близо до действителността.

Минаваме през тунели и в тях има невероятни скални формации, красиви като при Брайс[3]. Вероятно някъде тук наблизо сме пресекли линията, която разделя континента.

Личи си, че сме преминали някаква граница: оттук нататък всичко се променя — съвсем различно е. Това е първата стъпка на изток. Когато човек прехвърли този огромен скалист хълм, прави първата крачка и към Европа. Тази част е по-цивилизована. Вярно е — не е така вълнуваща, но е много по-лека за живот.

Оттук започва районът на опитомените животни. Хората все още не са така „опитомени“, нито растенията. Но от другата страна всичко е диво: диви растения, скали, хора, небеса, вода, животни. Единствените изключения са няколкото гета за хора като Лос Анджелис и Сан Франциско.

Предстои ни да минем през някои от най-обширните области за опитомени животни в света директно през Канзас: над шестстотин и четирийсет километра процъфтяващ животновъден район. Културните растения започват, след като пресечем Мисисипи, а цивилизованите или „опитомени“ хора са от другата страна на Апалачите.

Напускаме планината и поемаме по права магистрала с четири платна. Тя ни е наградата. Били е като хипнотизиран. Хвърлям поглед на скоростомера — стрелката трепти над сто и двайсет! Исусе, има ограничение от малко над осемдесет километра!

— Погледни скоростомера, Били! Ах, каква скорост само развиваме!

Не го нападнах, казах го по начина, по който бих казал: „Виж онази жълта крава през прозореца“. Но той наистина намалява — намалява до около сто километра в час. След като се е движил с над сто и двайсет километра, на човек му се струва, че се пълзи с около четирийсет километра в час.

Край магистралата няма нищо интересно; тя се е проточила напред като железопътна линия без никакво отклонение. Навсякъде около нас — питомни животни: крави, млади кастрирани добичета.

Били внезапно започна да се кикоти. От време на време тананика и отбелязва такта с левия си крак.

— Татко, чуй това: първата свястна кънтри песен от „Не ме погребвай в самотната прерия“.

Започва да пее, смесица от Джони Кеш, Боб Дилън и Арло Гътри. Използва три от кънтри мелодиите.

Сред баирите на Орегонската гора

кат Фрида не може да пищи ни една резачка на дърва!

Когато някой спомене името на Фрида,

скандалджиите и побойниците дървари

сплескват се от ужас като консервирана сардина!

— Сега следва солото на верижния трион. Лесно ще го изсвиря на китарата.

Започва да тананика, дюдюка, свисти, стърже — имитира звука на триона.

— А ето и продължението… почакай за миг! Яаа.

Лактите на Фрида са като колене на слон.

Пикае права, като се държи за клон.

Пчели и птици я отминават без поклон,

но трябва да я видиш как повалят тез дърва:

и тогаз разбираш какво велико чудо е като жена!

Отново дюдюка, свирка тананика и бръмчи. Настъпва доста дълга пауза, докато съчини третия куплет. Продължава да отмерва такта с голия си крак и да се кикоти.

— О’кей, готово е:

Фрида приключва земния си път през сив и тъмен ден,

казват, тогаз поваля две дървета наведнъж:

те се режат лесно и тя чуди се защо —

поглежда се надолу — и, о! — трионът се е врязал

в нейното бедро!

Отново странни, нетърпими звуци изпълват колата. До този момент не знаех, че може да издава толкова различни звуци с уста; той почти успява да имитира китара. Чувал съм да го имитира мотоциклет, но това сега е нещо съвсем ново за мен.

Били прави кратка пауза, но след нея няма спиране. Сега вече и двамата се смеем от сърце.

Фрида пльосва се на ампутиран крайник, след това на друг:

Някои дори твърдят, че промърморила е само МУТАХУХ!

Тя поглежда право към въртящите се дървеса —

и пада със въздишка върху черната земя!

Били бръмчи, свирка и се смее така силно, че едва шофира. Забравя дори да държи крака си на педала за газта и за пръв път през целия ден се движим с разрешената скорост. Имам сълзи в очите и болки отстрани — смехът ми е истеричен. Трябва да внимавам да не допускам това.

След около осем километра спираме да заредим бензин и да обядваме. Храним се в ремарке, поставено върху железопътни траверси и приспособено за закусвалня. Отваряме леката въртяща се алуминиева врата и влизаме.

Барът е в дъното, а към страната, от която влизаме, има две маси. Поръчваме си големи хамбургери и сядаме на една от масите. Сами сме, няма други клиенти. Наближава два часа; късно за обичайната тълпа по обяд. Поръчваме си и млечни шейкове.

Има нещо специфично в американските хамбургери в Америка; то е като френски хляб във Франция. Може би причината е в атмосферата. Знам само, че американските хамбургери са нещо специално!

Хамбургерите в тази странна закусвалня са нещо изключително. Размазваме върху тях каквото ни попадне: сос с подправки, горчица, кетчуп, майонеза. Хамбургерите просто се топят в устата. Млечните шейкове са почти като сладолед, достатъчно втвърден, за да задържи сламките ни право нагоре. Ако имаше американски еквивалент на пътеводителя „Мишлен“, това място заслужава четири звезди.

Като се вземе предвид млечният шейк, предполагам, че вероятно слагам на гърба си приблизително по кило и половина на ядене. През последните пет месеца отслабнах с около девет килограма, имам достатъчно запаси да загубя още толкова, но вместо това започвам да възстановявам първите девет.

Пици, хот-дог, хамбургери, млечни шейкове: докато стигнем до Филаделфия, няма да мога да се побера зад кормилото.

Все още чакам обясненията на Били за това, че е напуснал Санта Крус. Дори не знаех, че вече не учи, докато не се появи в дома на родителите ми. Тогава се заинтересувах само дали го е зарязал посред семестъра, но се оказа, че той дори не го е започвал.

Бил е в Орегон и е работил там като общ работник — слагал е клупове от телени въжета около трупи, влачени от гъсеничен трактор, за да бъдат изтегляни впоследствие настрана. Доколкото разбирам, живял е на принципа на Киси от „Една велика идея“. Поне да ме бе предупредил — ако не за друго, то поне заради данъка общ доход. Посочвам го в графата за намаляване на дохода и ако той вземе формуляри W-2 за облагане, вътре съм с двата крака. Само данъчните ми липсват!

Не мога да си представя Били да върши тази тежка работа: без какъвто и да било опит. Господи! Също като мен — отидох в пехотата, без да съм стрелял някога дори с въздушна пушка или да съм играл поне с фишеци. Сигурен съм, че Били се е наранявал на тази работа, и той спомена нещо такова.

Продължаваме пътуването си, избягваме всички големи градове. Щом веднъж излезеш от магистралата, попадаш веднага в местното движение. Нито един от тези градове нямаше с какво да събуди интереса ни. Когато човек е живял в Париж повече от петнайсет години, трудно му е да се впечатли от Абилин, Канзас, дори и Дуайт Айзенхауер да е прекарал детството си там. Най-многото, за което човек може да се надява, е град като Денвър — той е лъскава западняшка имитация на Чикаго, който пък прилича на Ню Йорк, а той от своя страна — на Париж, или Рим, или Атина, или Лондон.

Спираме за вечеря — отново пици. Все пак не сме яли пица повече от двайсет и четири часа. Поръчваме си и голяма зелена салата — и двамата имаме запек. Салатата е по-скъпа, но определено се нуждаем от нея. По-късно намираме мотел, доста отдалечен от магистралата.

Спрели сме в характерен за Средния Запад град: самостоятелни къщи с веранди, всичко от дърво и камък, тротоари.

След вечеря излизаме на разходка. Хората от верандите ни оглеждат любопитно.

Скакалците или щурците по дърветата или тревата вдигат страхотен шум. Звукът е като от повреден електрогенератор: специфичното бръмчене се носи наоколо.

В края на града виждаме осветено бейзболно игрище с множество коли, паркирани около него. Били никога не е играл бейзбол. Той дори не знае названията на позициите. Ако му кажа „шортстоп“, това ще бъде китайски за него. Като нищо ще си помисли, че е някакъв вид безалкохолна напитка или дезодорант за мъже.

Като дете умирах за бейзбол. Годината за момчетата на нашата улица не се състоеше от пролет, лято, есен и зима, а от бейзбол, футбол, баскетбол и хокей на лед. Пускахме хвърчила, карахме ролкови кънки и плувахме някак между другото, вмъкваме ги в редките паузи между четирите основни сезона.

В края на февруари аз вече съм в мазето: упражнявам се с бухалката и топките. Веднага след стопяване на снега излизахме навън, с часове хвърляхме топки срещу стъпала, възстановяваме точността на зрението и ръцете си. Бяхме си измислили различни игри с топки за тенис срещу циментови стъпала. Лятото беше сезонът на бейзбола. Играехме по цял ден — от закуска и до девет вечерта, докогато можехме да виждаме топката в мрака.

Всеки ден правехме три или четири бейзболни игри, всяка една с право на девет удара за всеки отбор. Втората игра обикновено се провеждаше по обяд — това беше времето на онези, които не бяха в основните отбори. Да си носиш обяда със себе си, означаваше да признаеш поражението си: сигурност, че няма да бъдеш избран да играеш в редовното време.

Сутрин обличах стария си изтъркан бейзболен екип, увенчан с бейзболната ми шапка, наливах вода в шише от мляко, закачах ръкавицата си на края на бухалката, пъхах топка в джоба си и отивах на бейзболното игрище. Там винаги можеше да се намери група, готова за игра. Всяка сутрин се подбираха играчи за двата отбора; рядко играехме с едни и същи момчета; но и винаги сме имали повече желаещи от необходимите за формиране на два отбора — конкуренцията беше жестока. Процесът на избиране представляваше сериозен изпит: въртене на бухалка над главата три пъти и начина на хващане на бухалката. След оформяне на отборите, на невлезлите в тях нещастници се възлагаха допълнителни дейности: отбелязване на точките, посредничество, гонене на домашни птици от игрището и тичане след изтърваните топки.

Интересно бе и намирането на най-подходящото място на избраните вече играчи — как се установяваше къде можеш да бъдеш най-добър според своите умения и способности. Отначало хващах, защото не бях достатъчно пъргав или бърз да играя в маркираното пространство на игрището — не можех, и да удрям добре, за да играя в полето извън игрището или в дясната му част. От друга страна, не бях достатъчно силен и за да хващам добре. Когато Рей Цигенфус се премести в нашия квартал, почти веднага разбрах, че дните ми в отбора са преброени. Рей беше силен и бърз, и можеше и да удря! Можеше да удря достатъчно добре, за да играе в полето извън маркираното игрище, но той искаше да хваща. Мики Муленс беше също много добър на хващане: двата отбора се попълваха и за мен оставаше да гоня кокошките или да нося обяд на играчите.

Взех моите грижливо спестени пари от Коледа и си купих първата истинска бейзболна ръкавица. Упражнявах се в докосване на играч с топката — минах през всички възможни комбинации, правех това денем и нощем в продължение на седмици. Можех да се протягам и сграбчвам с ръкавицата, както гущер хваща мухи. Това беше единственото място в игрището, за което можех да се боря.

Но не бях левак. Левакът на това място имаше огромно предимство; ръката му с ръкавицата трябваше да бъде в игрището — така той имаше малко повече възможност да се протегне към топката. И леваците-хендери имаха предимство пред тези, които хвърляха топката с дясната ръка.

Така че пак не можах да постигна желанието си. Отначало гонех кокошките от игрището, после бях повишен до позицията на отговорник по записване на точките, но на мен ми се искаше да играя повече от една игра на ден.

Реших да се боря за мястото на този, който хвърля топката. В нашия квартал хвърлянето не изискваше атлетически способности. Тренирах с часове — хвърлях на Цигенфус или към тухлена стена и постигнах доста точно хвърляне под добър ъгъл. В онези дни наричахме наклона, под който се хвърля топката „дроп“ или „хуук“. Сега го наричат „кърв“, „скрубол“. Дори и бейзболът се променя…

* * *

Ето ни сега с Били в този малък канзаски град — играят два университетски отбора. Развълнуван съм. Били казва, че ще дойде, но не е ентусиазиран.

Минаваме покрай няколко мотоциклета на паркинга. Местните гамени се преследват един друг със спринтове на около петдесет метра. Не ми е лесно да откъсна Били от тях; все пак успяваме да влезем в стадиона преди започване на играта.

Носят се познати миризми на цигари, на тел, на прясна боя и най-вече на печени фъстъци и хот-дог. Това е истинска американска бейзболна игра.

Но не играят добре. Вероятно всички сме разглезени от твърде много професионални мачове по телевизията.

Във всеки случай Били си умира от скука. Непрекъснато се опитвам да му обясня какво всъщност става на игрището, но то няма никакво значение за него. Не е тайна, че бейзболът е тънка стратегическа игра. Ако човек не може да следи и да си обясни дребните на вид решения за разместване, играта се превръща в истинска досада. Ако не се знае как трябва да играе играчът в маркираното игрище с играчите на първа и трета база, играта се превръща само в просто прехвърляне на топка от един играч към друг с бухалка.

— Исусе, виж само онзи там, който се е изправил като изтукан!

Посочва към десния филдер.

— Никой не му отпрати нито една топка цяла вечер. Или си виси там и чака напразно, или търчи напред-назад. Я виж онзи дебелия, който клечи зад другия с бухалката — много вероятно е накрая да установи, че лявото му ухо е пораснало от дясната страна на главата му.

Предавам се и се наслаждавам сам на играта. Късно е; Били е живял твърде дълго в Европа. Когато играта свършва, потегляме към мотела. Едва сега почувствах колко съм уморен. Лежа в леглото и си мисля колко е различен животът ни с Били. Бяхме живели заедно през по-голямата част от неговия живот досега, но фактически не бяхме споделяли много. И това е дяволски лошо.

Глава 12

Тази вечер пристигна Били. Заспал съм, но майка все още не си е легнала — гледа шоуто на Джони Карсън.

Да се чуди човек как не е умряла при вида му. Събужда ме проклетият вътрешен телефон, който звъни като побеснял до леглото ми. Вдигам слушалката и чувам гласа на мама — чиста истерия.

— Джаки, ела веднага! Били е тук!

Объркан съм.

— Били тук? Били е в Санта Крус. Не може да бъде тук.

Все още замаян от сън, отивам при тях залитайки, облечен в бившия си спортен екип, с който сега спя: нещастен образ на победен атлет.

Но той наистина е там. Не съм го виждал, откакто напусна Париж, за да учи. Признавам, че се радвам много. Даряваме се взаимно с нещо като полупрегръдка. Мили Боже, вони на партенки! Отдръпвам се, за да го огледам. Изглежда ужасно — отслабнал, целият в пъпки. Когато Били не се храни правилно, лицето му се покрива с пъпки — истинска катастрофа. Дрехите му са мръсни, обувките му като по чудо не са се разпаднали на краката му.

Майка стои там, притиснала малки юмручета към устата си. Признавам, че видът му е окаян. Изглежда като безпризорен.

Казва ни, че е разбрал от Врон за заболяването на баба си. Пита я как се чувства, но тя все още не е в състояние да говори.

Осведомявам го, че сега дядо му е в болница. Опитвам се да настаня мама на стол. Не знам дали да разкрия истинското състояние на татко пред нея.

Същевременно обмислям коя стая ще бъде най-подходяща за Били. Спирам се на моята спалня откъм градината. Там ще е по-далеч от мама. Ще се преместя в страничната спалня. Небрежно разхвърляните му неща, неоправеното легло, това са неща, които могат да подлудят майка. Вече усещам, че е готова да направи сцена.

Аз също съм разтревожен: ако на мен ми изглежда зле, на майка ми сигурно й се струва десет пъти по-зле. Мислено тя вече е в банята и пълни ваната. Помагам й да седне на стола. Моля я да си легне, но тя не помръдва.

— Моля те, майко. Късно е.

Знам, че всяка минута, прекарана от нея вторачена в Били, й копае гроба. Успявам да я убедя да си легне. Донасям й чаша вода и валиум и ги слагам на нощното шкафче.

Втурвам се обратно и казвам на Били да си смъкне дрехите и да влиза във ваната.

— Сложи всичко в коша за мръсни дрехи. Утре ще ги изпера. Ето ти хавлия и една от пижамите на дядо ти.

Няма да чакам Джоан. Сам ще отнеса дрехите му до пералнята; не бива дълго да остават тук, инак ще се наложи да дезинфектираме цялата къща.

— Бил, не бързай — полежи по-дълго във ваната, докато се уверя, че майка е заспала. Под умивалника има шампоан.

Връщам се в спалнята. Майка е шокирана. Не е взела валиум. Сядам на края на леглото й и настоявам да го вземе.

— Какво му има, Джаки? Изглежда болен. С какво се е хранил? По този начин ли се обличат сега в колежите? Прилича на хипи. Взема ли наркотици, Джаки? Питай го, Джаки, трябва да го попиташ! Не искам наркомани в къщата си!

И тъй нататък — все в този дух.

— Толкова е мръсен — дори хипитата са по-чисти. Той е като скитник, просяк! Не мога да се начудя как не са го прибрали в полицията.

Слушам я и чакам въздействието на валиума. Всичко казано в известен смисъл е истина. Майка ми си е такава. Тя не преувеличава чак толкова много — всъщност вкопчва се в някоя незначителна подробност и я разработва със замах, като я превръща в основен проблем.

Най-сетне се успокоява и се унася. Измъквам се на пръсти от стаята й. Били току-що е излязъл от ваната и се появява на вратата на банята в халата на татко — от него се стича вода. Идва във всекидневната, пуска телевизора и се пльосва на люлеещия се стол с крака, вдигнати на друг стол. Няма втори като Били: държи се като у дома си, независимо от това къде се намира.

Отивам в банята. Всичко е подгизнало, а ваната е все още пълна с мръсна вода! Предполагам, че когато човек е свикнал с душове, забравя как се борави с вана. Сигурен съм, че не е оставил нарочно банята в този вид. Просто не е помислил. Слагам в ред банята: хвърлям дрехите му в коша за мръсни дрехи, почиствам ваната. Няма да кажа нито дума. Най-много от всичко искам да разбера какво прави тук, защо не е в колежа.

Когато се връщам във всекидневната, намалявам звука на телевизора, за да не събуди мама. В паузата ставам и го изключвам.

— Били, баба ти не е добре. Прекара два инфаркта и едва се крепи. Всеки ден й е подарен. Има запушване — оклузия, както казват лекарите. Трябва да се пази от шок и физически усилия. Но не тя е истинският проблем, колкото и да е сериозно положението й. Истинският проблем е дядо ти.

Разказвам му какво става и виждам, че побледнява — всичките ни деца обичат татко. Той умее да играе с хлапета. Винаги им предлагаше нещо ново, с което да си играят — нов трик, играчка, изработена от него, дартс, пинг-понг, пистолетче — винаги нещо ново. И това бе едно от мамините доказателства, че той не е „съвсем наред“. „Джоан е взела това от него; това е част от налудничавата жилка на Тремънтови.“

Били престана да се люлее и се навежда напред. Не искам да го потискам, но смятам, че той трябва да бъде запознат с положението.

Разказвам му, че татко не ни познава, не може да говори, налага се да бъде почистван и хранен. Били иска да знае какво не е наред. Повтарям думите на Етридж и Сантана — тежка форма на склероза.

И след това изразявам недоволството си за начина, по който се грижат за него. Нещо, което не бях споделил с никого, дори и с Джоан. Съмнявам се, че диагнозата и лечението са правилни. Струва ми се, че проблемът с него е чисто психологически. Допускам, че в резултат на операцията се е образувал съсирек, който е запушил артерията, захранваща мозъка. Знам, че това са само предположения; нямам достатъчно познания.

Имам нужда да говоря с някого за съмненията и тревогите си. Досега не бях почувствал, че след Врон и Джоан той ми е най-близкият. Тази вечер нещата си идват на място.

— Казвам ти, Бил. Татко е показал по-слаби признаци на старческо оглупяване от много други мъже на неговата възраст.

Най-сетне го питам защо е тук. Казва ми, че е напуснал училище; то нямало никакво значение за него.

Мога да преживея това. Ако човек не знае какво иска, училището е само начин за запълване на времето. Но Били винаги е бил такъв добър ученик…

Питам го какви са плановете му. И тогава той споменава, че иска да се върне във Франция.

Вярно, двамата с Врон ще се радваме да е близо до нас, но ако не учи, трябва да работи; не може да се мотае из къщи. Били си има собствен стил на живот, твърде различен от нашия — така както моите навици и разбирания не намират място тук, в Калифорния. Той вече е излетял от гнездото.

Но засега приключваме с тази тема; никой от нас не е готов да се задълбочи в нея. Говорим още малко за татко и той се оттегля в стаята. Премествам се в страничната спалня и заспивам по-дълбоко, отколкото съм мислел, че е възможно; може би се хващам инстинктивно за съня, като средство да избягам от действителността.

На следващия ден идва Джоан; тя прегръща Били и дръпва шеговито дългата му коса. Двамата с него хвърляме мръсните му дрехи в колата. Сестра ми казва, че ще почисти къщата, докато сме навън. Донесла е храна, ще приготви и вечеря.

След пералнята отиваме в болницата.

Били сяда до леглото и гледа втренчено татко — той лежи по гръб с широко отворени очи. Не разпознава никого от нас, дори и когато Били го прегръща силно и го целува. Синът ми е толкова невъздържан, толкова буен, че едва не изтръгва иглите на системите. Татко се вторачва в него, като непрекъснато мърда устни.

Отново е на катетър. Поглеждам под завивките и виждам, че се пълни. Баща ми се превръща в жив труп. Ако не беше човешко същество, щяхме да го оставим да умре. Отива си бързо и изглежда, че нищо не може да се направи; не мисля, че може да изживее и един ден под моите грижи.

Били едва не изпада в шок. Излиза навън и ме оставя сам с татко: галя го по главата, говоря му тихо. Той ме наблюдава без никакво чувство или интерес в очите. Момчето се връща; вече не плаче, но светлосините му очи са зачервени. Слизаме с асансьора и мълчаливо се отправяме към паркинга. Ярката дневна светлина ни заслепява. Изваждам слънчевите очила на татко от жабката и ги подавам на Били.

— Какво е станало, татко? Защо е в такова състояние?

Отново повтарям всичко. Казвам му, че самият всъщност не знам какво става и не съм сигурен дали и лекарите знаят.

Вземаме дрехите от пералнята. Сгъваме заедно нещата на Били, чаршафите и кърпите. И двамата мълчим.

Казвам на Джоан, че няма смисъл да ходи в болницата; татко дори няма да знае, че тя е там. Но тя отива. Знам как се чувства. Това те съсипва, но трябва да го направиш.

Мама иска да знае това, което всички искаме да знаем.

— Какво му е, Джаки? Луд ли е?

Опитвам се да я убедя, че не е луд. Мама ми отпраща един от нейните погледи.

— Той никога не е бил съвсем нормален, знам. Живяла съм с него над петдесет години! Той не е обикновен човек.

Следващите дни Били ме хвърля в тъч с отношението си към телевизията. Може би причината е, че дълги години нямахме телевизор.

Прекарва часове пред телевизора и гледа всичко. Кълна се, че не сменя каналите: не пропуска дори рекламите. Гледа „сапунени опери“, дискусии, каубойски филми, полицейски сериали, дори бейзбол. Все едно, че участва в някакъв маратон за продължително гледане на телевизия.

Мама е щастлива, че има компания пред телевизора. Осведомява Били какво се е случило до този момент в мелодрамите; кой с кого спи, коя от кого има незаконно дете; кой се опитва да отнеме нечий съпруг или съпруга.

И Били гледа всичко това, без да му мигне окото.

* * *

Знам къде бях скътал стара кутия бои. Измъквам я, почиствам четките с терпентин и проверявам тубите. Може би ще запазя малко, разум, ако мога да рисувам. Не обичам да си признавам това, но актът на рисуване за мен има терапевтичен ефект. Не би трябвало да бъде така за един професионалист, какъвто съм — но това е положението. Истината е, че когато мога да контролирам личния си свят, да взема нещата от него и да ги предам по начина, по който искам — това има оздравителен ефект върху мен.

Моля Били да наглежда майка; намирам стар бял дочен комбинезон, памучна тениска и таке. Вземам платната, които бях оставил на татко.

Слагам кутията на гръб и яхвам мотоциклета, преди дори да съм се запитал какво точно ще рисувам. В един миг забравям, че съм в Америка. Едната възможност беше да рисувам „интериора на гаража“. Но искам да съм на открито, на въздух, достатъчно съм се ровил в личните проблеми на хората. Искам простор.

Не ме привличат и тези дълги редици от къщи в предградията. Знам, че това е голяма и важна част от Америка, но не ме вълнуват. Ако липсва вътрешен подтик, моето рисуване престава да бъде изкуство.

Но все пак тук има нещо, което пробужда твореца у мен: онези магазинчета и стари къщи на брега. Отправям се в тази посока и паркирам в края на Роуз авеню, откъдето започва плажът. Оставям мотоциклета и крача по плажа с работния си комбинезон с дълбоки джобове за гвоздеите, джобчета отпред за дърводелски метър и плоския молив. Навеждам се леко с кутията на гърба си, вътрешностите ми бавно се наместват.

Спирам пред стар тухлен мотел, странна на вид сграда с полегато дворче. Той е с покрив от тъмнозелени плочки, които тук-там липсват, френски врати запазват двора от вятъра. Слънцето е хванато като в капан в този двор. Ето нещо, което заслужава да се нарисува. Калифорнийска версия на баварския замък Нойшванщайн на Смахнатия Лудвиг; не гротескна имитация като Дисниленд, а построен в същия романтичен дух, ум, който отказва да създава еднообразни мотели.

Фантазия от тухли и фаянс. Отзад дори има кула с дървена стълба, която води към нея. С радост бих живял в стаята, на върха на кулата — и ще заживея, щом веднъж навляза в картината си.

Учудващо е колко бързо възвръщам навиците си на художник. Все едно че съм оставил четките едва вчера.

Довършвам основата. Когато поглеждам нагоре слънцето залязва. Не мога да повярвам на очите си. Мили Боже, какво ще си помислят вкъщи!

Прибирам всичко в кутията си и скачам на мотоциклета. Чувствам се както в далечните стари времена: воня на терпентин, върху мотоциклет с кутия и мокро платно, което плющи на гърба ми. В Париж никой не би ми обърнал внимание — там аз съм част от пейзажа. Но тук от минаващите коли ми подсвиркват; вероятно си мислят, че съм поредната калифорнийска откачалка. Спирам край пътя и обръщам картината.

Заварвам двамата вкъщи залепени за проклетия телевизор. Отивам отзад и се преобличам. Използвам градински маркуч и четка, за да изтъркам боята от ръцете си. Започвам да приготвям вечерята и казвам на Били, че може да се храни с нас или да излезе. Давам му пет долара и ключовете на мотоциклета.

Вечерята минава сравнително добре. Били остава с нас и се държи прилично. Не мляска, не пърди, поне не толкова шумно, не се уригва. Той твърди, че получава болки в стомаха, ако не пърди и не се уригва. Мама също се държи добре. Привършваме вечерята без произшествия, но аз съм този, който получава болки в стомаха от непрекъснато напрягане.

Били изчезва след вечеря. Измивам чиниите и сядам с мама във всекидневната. За разнообразие телевизорът не работи. Може би маниакалната страст на Били е дошла твърде много дори на майка ми. Искам да говорим за младежките години на мама и татко: как са се запознали, за какво са мечтали. Зная, че никога няма да науча, въпреки че тя не ще ме излъже съзнателно. С течение на времето тя все повече започва да вярва в измислиците си.

Слушам с интерес. Започвам да разбирам, че скоро ще бъда най-старият клон по мъжка линия от нашето неповторимо генеалогично дърво. Когато татко си отиде, няма да имам повече информация за семейството. Съжалявам, че не съм разговарял повече с дядовците и бабите си, за да открия какви са били, какво са мислели. Имам нужда от себеувереност. Има нещо уязвимо в един мъж, който не е запознат с историята на предците си. Разказът на майка ми ще ми помогне да се превърна в цялостна личност.

Шашнат съм от незнанието на мама. Не й е известно колко братя и сестри е имала майка й. Знае нещичко само за семейството на баща си — заклети протестанти. Боже Господи, ние всички изчезваме така бързо, така лесно…

Разказва ми как се е запознала с татко под един сенник пред магазина на Уонъмейкър във Филаделфия. Била петнайсетгодишна, валяло като из ведро. Свила била шапката на по-голямата си сестра Меги, за да изглежда елегантна и по-възрастна. Дъждът съсипвал шапката и тя ревяла. Татко й предложил чадъра си.

Не мога да си представя татко с чадър, особено на осемнайсет години, но времената се променят и хората с тях. През по-голямата част от живота си той не носеше дори шапка в дъжда; казваше, че дъждовната вода била полезна за косата му: къдрела я. Запя друга песен, когато оплешивя.

По онова време мама тъкмо се съвземала от нервната си криза и работела във фабрика за захарни изделия. Според майка тя веднага разбрала, че това е идеалният мъж за нея. Иска ми се да бях говорил с него за това, което той си спомня.

Майка ми имала друго гадже — „много симпатично еврейче от богато семейство“, както се изрази тя. Докато живеех при родителите си, името на Сидни Паркър се повтаряше твърде често: „Той нямаше еврейско име, но беше евреин“. Вероятно всяка жена си има някакъв мъж, който се споменава в даден момент като човека, за когото е можело, трябвало, щяла да се омъжи. Може би и мъжете казват същото, но аз просто не съм забелязал.

Мама пуска телевизора. Тя има вечерен график от определени предавания. В момента върви бейзбол с отбора на „Доджърс“, но мама не харесва тази игра. Стигаме до компромисно решение. Аз гледам втория ининг, след това седмия и осмия. В този момент резултатът е осем на три, ето защо предполагам, че „Доджърс“ са загубили срещата. Шоуто на Джони Карсън е с предимство.

Между третия и седмия ининг гледаме шоуто, наречено „Всички в семейството“. Мама твърди, че водещия прилича на мен. Нарича се Арчи Бънкър — празноглав, наперен, с расовите предразсъдъци на ограничен човек.

Навярно това е като да се видиш в трикрилото огледало в магазините на „Сиърс“. Забелязваш подробности, които обикновено пропускаш (или не искаш да забележиш): колко дебел е вратът ти, колко голямо е шкембето ти, колко си прегърбен. Обаче аз не мога да се съглася, че приличам на този Бънкър.

Е, да, и двамата сме със сини очи. Добре, но такива бяха и очите на Адолф Хитлер. И двамата сме с чипи носове, но какво ще кажете за Боб Хоуп[4]? Освен това Бънкър е с бяла коса, а аз не съм. Може би щеше да е побеляла, ако не бях плешив! Кой знае? Главното е, че той е толкова тъп. Може би и аз щях да изглеждам така, ако косата ми не бе опадала и създала илюзията, че съм с високо чело. Надявам се, че не се заблуждавам за характера си, както за външния си вид.

— Погледни само, не прилича ли на теб, Джаки? Нали? Даже в профил — виждаш ли? Ако нямаше брада…

Три пъти се кълна в себе си никога да не посягам на брадата си. Освен това веднага започвам диета. Издържах само три дни.

Обичам да си похапвам и няма да се поглеждам в огледалото. По дяволите, петдесет и две години са петдесет и две: трябва да приличам на нещо, не мога вечно да съм момче.

Невероятно е колко излишна информация можеш да получиш, докато гледаш телевизионен филм. Единайсет минути от всеки половин час текат реклами, т.е. развръзката става за деветнайсет минути.

Нищо чудно, че хората не виждат смисъл в живота. Ако гледаш твърде дълго телевизия, получаваш изкривена представа за света. Ежедневието ти се струва досадно.

Мама си ляга след шоуто на Джони Карсън — не забравям да сложа валиум и чаша с вода върху нощното й шкафче. Не искам повече лекции за привикването към лекарства. Ако не може да заспи, ще си вземе таблетките; става въпрос за нейния живот. Уча се — но бавно.

* * *

Аз съм този, който не може да заспи. Втренчил съм се в онези копия на „Светата Дева“ и „Свещеното сърце“, правени от баща ми. Обикновено, когато човек е с лице към тях, „Свещеното сърце“ трябва да бъде отляво, но те са окачени обратно. Не бих казал, че редът им ми е правил впечатление, навярно ми се е набил в главата, докато бях ученик.

В главата ми се въртят най-различни мисли и идеи. Може би в това се състои мисловният процес. В този момент ми хрумва нещо. На моята възраст Христос — дори и на трийсет и три години, ми се вижда сополиво дете, младеж, който се тъпче с хот-дог. Лежа в полумрака. „Джони, моето момче, ти наистина остаряваш!“

Когато бях дете, брадата на Исус го правеше да изглежда в детските ми очи по-възрастен — беше сериозен като дядо или баща, струваше ми се различен — като извънземен.

Сега децата носят бради. Брадата е като спортните обувки или тениските — евтин трик да изглеждаш млад.

Поглеждам Мария. Сигурно не е била на повече от шестнайсет-седемнайсет, когато е забременяла с Исус. Да допуснем, че Ангел Господен наистина е слязъл долу да й съобщи, че Господ е бащата и че и бебето й ще бъде, и дори да й е казал как да го кръсти; дали тя е продължила да вярва на това седем-осем месеца по-късно? А ако Йосиф не е спал с нея, какво ли си е мислил?

А и какво всъщност става с Йосиф? Нищо не се знае за него след дванайсетата година на Исус. Дори и да не му е баща, можеха поне да кажат, че е умрял или избягал, или е прегазен от разбесняло се магаре — нещо, каквото и да е то.

И какъв гаден са избрали за празнуване на рождения ден на Свети Йосиф — два дни след деня на Свети Патрик. Истината е, че никой не знае рождените им дни, така че са могли да се спрат на който и да е друг ден. Представата за Йосиф е ограничена до задържане на магарета и крави, докато Исус се ражда; а по-късно се прибавят и няколко урока по дърводелство.

После — онзи сватбен пир в Кана. Мария е около четирийсет и шест-седемгодишна; хубава възраст за жена: напълно зряла и без видими следи на остаряване. И така, тя преждевременно тласка Исус към кариерата му — преди той да е готов за това; иска да се изфука пред приятелките си какъв страхотен син има. Питам се дали той първо не се е упражнявал вкъщи, като е правел някое и друго чудо пред майка си.

А може би на Мария й е омръзнало из къщата й да се мотае трийсетгодишен смотаняк и се е чудела как да му даде пътя.

Гледам тези две картини и фантазирам. Обичам легендите, но всички тези истории се предполага, че са истински. Тази мистика влияе върху психиката и те променя. Питам се доколко е въздействала и на мене; сигурен съм, че не е малко. Лежа си с такива светотатствени мисли и се чудя за какво ли е всичко това.

На следващата сутрин се обажда Етридж. Майка вдига слушалката; притиска я към гърдите си и шепне: „Той търси теб, Джаки.“ Говоря по телефона от всекидневната. Тя може да остане на другия и да слуша.

Етридж говори със студен, властен тон. Този разговор трябва да е твърде важен за него — едва девет и петнайсет е.

Той описва състоянието на татко, използва медицински жаргон. Слушам и мълча. Най-сетне стига до същността на въпроса.

— Днес ще изпишем баща ви, господин Тремънт. Можете да го вземете след дванайсет.

Смаян съм. Не мога да повярвам на ушите си.

— Искате да кажете, че е оздравял, докторе?

— Е, не, състоянието му не е променено.

— Тогава как ще го изпишете? В състоянието, в което е, той не може да живее извън болницата.

— Господин Тремънт, от медицинска гледна точка състоянието на баща ви е стабилно; не можем да направим кой знае колко за него повече. Необходимо е да бъде поставен под попечителство.

— Какво искате да кажете, доктор Етридж? Какво означава „попечителство“?

— Господин Тремънт, ние не можем да си позволим да задържаме пациенти, чието състояние не се променя от провежданото лечение.

Все още не мога да повярвам.

— Но, доктор Етридж, ние се опитахме да го гледаме вкъщи: спах с него, хранех го, къпех го, прекарвах цялото си време с него. Той наистина има нужда да бъде в болница.

Настъпи кратка пауза. Етридж явно се опитваше да сдържи нетърпението си.

— Господин Тремънт, вашият баща вероятно трябва да бъде настанен в оздравителен дом. Ще му дам един допълнителен ден, за да имате време да намерите подходящо място. Можете да се обърнете и към социалната служба.

Приключва разговора.

Не знам какво да правя. Чувам майка да се влачи в хола. Вбесена е, размахва заплашително юмрук.

— Винаги съм знаела, че този Етридж е копеле! Баща ти го харесваше само защото е от Уискънсин. Знам, че е направил грешка при тази операция на жлъчния мехур!

Водя я до стол.

— Успокой се, мамо. Още една сърдечна криза няма да помогне на никого.

— Кой дава пари в продължение на повече от двайсет години, за да могат да построят голямата си хубава болница? Ние давахме и давахме грешни пари; сега, когато имаме нужда от тях, те ни изхвърлят. Куп чифути и негри, това са те!

Плаче.

— Джаки, не искам татко ти да отива в дом за стари хора. Не забравяй това. През всичките тези години сме работили и спестявали, грижехме се за вас, децата, и сега да завърши в старчески дом.

— Става въпрос за оздравителен дом — точно като този на нашата улица, майко, не за старчески дом.

— Не ми говори; знам аз. Това е само купешко име за същото. Колко пъти двамата с татко ти сме поглеждали тези бедни душици и сме ги съжалявали! Толкова сме се радвали, че си имаме наша, собствена къща — а сега да му се случи и на него това!

Ридае. Изчаквам я. Искам да телефонирам на Джоан, но първо трябва да се справя с положението тук. Всъщност имаме ли избор? Не знам как бих могъл да ги принудя да го задържат в болницата. Знам със сигурност, че не бих се справил тук, особено в присъствието на майка. Той трябва да отиде в оздравителен дом — няма друга възможност. Най-сетне успокоявам майка и телефонирам на Джоан.

Обяснявам й положението, казвам колко е разтревожена майка. Джоан иска да говори с нея.

След около пет минути кимане и повтаряне на „да, да“, придружени с оплаквания, но, в общи линии, вече примирена, майка ми подава слушалката.

— Смятам, че майка разбра всичко, Джак. Проблемът с нея е повече психологически. Типичните ирландски приказки за домовете за бедни. Тя ще се оправи. А ти върви в болницата и говори с хората от социалната служба.

Така проблемът беше решен. Приготвям закуска. Майка все още се колебае как да реагира. Били идва от стаята си, казвам му какво се е случило. Той се заканва, че ще изгори болницата. Майка ми само това чака. Зад гърба й му правя отчаяни знаци да се успокои. Господи, не беше леко!

* * *

След като бюрократите на рецепцията ме разхождат няколко пъти напред-назад, намирам най-сетне отдела за социални услуги в сутерена на болницата. Жената, към която бях насочен, е приятен човек: умее да изслушва. Проверява по телефона казаното от мен, изисква картоните на татко. Спокойно обяснява какво представляват управляваните от Перпечуъл Хоспитъл домове за плащалите застраховка към болницата. Посочва ми имената на други места, официално признати от болницата.

Шокиран съм от цените. Майка ще получи криза, ако научи. Питам дали татко отговаря на изискванията на някой от оздравителните домове към болницата. Те се покриват от плана по застраховката. Чувствам се като престъпник, който се признава за виновен в по-малко престъпление, за да избегне преследване за по-тежко.

Тя се усмихва, говори на шотландски диалект или нещо подобно, горе-долу е на моята възраст, може би малко по-млада: посивяваща коса, светлосини очи.

— Господин Тремънт, ако той се нуждае и от медицинска помощ, а не само от обикновените грижи в един такъв дом, ще може да влезе в някой от домовете към болницата.

Преглежда внимателно медицинските сведения за татко, вдига глава, усмихва се.

— Тук е вписано, че баща ви е с катетър. Това определено ще го класифицира като изискващ и медицински грижи. Ако го изпишат с този катетър, няма да имате неприятности.

Радва се за мен, за татко. А моят стомах се свива на топка. Искам ли да запазя катетъра за може би трийсет долара на ден? От мен ли зависи това?

Благодаря й и казвам, че ще се върна веднага. Отивам на горния етаж и се мотая из урологичната клиника, докато хващам Сам в една от минутите му за отдих. Той веднага си спомня за мен.

— Много лошо стана с баща ви, господин Тремънт. Никога не съм виждал такова бързо влошаване, както при него.

Питам го за катетъра. Казва, че Сантана е решил да го свали днес следобед. Питам го дали може да бъде оставен. Поглежда ме. Обяснявам ситуацията. Клати глава.

— Ще трябва да попитате доктор Сантана. Той ще излезе след малко; говорете с него.

Когато докторът идва, пристъпвам напред. Той отстъпва две крачки назад.

— Доктор Сантана, ще можете ли да оставите катетъра на баща ми около седмица?

Гледа ме — би желал да не съм пред очите му.

— Господин Тремънт, имате ли някаква специална причина, за да искате това?

— В оздравителния дом, където искам да го настаня, предпочитат да е така.

Не добавям нищо повече към обяснението си, като се надявам, че не е наясно с подробностите. Той ме поглежда отново. В ръцете си държи документи; продължава да отстъпва назад.

— Добре, господин Тремънт, ще го оставим с катетър.

Отдалечава се. Отивам при Сам и започвам да обяснявам. Навежда се над бюрото на урологията, протяга ръка.

— Разбрах. Добре. Запланувано е да бъде изписан утре, така ли е?

— Да. Благодаря ти много, Сам; благодаря за всичко.

Стискаме си ръце и поемам надолу по стълбите.

Казвам на дамата, чието име е госпожа Тръмбъл, че катетърът ще остане. Тя прехвърля картоните пред себе си.

— Възможно е да има свободно място в Котидж Вила. Ще позвъня.

Обяснява по телефона за състоянието на татко. Поглежда ме и се усмихва, докато поставя слушалката на мястото й.

— В момента нямат свободно място, но скоро ще имат. Очакват ви за интервю.

Изтегля картонче с адрес и го подписва. Котидж Вила е на около осемстотин метра на хълма близо до кръстовището за Сан Диего и Санта Моника. Потеглям в тази посока.

* * *

Погледнат отвън, домът прави приятно впечатление. Състои се от централна сграда и две крила, които затварят отпред голяма поляна с цветя: оформена по този начин, фасадата напомня латинската буква U. По добре поддържаната поляна са разпръснати големи цветни чадъри и маси, подобни на тези за пикник. Котидж Вила би могла да бъде и евтин голф-клуб в Палм Спрингс.

Двете рамене на буквата U представляват дълги коридори. Инвалидни столове създават атмосферата на това място; неръждаема стомана и напрегнати лица, бледа, сбръчкана кожа, бели коси, всички в халати. Пробивам си път до офиса.

Дамата там ме осведомява, че обитателите на този вид така наречени оздравителни домове са седемдесет процента жени — мъжете умират млади. Имам късмет, защото през следващите четирийсет и осем часа се очаква да умре някакъв мъж; татко можел да заеме неговото място.

Пита ме дали искам да видя стаята, но аз нямам смелост за това. Показва ми друга, същата като тази. Изглежда като малка стая в мотел с легло с високи странични прегради врата към коридора и прозорец към паркинга. До прозореца в инвалидна количка седи мъж.

Казва ми още, че ще предупреди в болницата кога могат да преместят татко; болницата ще се погрижи за докарването му с линейка. Информирам я за катетъра и питам дали могат да го махнат веднага щом стане възможно, без татко да загуби правото си да ползва медицинската си застраховка към Перпечуъл Хоспитъл.

— Не се безпокойте, тук ние вземаме решения и лекарите ни проявяват голямо разбиране.

Искам да вярвам, че ще бъде така.

Господи, чудесно е отново да бъда навън. Поглеждам слънцето, пресичам тревната площ, част от една почти неподвижна сцена със статисти в инвалидни колички, разпръснати сред поляна с цветни лехи. Стъпвам леко, чувствам се пълен с енергия. Пъргаво скачам в колата, форсирам мотора и излитам от паркинга — нещо, което живите трупове в градината никога повече няма да направят…

* * *

Вкъщи ме посреща майка — тя идва към мен, като влачи крака. Започва, преди да успея да отворя уста. Не е съгласна татко да отиде в дом за стари хора. Не е ли възможно да наемем болногледачка, която да живее тук и да се грижи за татко? Можем да я настаним в задната спалня.

Ето нещо, за което не бях помислил. Надявах се, че най-сетне всичко е уредено и хоп… изскача нещо ново. Сядам да поема дъх, слушам я, кимам, опитвам се да мисля по въпроса.

Обаждам се на Джоан. Това е най-добрият начин да й съобщя какво става, без да бъда прекъсван. Около телефона има нещо като магия. Хората не се изслушват, ако се опиташ да им разкажеш нещо. Същото е и когато говориш с някого в стаята. Обаче никой не прекъсва някого, когато говори по телефона. Обяснявам положението на Джоан, включително и номера с катетъра. Тя се съгласява с всичко.

— Помни, Джак. Това не е краят на света. Ако не ни хареса, винаги можем да го вземем оттам.

Съобщавам й новата идея за болногледачка вкъщи. Джоан казва, че ще говори с майка. Подавам слушалката на майка и отивам в спалнята, просвам се на леглото, вдигам слушалката на апарата там и слушам.

Сестра ми отново хваща бика за рогата. Вече е измислила как да представи нещата по-приемливи.

— Виж какво, майко. Дали татко ще бъде в болницата или в този дом, няма значение — единствената разлика е, че домът е по-близо до нас. Той ще получава медицинско обслужване — нещо, което ние не можем да му осигурим. Удобно е за посещения. А докато е там, ще започнем да търсим болногледачка, която да остане вкъщи. Не е възможно да намерим някого за една нощ, нужно е време. Ще се обадим на Католическата здравна агенция.

Връщам слушалката на място и се опитвам да се отпусна. От напрежението през целия ден чувствам, че нещо става с кръвното ми налягане. До леглото има чаша вода и една таблетка от маминия валиум. Вземам я, опъвам се на леглото и чакам.

Учудващо е колко бързо започва да действа. Може и да си въобразявам, но имам чувството, че кълбото, в което съм се свил, като че ли започва да се развива. Упорито пълзящите нагоре вечни безпокойства по границата с подсъзнанието ми отстъпват и избледняват. Не ми се спи — просто се отпускам.

След разговора с Джоан мама идва при мен. Изглежда, докато е вървяла през хола, е променила отново вижданията си по въпроса. Започва с това как никой не го е грижа за възрастните хора.

— Дори и да има човек пари, единственото, което искат, е да те затворят някъде с напълно непознати. По-рано не беше така. О, съвсем не! Със сестрите ми се грижехме за моята майка цели седем години, а тя беше парализирана. После, когато умря, се грижехме за баща ни. И човек не може да разчита на посещение или поне на телефонно обаждане от внуците си, дори и след като си имал два инфаркта и съпругът ти умира в болницата; и да искат, не могат да проявят по-голямо безразличие. Никой не го е грижа за тебе, когато остарееш.

Тя не плаче, само изрежда тези факти, сякаш повтаря някакъв вид литания. Не мога да споря с нея.

Все още съм под въздействието на валиума. Слушам я, но нейните неоснователни оплаквания не ме дразнят; почти се наслаждавам на изпълнението й. Чувствам се като много издигнат гуру, готов да пръска съвети над света.

На следващия ден Джоан започва да търси подходяща сестра. Майка е готова да плаща осемнайсет долара на ден, осигурява стая и храна; но тя никога няма да намери болногледачка за тази цена.

Освен това тя поставя куп условия. Медицинската сестра, която влезе в дома й, трябва да бъде католичка, да не е черна, мексиканка или кубинка. Майка поставя кубинците в специална категория. Всъщност не може да бъде човек с чужд акцент, както и твърде млада или твърде стара. Търсим грозна жена под петдесет, която може да участва в конкурс за светици. Радвам се, че това е задължение на Джоан, не мое.

Решавам да прекарам колкото е възможно по-дълго в оздравителния дом. Искам да знам как ще се грижат за татко там. Чувал съм за малтретирането, повишените дози успокоителни, занемаряването. Надявам се, че до седмица-две Джоан ще намери сестра.

На следващата сутрин от болницата съобщават, че татко е изписан за Котидж Вила. Ще бъде закаран там преди обяд. Казвам новината на майка, давам й закуска и отивам в Котидж Вила.

Внасят го с носилка на колела. С катетъра е. Вървя до носилката, докато го закарат до стаята му. Помагам на сестрата да го настани в леглото. Той е неспокоен, прави резки движения с главата си, сякаш напрегнато наблюдава всичко, но всъщност не възприема нито хората, нито предметите около себе си. Не ме разпознава и не реагира на гласа ми.

Санитарите започват да разнасят обяда. На картона на татко пише, че трябва да бъде „хранен с лъжица“. Приятна мургава жена с едно кафяво око и едно почти зелено се заема с тази задача. Повдига горната част на леглото; татко е със задържащ ремък, прикрепен към кръста и китките му. Тя отваря кутиите с храната, като през цялото време му говори с мек, приятен глас. Прочела е името му в картона, но го произнася „господин Трумън“. Коригирам произношението й. Тя пита за първото му име и започва да го храни, като го нарича „Джак“, за да привлече вниманието му. Очите на татко са приковани в нейните; отваря и затваря уста, когато тя докосне устните му с лъжицата, преглъща автоматично.

— Точно така, Джаки, ти си добро момче; хайде сега да хапнем малко моркови.

Тя има мелодичен глас и чудесно тяло. Питам се защо работи тук, как ли възприема всички тези стари хора. Надявам се, че съумява да изпита поне малко съчувствие към тях, да си внуши, че си струва да се грижи за тях.

Стоя от другата страна на леглото, наблюдавам процеса на хранене, опитвам се да събера полезни за мен и татко сведения. Тя ми се усмихва между отделните хапки и ние разговаряме.

Успява да натика някакъв яйчен крем в устата на татко.

— Не е нужно да висите тук, ако не искате. Мога спокойно да нахраня баща ви. Той не ми създава никакви неприятности.

— Преча ли?

Усмихва се.

— О, на мене не ми пречите — щом искате, гледайте. Нямам нищо против.

Говоря с татко, докато тя го храни. Не ми обръща внимание. Очите му са насочени към момичето, а усилията му са концентрирани в храненето. Започва да отваря уста веднага щом поглъща храната — дори преди тя да докосне с лъжицата устните му.

Гледам я. Ръцете й са закръглени, но не са пълни; бялата й униформа свети от чистота и приляга плътно към тялото й. Тя е ушита от много лека материя, почти прозрачна.

Когато приключва с храненето, я питам може ли да изведа татко да поседи малко на двора.

— Мисля, че това ще бъде чудесно.

Освобождаваме ремъците, които го придържат към леглото, увиваме го добре в халата му и го прехвърляме на инвалидния стол заедно с бутилката му за урина. За нея има приспособление за прикрепване под седалката. Изглежда по-добре седнал.

Бутам инвалидния стол по коридорите. Придобил е навикът да стои с отворена уста и увиснала долна устна — така чуждо за него… Една от татковите характерни черти е била стиснатата му уста и стегната челюст. Сега, с тази отпусната долна челюст, с нацупено свити устни, отпуснати надолу глава и очи, надничащи изпод веждите, той е като Чарлс Лафтън в ролята на капитан Блай. Не прилича на себе си…

Намирам маса с чадър и настанявам татко в сянката му. Сядам на слънце до него. Говоря колко е приятно да се отпуснеш на слънце. Говоря за цветята, казвам имената на някои от тях. Седим така почти час. Искам да се отпусна, да разреша на мъртвото спокойствие на това място да проникне в мен.

Неочаквано той започва да говори. Отначало мърмори нещо неразбираемо под носа си; гласът му е така нисък, така дрезгав, че не мога да схвана нито дума. Навеждам се по-близо зад гърба му, за да не го разсея. Очите и главата му се движат, следят нещо. Той като че ли вижда нещо от другата страна на поляната, някъде извън вратата близо до надлеза към магистралата. Навеждам се още по-близо.

— Ед, трябва да започнем да берем тези краставички.

Поглежда ме, но не ме вижда.

— Правилно, Джак, мислиш ли, че ще бъде добре да ги приберем утре?

Поглежда ме по-отблизо — още по-носов изговор, характерен за Уискънсин.

— Не забравяй, Ед, че утре трябва да помогнем на татко да почисти обора. Помни това.

— Да, прав си, Джак. Бях забравил.

— Но можем да започнем веднага щом приключим с обора — ще довършим с краставичките след доенето. Ще вземем назаем каруца и ще ги откараме в събота.

— Добра идея, Джак. Ще направим това.

Седи там, наведен напред, поклаща глава, усмихва се. Чакам, но това е всичко. Напразни са усилията ми да подновя този странен разговор. Когато се захлажда, прибирам татко в стаята и му оправям леглото така, че да му е удобно. Сестрата ми помага. Работим заедно, оправяме леглото едновременно от двете страни, подпъхваме завивките, слагаме ремъците на място. Информира ме, че се казва Алиша.

Казвам й, че моето име е като на татко. Разказвам й за живота в Париж, за това, че съм художник и че съм дошъл, защото мама е болна. Знам, всичко това не звучи реално — вече не ми звучи реално дори и на мен самия.

— Какво мислиш за работата си тук?

Тя прави гримаса, свива рамене, въздиша.

— Много е потискащо. Работила съм на подобни места в продължение на пет години. Човек винаги губи тук; никой не се чувства по-млад и по-добре…

Отива до края на леглото.

— Но когато човек е сам с малко дете, трябва да работи, а работа не се намира лесно. Освен това тук мога да си определям работните часове. Не е чак толкова лошо.

Поглежда часовника си; казва ми, че работният й ден е свършил. Другата сестра ще храни татко на вечеря. Питам я дали мога да я откарам. Поглежда ме.

— Много мило, но госпожа Кеслер — управителката, ще припадне, ако изляза с вас.

Кикоти се, гледа към пода, поклаща глава. Мисля, че не ме е разбрала.

— Искам само да прескоча до вкъщи да разбера как е майка и после ще се върна да помогна за вечерята на татко. Помислих си, че мога да те закарам донякъде.

Поглежда ме с наклонена настрана глава.

— Човече, ти наистина си много внимателен към твоите родители. Никой не идва да види тези хора тук. Има някои, за които знам, че не са били посещавани и дори не са получавали писма от години.

Обръща се, спира до вратата.

— Дори и да си негър, госпожа Кеслер пак ще направи сцена.

Когато се прибирам вкъщи, всичко е наред. Били се е отпуснал в стола на татко и двамата с мама гледат някакво шоу. Казвам му, че ще се върна веднага щом нахраня татко и тогава ще може да излезе — ако иска. Майка заявява, че е съвсем добре и няма нужда от гледачи през цялото време.

Връщам се и помагам на Били в разчистването. Той ми казва, че не знае още колко ще издържи. Майка ходи по петите му и го дразни с непрекъснати забележки за косата, за босите му крака и неизрязаните им нокти, младежките му пъпки, миризмата му, пърденето му.

Казва ми, че очаква приятел от Санта Крус и ме пита дали могат да се настанят в стаята към градината. Казвам му, че ще питам майка. Чувствам, че няма да е леко. Вероятно и неговият приятел ще се мотае наоколо с боси крака и брада и ще свири на китара същите двайсетина песни. Да не говорим как ще се отрази това на мама. Нещата се изплъзват от ръцете ми, чувствам, че губя сили.

* * *

На третия ден отивам да помогна за храненето на татко. Намирам го напрегнат. Устните му треперят, бърбори неразбираемо, очите му шарят наоколо.

Не мога да го накарам да яде. Трудно е да му отворим устата, а когато успеем, захапва лъжицата. Поведението му е точно такова, каквото беше, когато му дадох елавила.

Питам Алиша, дали му дават хапчетата за високото кръвно, или може би трябва да му се даде валиум, каквото и да е, само да го успокои… Тя отива за картоните му, връща се и ми ги показва. В тях няма нито дума за лекарствата, които трябва да му се дават. От болницата не са препратили нито сведения за медикаментозното му лечение, нито лекарствата му!

Излизам и казвам на директорката на дома да телефонира на болницата. Тичам до колата си — там има валиум, който току-що бях взел за майка; там е и апаратът ми за мерене на кръвното налягане — грабвам и него. Когато се връщам обратно, татко прави сериозни опити да отлети. Дърпа ремъците, опитва се да се изправи, пада обратно назад. Скърца със зъби и стене.

Успявам да поставя маншона на ръката му, помпя го. Налягането му е двеста и четирийсет на сто и двайсет. Алиша отива да повика медицинска сестра.

Тя мери кръвното му налягане и получава същите стойности. Настоявам и пред нея да му даде малко валиум или друго успокоително. Може да получи удар. Но тя се страхува да направи каквото и да било без лекарско предписание; решава да чака, докато пристигнат сведенията от болницата.

Втурвам се към телефона, успявам да преодолея всички бюрократични препятствия и стигна до Етридж. Свързах се сравнително бързо — изглежда, там вече се беше вдигнала тревога. Казвам му какво става.

— Твърде лошо, господин Тремънт. Веднага ще се справим с положението. Сведенията за лекарствата му са на път.

Негодникът продължава да бъде арогантен — продължава да се държи като голям лидер с велика мисия, когото само разни нищожества безпокоят!

— Това е вече прекалено, доктор Етридж! Никой не се грижи както трябва за баща ми! Какво значи това — всички се надявате да умре, за да си облекчите съвестта?

— Хайде, хайде, господин Тремънт, да не изпадаме в истерии.

— По дяволите, аз не съм истеричен; опитвам се само да спася баща си и не получавам голяма помощ от вас и персонала на болницата.

Това постига целта. Той губи търпение. Много студено ми напомня, че е доктор по медицина, положил Хипократовата клетва. Продължава в същия дух в продължение на около две минути. Прекъсвам го.

— Вижте какво, доктор Етридж, ще се успокоите ли скоро, за да напишете рецепта за баща ми? Докато вие ми обяснявате колко сте велик, той може би умира!

Последва тишина. Очаквах рязко прекъсване на разговора.

— Информирам ви, господин Тремънт, че вече не съм лекар на вашия баща. Ще определя друг лекуващ лекар.

Крещя в слушалката, преди той да е успял да затвори.

— Вие вече сте свободен, доктор Етридж! И не си правете труда да търсите друг лекар — аз сам ще си намеря! Предупреждавам ви официално, че ще направите по-добре да проверите дали полиците ви за лекарска професионална небрежност са платени, защото ще имате нужда от тях! Изпращането на тези сведения беше ваше задължение и сега се намирате в закононарушение, даващо право на иск!

Поставям слушалката на място. Госпожа Кеслер ме гледа втренчено със стиснати устни. Не желае неприятности. Иска да запази връзката си с Перпечуъл Хоспитъл. Това може да се прочете в очите й, в свитите й устни.

Казвам си: „Какво направи, глупако? Божичко! Нима това ще помогне?“

Отивам в стаята на татко, казвам на Алиша да не гледа и натиквам десетмилиграмова таблетка валиум в устата му. Той я дъвче, но я поглъща. Седя там, държа ръцете му и чакам. Постепенно се успокоява. Меря кръвното му кажи-речи на всеки пет минути. Кръвното му налягане пада бавно до сто и осемдесет на сто. Заспива и аз свалям маншона.

Целият съм вир-вода от напрежение и воня нетърпимо. Хич не ми се иска да оставя татко, но имам и други неща за вършене. Трябва да намеря друг лекуващ лекар в Перпечуъл, а ако се наложи — да потърся друга болница.

Връщам се вкъщи. Пристигнал е Том, приятелят на Били. Само той ми липсваше. Точно такъв е, какъвто очаквах, само че е евреин и е по-тих и спокоен. Има дори повече пъпки от сина ми и иска да стане психолог.

Майка не е на себе си. Къщата й не е приют за бездомници и т.н. Разбирам, че още с влизането Том е пуснал торбата си на пода до вратата и двамата с Били се прегърнали.

Дали Били не е хомо? Какво смятам? Човек никога не знае с тези хипита. При тях всичко е объркано. Едва я слушам.

Започвам от най-важното в момента. Говоря с двамата в задната стая. Подхвърлям им идеята да отидат на палатка в Топанга — там имаме около сто и шейсет декара собствена земя. Смятам, че там ще се чувстват по-добре. Били се безпокои, че оставам сам с майка. Уверявам го, че всичко ще бъде наред. Може би той ще идва от време на време, за да ме замести за един следобед или някоя вечер. Казвам му, че ако иска, може да вземе мотоциклета ми.

Том има палатка и спални чували в колата си. Иска ми се да мога да отида с тях.

Ползвам телефона в спалнята. Обаждам се на няколко приятели медици. Единият от тях е декан на факултета по медицина. Описвам му накратко случилото се и го питам дали познава някого в Перпечуъл Хоспитъл, когото да ми препоръча. Не познава никого. Все пак познава някаква жена в болницата Уодсуърт Дженеръл и ми предлага да й позвъня. Името й е доктор Смит: специалист по вътрешни болести и урология. Разрешава ми да използвам неговото име.

Обаждам се и на приятел в Цинцинати — неврохирург. Макс изслушва цялата история. Казва ми какви точно неврологични процедури трябва да се следват. Предлага ми да дойде на място, ако нещата се влошат.

Обаждам се на доктор Смит в Уодсуърт. Цитирам името на приятеля си от факултета по медицина и й представям накратко проблема. Тя е много отзивчива, обещава да запита колегите си за някой наистина добър в тази сфера и да ми позвъни след половин час.

Петнайсет минути отбивам словесните атаки на майка. Телефонът звъни, тя бързо вдига слушалката.

— Търси те жена, Джаки.

На телефона е доктор Смит. Открила е добър специалист в Перпечуъл на име доктор Адам Чад. Млад е, но всички горещо го препоръчвали. Благодаря й и й обещавам да изразя писмено високата си оценка за нейната отзивчивост пред Йенс. Затварям телефона, поемам дълбоко дъх и телефонирам на Перпечуъл. Питам за доктор Чад. Секретарката му отговаря, че той ще ми позвъни по-късно.

След това информирам майка, че Етридж вече не е лекуващ лекар на татко.

— Но, Джаки, татко ти ще получи припадък. Знаеш колко харесва доктор Етридж. Той е личният доктор на баща ти повече от петнайсет години.

Човек никога не знае как майка ще реагира на дадено съобщение. Обяснявам й какво се е случило в дома. Казвам й, че татко не получава нужното лечение. Признавам, че току-що съм говорил с приятели медици и те са ме насочили към добър лекар.

Тя иска да знае как е реагирал Етридж. Казах за обвинението си, че просто оставя татко да умре, без да се опита да направи нещо за него. Това й звучи убедително и сега е на моя страна. Телефонът звъни.

На телефона е доктор Чад. Представям се и обяснявам, че баща ми е пациент на един от оздравителните домове на Перпечуъл. Споменавам, че ми е препоръчан от доктор Смит. Питам го дали ще включи и татко към пациентите си.

Пита ме кой е лекуващият му лекар сега. Казвам, че го е оперирал доктор Сантана, но от петнайсет години е пациент на доктор Етридж. Вече съм говорил с доктор Етридж и имам съгласието му за смяната на лекуващия лекар.

Чад не се ангажира в момента, но казва, че ще прегледа медицинските данни, събрани за татко, и ще говори с доктор Етридж. Това е достатъчно за мен. Етридж ще има да се вайка и да дрънка глупости, но ще иска да се освободи от случая.

* * *

Сядам пред пишещата машина в средната спалня. Вкъщи имаме електрическа и ми е нужно време, докато започна да удрям буквите на старата, висока „Ъндърууд“ с по-голяма сила. Най-добре мисля: първо, когато използвам метла с дълга дръжка; второ, когато съм с четка за рисуване в ръка; и трето, когато съм седнал пред пишещата машина.

Опитвам се да събера всичко, станало с татко, както и това, което съм забелязал. Преписвам го още веднъж, за да го свържа логически. Побира се на десет страници, изписани от едната страна. Самият факт, че съм го извадил извън себе си и го гледам напечатано, е истинско облекчение за мен.

Телефонирам на приятел от студентските години. Сега той практикува частно в Санта Моника. Уреждам си среща с него.

Мисля дали да се обадя на Джоан, решавам да не го правя. Още не съм готов да изслушам или приема какъвто и да е спокоен съвет или логично обяснение на нещата.

На следващия ден отивам на среща със Скоти, мой приятел адвокат, бивш състудент по изкуствата. Той е по-затлъстял и по-посивял от мен, изглежда остарял. Предполагам, че и аз му изглеждам стар — един плешив Арчи Бънкър. Времето е жестоко. Майка много често казва, че „третата възраст не е за пъзльовци“; нито пък средната, ще добавя аз. Нито една от човешките възрасти не е за малодушници…

Скоти преглежда написаното от мен. Задава някои въпроси, взема си бележки. Поглежда ме изпитателно нагоре, когато свършва, тупва листата върху бюрото си.

— Изглежда ми като дело за лекарска небрежност, Джак — но аз не съм експерт. Перпечуъл е голяма болница, има няколко много добри адвокати. Освен това те контролират медицинските данни; лекарите ще лъжат, за да се защитят. Проблемът е вътрешен, ще се сплотят като юмрук срещу теб, нито един от тях няма да свидетелства срещу другия.

С чувството съм, че ме отпраща, но той продължава.

— Независимо от това изглеждат уязвими.

Поглежда ме със студения втренчен поглед на адвокат и с усмивка, която те кара да мислиш за острие на бръснач. Господи, в какво само може се превърне дори един бивш специализант по изкуствата!

— Виж какво, Джак, двама от най-добрите адвокати по дела за лекарска небрежност в страната действат тук, в Санта Моника. Те са съпрузи и са завършили право и медицина. Никога не губят дела. Ако поемат твоя случай, ще спечелиш.

Това ми харесва повече; настроен съм да се боря.

— Как мога да се свържа с тези хора?

Скоти телефонира веднага и ми уреди среща. Благодаря му. Отказва заплащане.

— Запази си парите за „Найт & Найт“, Джак; ще имаш нужда от тях.

Офисите на „Найт & Найт“ се намират на „Уилшър“ в луксозна сграда с тъмнокафяви стъкла и представляват просторен апартамент. Съпровождат ме край редица секретарки; стъпвам по дебели килими, покрай облицовани с махагон стени, по които висят графики.

Натикани зад огромни бюра, покрити отгоре с черна обработена кожа, й двамата изглеждаха като реклама на дрехи за разходка с яхта.

Стискаме ръце и аз им давам написаното за случая с татко. Тя седи, а той е прав зад нея и чете през рамото й. Двамата са типични представители на калифорнийското висше общество. Мисълта да ми бъдат врагове ме ужасява. Способни са да съсипят всекиго; изглеждат невъзмутими и уверени в себе си.

Тя свършва първа и ме поглежда с проницателните си сини очи, открояващи се на загорялото й лице.

— Какво всъщност искате, господин Тремънт?

Не мога да си представя по-тъп въпрос на света. В следващия момент обаче разбирам, че това е въпросът, а аз не съм го обмислил; бях твърде бесен, за да мисля. Реагирам и отговарям бавно.

— Да. Първо, искам баща ми да остане в болницата, за да получи грижите и лечението, от които има нужда.

Тя се вторачва в мен, спокойна като ловец в засада. Сега и съпругът й вдига очи към мен. Споглеждат се. Той поема инициативата.

— Тук има достатъчно материал за завеждане на дело, но то ще бъде дълго и тежко. Осем пъти сме имали съдебен спор с Перпечуъл, спечелили сме и осемте дела: първите три — в съда, останалите пет — чрез споразумения. Във вашия случай вероятно ще предпочетат споразумение — до голяма степен благодарение на нашата репутация.

Жена му го поглежда; двамата си разменят усмивка; партньори на бридж с всички козове в тях. Тя отново поема нещата в ръце. Пред мен се играе една от игрите на „четене на мисли“ на партньора, при които само с поглед се съобщава номера на социалната ти осигуровка и колко пари имаш в левия джоб на панталоните си.

— Можем да ви уверим, че ще осигурим добро гледане на баща ви; ще бъдете в състояние да поискате и получите необходимото лечение. Това ли е желанието ви?

Бързо отписвам споразумение за половин милион долара; то ще поквари майка ми, мен и потомците ни поколения напред. А и не бих могъл да го приема с чиста съвест и да живея спокойно след това; хората от Перпечуъл постъпиха зле с баща ни, но не заслужават това. Чувам се да казвам:

— Това е всичко, което искам.

Тя протяга ръка и измъква картичка. Подписва я със загорялата си ръка с добре очертани вени, по която има червеникавокафяви петна; носи сребърен пръстен с изумруд, достоен за Полет Годар. Той поема писалката от нея — един едва доловим акт на интимност. Също подписва. Тя ми я подава над бюрото си.

— Предайте я на доктор Бенсън, административния директор на Перпечуъл. Кажете му, че сте ни наели във връзка с дело за лекарска небрежност; покажете му документа, който сте написали — точно така, както е. Освен това направете списък на всички видове лечения и консултации, които желаете за вашия баща, и го изпратете препоръчано на лекуващия го лекар в болницата.

По време на тази реч съпругът се беше измъкнал иззад бюрото и сега крачеше нетърпеливо около мен. С труд се въздържам да не го следя с очи; знам, че няма да извади лугер със заглушител и да го нагоди в извивката на лакътя си, готов за стрелба, но непрекъснато го виждам точно в тази роля и в тази поза. Истината е, че сигурно бърза за кортовете в Мазерати; тенис, разбира се. Изстрелва кратък, резервиран поклон в моя посока.

— Сигурни сме, че тази картичка ще ви осигури всичко, от което имате нужда, господин Тремънт.

Вземам картичката. Тя се изправя. Това е. Отпращат ме. Моят въпрос за тях е приключен.

— Благодаря много, че ми отделихте от времето си. Благодарен съм и за разбирането, с което се отнесохте към проблема ми. Какво ви дължа за услугите?

Тя нахлузва върху раменете си ръчно оплетен ирландски пуловер.

— Секретарката ще изготви сметката. Моля, обадете се, ако решите да започнете дело. Ще дадете ли на секретарката до вратата изложението си, за да направи две ксерокопия за нашия архив?

— Довиждане, господин Тремънт. Не мисля, че ще имате повече нужда от нас.

Съпровождат ме до вратата, усмихват ми се, преди да изчезнат зад нея: с празни ръце, без платна, без ракети, без стикове за голф, без лугер.

Секретарката прави двете ксерокопия и ме осведомява, че сметката ще ми бъде изпратена в края на месеца. Оказва се, че трябва да платя сто долара за тази малка карта, сто долара добре похарчени за асо пики, което мога да скрия в ръката си, карта, която мога да натикам в задника на Етридж.

Отивам си вкъщи и се опитвам да обясня нещата на майка. Страхува се, че Перпечуъл ще затвори завинаги вратите за тях.

— Джаки, те нямат причина да ни държат. Профсъюзите плащат по-голяма част от застраховката, ние плащаме само двайсет и три долара на месец.

Опитвам се да й обясня, че не могат да ги лишат от правото им да ползват услугите на болницата само защото настояваме да се грижат за тях добре. Всъщност това няма никакво значение. Със застраховка „Медикеър“ нуждите им от медицинско обслужване ще бъдат посрещани при всички случаи. Слушам я безспир да повтаря едно и също. Точно когато решавам, че вече се е изчерпала и изтощила, тя започва отново.

Другата характерна особеност на бедните е, че обикновено се раздават наляво и надясно много символични удари и още повече заплахи по адрес на босовете — обаче само в уютната сигурност на семейната среда; когато стане въпрос за фактическо противопоставяне на някой „бос“, беднякът увяхва като напикано мушкато. Животът така ги е оскотил, така ги е натиснал и травматизирал, че те изпадат в луда паника при първия сигнал за битка. Страхът да не би да загубят и тази минимална сигурност, която са постигнали с адски мъки и за която се държат със зъби и нокти, ги вцепенява напълно — лишава ги от каквато и да било инициативност и способност за действие…

Отивам да храня татко. Засега задържам стодоларовата карта. Оставям Етридж да се пържи на тих огън, а аз се занимавам с баща си.

Решавам да го нарисувам. По този начин ще правя нещо, докато седя с него. Ще го нарисувам вън, на поляната с цветя. Госпожа Кеслер или който и да било друг едва ли ще имат нещо против. Освен това така ще докажа на Алиша, че наистина съм художник от Париж, Франция.

Когато пристигам, тя вече го храни. Медицинските сведения и лекарствата са пристигнали.

— Човече, ти наистина го направи. Всемогъщи Боже, госпожа Кеслер беше побесняла! Виж какво, Джак, баща ти се чувства добре тук. Не обърквай нещата!

Поемам храненето. Тя има и други пациенти, а и знае, че мога да върша това.

Татко е в много по-добра форма. Все още не може да концентрира вниманието си, но поне не се опитва да потегли в нечия посока. Следи ме — или поне ръцете ми, докато му давам храна с лъжицата. Правя го по същия начин като Алиша: както се храни бебе — лъжица грах, следва шоколадов пудинг, после месо, следва глътка мляко. Постоянната смяна на храна като че ли дава по-добър резултат. Успявам да го нахраня за по-малко от час. Меря му кръвното налягане: все още е високо.

Слагам му тънък пуловер под халата и го премествам в инвалидния стол. Връзвам го с колана на халата и го извеждам навън. Оставил съм си кутията с боите и четките до вратата към градината. Настанявам се, като не изпускам татко от очи. Ще направя само главата, леко извърната. Започвам да го рисувам и забелязвам колко се е променил. Като че ли преживяното е изтрито от лицето му така, както един актьор изтрива грима си. Изглежда много по-млад, не така измъчен. Това не е моят баща. Искам да го нарисувам такъв, какъвто си го представям и го чувствам.

Започвам подготовката, когато татко промърморва нещо неясно, после проговорва. Приближавам се до него, за да чувам. Обръща се към мен — сега вече говори съвсем ясно.

— Ед, какво ще правим?

Отново съм Ед.

— Не знам. А ти какво мислиш, че трябва да направим, Джак?

— Не мога да понеса мисълта, че ще загубим старата ферма. Това е родният ми дом, не искам да живея в Маната и да ходя на градско училище. Знам, че това хич няма да ми хареса.

Изкачвам.

— Да, Джак, така е.

Озъртам се крадешком, за да се уверя, че никой не ни чува. Наблизо няма никой.

— Какво стана, Ед? Татко винаги е работил толкова много. Излиза на полето преди изгрев и работи до тъмно дори и през зимата.

— Така е, Джак.

Татко се втренчва в мен, сякаш се опитва да види истината за онези далечни дни през мъглявината на времето.

— Къде е сбъркал, Ед? Защо сега трябва да продава на чичо Бил? Не мога да разбера.

Връща се към нещо, за което почти нищо не знам. Дядо ми продава фермата си и отваря магазин в Маната, но на мене винаги се казваше, че се е преместил в града, за да могат момичетата да учат в гимназията там. Не съм знаел, че е продал фермата на брат си. Кимам усърдно, надявайки се той да продължи. Едва чувам последните изречения, произнесени почти шепнешком: гласът му заглъхва като радиостанция.

— Никога няма да разбера това, Ед. Татко е добър фермер, той не иска да отваря магазин. Никога няма да стане добър търговец.

И с това се приключва. Татко седи, вторачен в скута си, ръцете му са обърнати с дланите нагоре. Изчаквам една-две минути, после се връщам към рисунката си. Татко изглежда така, като че ли ще се разплаче. Продължавам да работя. Завършвам ескиза и започвам импасто. Искам да успея да завърша цялата картина с едно позиране.

Почти съм приключил със смесването на боите, осигурявам малко светлина в пенумбра, когато излиза Алиша. Тя е в градските си дрехи, отива си, работният й ден е приключил. Спира се и поглежда над рамото ми.

— Ти наистина си го хванал, господин Тремънт. Художник си, не си измисляш! Никога досега не съм познавала истински художник!

Спирам, дръпвам се назад и поглеждам нагоре. Слънцето е ниско зад нея, виждам светлина между краката й през найлоновата рокля. Не носи комбинезон. Забелязва погледа ми и кръстосва крака, както стои права зад мен.

— Искаш да ме нарисуваш?

Смее се и слага ръка зад главата си.

— Мога да стана чудесен модел, нали? Едва ли срещаш често момичета с моя тен и с едно зелено око.

Тя наистина е великолепна в светлината на залязващото слънце.

— Бих те нарисувал с удоволствие, Алиша, но какво ще каже госпожа Кеслер?

Ретуширам леко носа на татко.

— Не тука, о, не! Старата госпожа ще изпадне в истерия. Ще трябва да дойдеш у дома. За малката Джесика ще бъде удоволствие да гледа как истински художник рисува майка й.

Смее се отново, но остава с кръстосани крака.

Прибавям малко охра на фона над главата на татко. Прекалено съм възбуден, за да се съсредоточа върху лицето. Поглеждам го. Няма представа какво става: самият аз не знам. Тя сигурно ме взема за страхотен мухльо.

— Е, добре; не дръж баща си тук твърде дълго. Захладнява.

Вдигам глава и й се усмихвам — тя стои там, на фона на залеза.

— Ще го прибера скоро, Алиша. Желая ти приятна вечер. Ще се видим утре.

Тя ме поглежда: зеленото й око сякаш ме пронизва.

— Правилно.

Тръгва и отново ме поглежда. Смее се.

— До утре.

Гледам я как се отдалечава; движи се грациозно дори и с ниски обувки. Не откъсвам поглед от нея, докато завива към паркинга.

Завършвам картината си след половин час. В нея има нещо толкова тъжно, безвъзвратно отминало. Определено няма да я покажа на мама. А е добра, дори твърде добра…

* * *

През следващата седмица ходя по два пъти на ден в дома да храня татко. Майка се чувства сравнително добре, но е влудила Джоан с изискванията за болногледачката. Започва да изглежда безнадеждно, след като говори с дванайсет и майка обърна палци надолу за всяка една от тях.

Майка се опитва отново да върши всичко сама у дома, а аз се стремя да я възпирам и това отнема по-голяма част от времето ми. Един ден се връщам и я заварвам да плеви задния двор. Заявява, че не може да гледа цветята на татко, задушени от плевели. Освен това тя плеви седнала, и то само лесните плевели. Какво може да направи или да каже човек? След този случай, между две хранения на татко, се налага да се заема и с плевенето.

Не знам дали госпожа Кеслер надуши лекия флирт между мен и Алиша, или причината е в графика, но тя е преместена във вечерна смяна. Може би така е по-добре. Нейната жизненост и радост от живота ми действаха по един недвусмислен начин. Един ден тя ми разказа, че е била отгледана само от майка си — също както малката Джесика живее без баща. Има нещо около жените, които живеят без мъж, което силно ме привлича.

Питам се до каква ли степен съм повлиял на Марти в отношенията й към мъжете. Опитвал съм се да не й се бъркам в живота, но човек никога не знае.

Събота вечер е. Отивам на вечеря у Санди и Пат Мок — мои дългогодишни приятели. Били остава при майка. Решавам да се отбия и да видя как е татко; убеждавам се, че спирам точно за това. Вече го бях хранил в шест часа.

Когато влизам в стаята му, виждам, че състоянието му се е влошило. Татко изглежда мъртъв, ако се изключи високо, дълбоко, предсмъртно хъркане. Чувал съм го сам няколко пъти и то преди повече от трийсет години, но това не се забравя. Той е блед, зеленикавобял и лицето му е покрито с пот. Бързо изскачам от стаята и виждам Алиша — върви срещу мен, усмихва ми се.

— Алиша, би ли проверила татко? Състоянието му е критично!

Търся госпожа Кеслер, но не я намирам. Старшата сестра е в другото крило, раздава лекарства. Втурвам се при нея.

— Моля ви, сестра, елате с мен; баща ми може би умира!

Тя е дебела и поне шейсетгодишна. Затътря се след мен по коридора.

Когато влизам в стаята, Алиша разтрива китките на татко. Сестрата му мери пулса на едната ръка, аз — на другата; той е слаб и неравен. Мери му кръвното налягане. Стрелката не помръдва над петдесет. Поглежда ме.

— Алиша, телефонирай в болницата. Да изпратят веднага линейка!

Обръща се към мен.

— Умеете ли да давате първа помощ?

Кимам утвърдително. Мисля за вечерта, когато учех татко да го прави, неговата гнусливост и нежелание да прави изкуствено дишане уста в уста. Питам се защо тук, в оздравителния дом, няма реанимация.

— С изкуствени челюсти ли е?

Клатя отрицателно глава. Вече съм в шок.

Сега не можем да напипаме никакъв пулс. Тя хваща татко за краката и го издърпва към края на леглото. Накланям главата му назад и започвам дишане уста в уста. В същото време започвам и сърдечен масаж. Държа носа на татко и вкарвам с все сила въздух в него, две вдишвания на всеки единайсет секунди. После спирам дишането и се концентрирам върху масажа. Натискам около шейсет пъти в минута. После се връщам обратно към дишането.

Влиза Алиша и съобщава, че линейката е на път. Сестрата й нарежда да масажира краката на татко. Те вече са на петна и посинели.

Сещам се за аутопсията, нарисувана от Рембранд в Амстердам… или Ватикана? Опитвам се да не мисля за това, което върша. Алиша идва до мен и прави сърдечен масаж, а аз се концентрирам върху дишането. Сестрата непрекъснато мери кръвното налягане и често проверява зениците на татко. Казва, че приближаваме до осемдесет на петдесет; състоянието му като че ли се подобрява.

Питам се докога ще издържа. Облечен съм в костюм и риза с вратовръзка. Целият съм вир-вода. Започва да ми се вие свят. Опитвам се да мисля за нещо друго освен за това кога, по дяволите, най-сетне ще дойде тази линейка.

Продължавам с дишането уста в уста; устните на татко са хлъзгави от лигите му. Сестрата казва, че кръвното му налягане е стигнало до деветдесет на шейсет. Поглеждам я за секунда; самата тя е пред сърдечен пристъп. Все пак ние успяваме да поддържаме живота в него.

Сега влагата около устата на татко засъхва; устните му са сухи, както и моите. Между дишането уста в уста правя няколко дълбоки вдишвания за себе си. Дори и чорапите ми са мокри от пот; пред очите ми играят черни точици. Продължаваме отчаяно; все още никой не идва. Събота вечер е и персоналът е намален до минимум.

Чуваме сирената на линейката двайсет минути от началото на усилията ни да задържим татко жив. Тя спира до задната врата. Алиша изтичва навън и се втурва обратно с обслужващия линейката. Сестрата му казва да донесе кислороден апарат. Междувременно се е здрачило и стаята е потънала в синкав сумрак.

Той се връща тичешком с кислороден апарат в ръце. С него са още двама души. Повдигат главата на татко и слагат маската на лицето му. Пускат кислорода и татко продължава да диша вече самостоятелно. Разгъват черна кожена носилка — повдигат татко върху нея; аз продължавам да правя сърдечен масаж. После ме сменя един от персонала на линейката. Помагам при тикането на носилката по коридора и вкарването й в линейката. Връщам се в стаята за палтото си, което бях пуснал на пода.

Мокър съм от пот. Сестрата си е заминала и в стаята е само Алиша. Тя ми подава палтото, после се сгушва в мен. Повдига глава и ние се целуваме — дълбока, жадна целувка. Устните ми са безчувствени и сухи; не мога да почувствам нищо.

— Надявам се някой да ме обича така, както ти обичаш баща си.

Намятам сакото си. Потната риза прилепва към тялото ми.

— Той е чудесен човек, Алиша. Заслужава да го обичат. Ти също, Алиша.

— Ела да ми кажеш как е. Ще дойдеш ли, Джак?

Кимам. Знам, че няма да отида. Умът ми е някъде другаде, разкъсан между тази линейка и Париж.

Обръщам се и хуквам по коридора. Скачам в линейката и се понасяме към болницата. Сирената вие, светлината й се върти. Отново правя сърдечния масаж, докато обслужващият линейката нагласява кислородния апарат и подготвя интравенозно вливане на нещо, което ми прилича на прост солен разтвор. Когато закрепва иглата и пуска разтвора във вената на татко, отново ме сменя. Челото му е покрито с пот. Шофьорът ми дава знак и аз се прехвърлям на мястото до него.

— Как да стигна от тук до Перпечуъл? Заблудил съм се.

Поглеждам през прозореца и установявам, че не сме на магистралата! Намираме се на булевард „Вашингтон“, твърде далеч от болницата. Ориентирам го. Той ми казва, че не са редовна линейка на Перпечуъл; онези били на спешни повиквания. Твърде съм изплашен, твърде уморен, твърде вбесен, за да коментирам. Поглеждам часовника си, докато чакаме на червено: движим се бързо. Но ако бяхме поели по магистралата, сега вече щяхме да сме в болницата.

Когато пристигаме, виждам, че са готови да ни приемат. Пренасят татко в едно от помещенията за спешни случаи с доктор и две сестри; те издърпват завесите около леглото му. Казват ми да чакам навън, в чакалнята. Професионалистите са поели случая; подчинявам се. Опънат съм като струна.

Непрекъснато се питам дали татко изобщо ще дойде в съзнание. Сигурен съм, че не може да живее дълго след тази криза. Питам се още до каква ли степен е увреден мозъкът му; не знам колко дълго е лежал в леглото си, преди да го намеря.

Половин час по-късно докторът излиза. Поканва ме в малка стая. Решавам, че ще ми съобщи за смъртта на татко. Подготвен съм. Винаги идва моментът, в който човек е готов да се предаде.

— Как е той, докторе?

Класическият въпрос, тъпият въпрос.

— Състоянието му е критично, но все още е жив. Можете ли да ми кажете точно какво се случи?

Информирам го за подробностите, но всъщност и аз не знам какво точно се е случило. Лекарят е млад, вероятно на специализация тук; взема си бележки, докато говоря. Пред него са картоните и диаграмите на татко. Лесно ми е да си представя, че дежурство в „Бърза помощ“ в събота вечер не е желано от лекарите и едва ли се поема от специалисти.

Докато преповтарям случилото се, усещам, че отново започвам да се влудявам. Повтарям вбесен за не знам кой път, че баща ми не може да живее извън болница, и го информирам, че вече съм заявил това на доктор Етридж, но той се е отнесъл с безразличие. Впускам се в гневно оплакване за загубата на време поради грешката на шофьора на линейката. Лекарят непрекъснато си води записки, после вдига глава, поглежда ме.

— Не се разстройвайте допълнително, доктор Тремънт, вие и без това сте пренапрегнат.

Трудно ми е да се контролирам, изчерпан съм напълно. И точно в този момент си спомням за семейство Мок. Поглеждам часовника си и установявам, че съм закъснял с цял час. Питам лекаря за телефон. Осведомява ме, че има в чакалнята.

Обаждам се на Пат и Санди и им казвам за случилото се. Те проявяват истинско съчувствие, а аз имам крещяща нужда от протегната приятелска ръка. Започвам да осъзнавам какво фактически е станало. До този момент бях твърде зает да се боря, нямах време да мисля.

Обаждам се на Джоан. Съобщавам й нещата толкова внимателно, колкото мога. Мълчи известно време. Когато започва да говори, разбирам, че плаче.

— Двамата с Марио ще дойдем в болницата, чакай ни. Още не се обаждай на майка.

Връщам слушалката на мястото, но не ми се иска да изляза от телефонната кабина. Ограниченото й пространство е единственото нещо на света, с което имам сили да се справя в този момент.

Най-сетне излизам и сядам в чакалнята. Не знам какво да чакам — да, Джоан. Отново се появява младият лекар. Изглежда уморен, но не така мрачен. Мога да се закълна, че му е порасла половиндневна брада само докато проведох двата телефонни разговора. За нищо на света не искам да съм лекар. Той не сяда, така че и аз оставам прав.

— Господин Тремънт, засега баща ви е вън от опасност. Ще трябва да направим повече изследвания, за да поставим диагноза. Премествам го в интензивното. А вие се приберете вкъщи; тук с нищо повече не можете да помогнете.

Оглежда ме внимателно. Сигурно изглеждам адски зле; поне това разчитам в очите му.

— Дойдохте тук с линейката, нали? Искате ли да ви повикаме такси?

Клатя отрицателно глава.

— Обадих се на сестра ми. Ще дойде всеки момент. Тя ще се погрижи за мен.

Гледа ме втренчено още няколко секунди.

— Добре тогава, почивайте си тук и ако се почувствате зле, обадете се на някоя от сестрите. Не се безпокойте за баща си, сега той е добре. Доктор Чад ще ви се обади сутринта.

Джоан и Марио пристигат петнайсет минути по-късно. Тя сяда до мен. Очите й са зачервени от плач. Марио играе ролята на невъзмутимия мъж, но диша тежко, а кожата му под брадата има синкав оттенък. Отново разказвам всичко.

Джоан иска да види татко. Знам защо; страхува се, че той ще умре, преди да го е видяла за последен път. Тя упорства пред сестрата, която накрая отстъпва и вика лекаря. Той се обажда в интензивното и обяснява положението.

— Можете да се качите за няколко минути, но той е в безсъзнание и няма да разбере, че сте при него.

„Исусе — стена наум, — вие нищо не знаете, докторе. Той нямаше да разбере, че сме при него, дори и да беше в съзнание.“

Отиваме в интензивното. Не се чува музиката на Музак. Може би дават почивката на уредбата през двата почивни дни на седмицата. Може би пускат тази музика само в часовете, разрешени за посещения. Интензивното отделение обаче е същото: малки помещения, отворени към голям център с монитори.

Посрещат ни миризмата, потискащата тишина, блясъкът на апаратурите. Завесите пред стаята на татко са дръпнати и ние едва виждаме очертанията му в тъмнината. Спокоен е, сякаш е мъртъв, но диша нормално. Все още е на система, катетърът отново е поставен, към носа му е прикрепена тръбичка за кислород. Изглежда като един от мъжете в капсула във филма „2001 година“. Няма вид на човек, който е още на този свят. Толкова е измършавял, че бузите му са хлътнали. Като мумия е: жълтеникав, балсамиран край бреговете на Нил.

Джоан отива до леглото и го целува по челото, прокарва гальовно ръка по главата му. Когато го целувам и го галя, усещам, че кожата му е суха като пергамент, копринено гладка. Джоан плаче, после се обръща и се вкопчва в мен. Обгръщам я с ръце, притискам я към себе си; тя се разтърсва от ридания. Те освобождават нещо в мен и аз не мога да се сдържа. Гледам над главата й и плача.

Сестрата идва. Извежда ни навън и ние бавно минаваме под ярките светлини, заобиколени от черни лица в бели униформи. Джоан все още се държи за ръката ми.

Когато стигаме до фоайето, казва, че иска да отиде до тоалетната. Аз също влизам в мъжката тоалетна. В огледалото изглеждам като изрязана фигура от хартия, като че ли около главата ми има някакво празно пространство, в което тя някак не приляга, сякаш съм част от лошо направен фотомонтаж. Стоя там, вторачен в собствения си образ, и топлата вода тече над ръцете ми. Все още съм облян в пот.

* * *

Марио ни откарва вкъщи. Докато стигнем, и двамата сме възстановили горе-долу контрола над себе си. Джоан иска тя да каже на мама. Боря се с желанието да бъда при татко, дори и да знам, че нищо повече не съм в състояние да направя за него.

Отивам направо в стаята на мама и вземам една от нейните десетмилиграмови таблетки валиум. Съсипан съм. Надявам се, че Джоан е добре.

Отивам в банята, събличам се и пълня ваната с гореща вода — толкова гореща, колкото мога да понеса.

Страх ме е да изляза и да отида във всекидневната при мама. Още не съм готов да се изправя лице в лице с нея.

Но докато се измъкна от ваната, валиумът започва да действа, горещата вода — също, и сега съм напълно отпуснат. Когато се присъединявам към тях във всекидневната, съм напълно спокоен. Марио е в люлеещия се стол, скръстил ръце над корема си, опитва се да изглежда спокоен. Сестра ми хапе устни, мъчи се да не избухне отново в ридания. Мама плаче. Казвам на Джоан и Марио да се приберат у тях; вече съм в състояние да поема нещата. Джоан веднага се съгласява. Тя ще плаче през целия път по магистралите за Сан Диего и Вентура. Радвам се, че съпругът й е с нея.

Не знам дали някой може да повярва, но майка ми е убедена, че татко умира, защото сме се отказали от доктор Етридж! Чудя се дали е заявила това на Джоан. Боря се с изкушението да се затворя в спалнята към градината и да се опитам да не мисля за нищо.

Вместо това отново преповтарям всичко. Обяснявам и изреждам подробно нещата, които не извършиха по отношение на татко, подчертавам факта, че Етридж беше този, който настоя да го изпишат. Сякаш говоря на стена. Захванала се е с нещо, за което може да хвърля обвинения, и аз съм жертвата: къса живо месо и няма намерение да разхлаби китката си.

Осведомявам я, че не са направени задължителните изследвания, за които ми каза Макс от Цинцинати. Опитвам се да я убедя да приеме Макс с нужното уважение като специалист и главен невролог в университетска болница, но за нея той е само още един от моите приятели — всички до един хипита и шарлатани. Нищо не може да се направи. Гледам я: седи, плаче… и плющи с камшик.

Спомням си нещо. Когато бях дете, леля ми Хелън умря от перитонит след операция на апендикса. Съпругът на леля Хелън, Чарли, и баща й, дядо ми, бяха против тази операция, но майка ми се наложи. На погребението дядо ми се обърна към нея:

— Ти си виновна, Бес. Ако не я беше накарала да се съгласи на тази проклета операция, днес щеше да бъде жива.

И това доведе майка ми до втора нервна криза.

Поглеждам я и казвам спокойно:

— Ти си виновна, Бес. Ако не беше уговорила Хелън да се съгласи на онази проклета операция, сега щеше да бъде жива!

Ставам бавно и отивам в градината. Знам, че постъпвам подло, но се чувствам отлично, след като отвърнах на удара. По средата на пътя се обръщам, за да се върна и да се извиня, но не го правя. Отивам към стаята си и се заключвам в нея.

Изтягам се на това легло, което наподобява огромна възглавница, обгърнат от миризмата на мръсните крака на Били. По дяволите, как миризмата на краката му прониква във възглавницата под главата му? Може би спи с крака върху възглавницата. Може би се опитва да си вкара малко кръв в мозъка. Може би баща ми не умира в момента…

Ако татко преживее тази нощ, ще му бъдат направени всички неврологични изследвания. Ще разполага с всички медицински грижи, от които се нуждае. Най-сетне започвам да се унасям. Последната мисъл, която преминава през главата ми, преди да потъна в забравата на съня, е за майка ми.

Установявам, че няма да страдам, ако утре сутринта я намеря мъртва на пода във всекидневната. Гадна мисъл е, но ми минава през главата.

Глава 13

Още с излизането ни от Канзас сити стават две неща. Първото е, че се движим сред приятни хълмчета, не планини, дори не и хълмиста местност като Морван — във всеки случай не е скучна и еднообразна. А второто — всичко наоколо е зелено и свежо.

Когато обаче спираме да заредим и излизам от колата, ме обгръща толкова гъст, горещ и тежък въздух, че едва си поемам дъх. Бързам да се върна обратно — сред консервирания въздух на климатичната инсталация. Навън всичко изглежда много хубаво, но ако го гледаш през тъмни очила и сред приятно хладния въздух на кола с климатик. Сега вече чувствам предимството на тази огромна луксозна кола.

Пресичаме Мисури в посока Сейнт Луис. Аз шофирам. Татко изважда бележник и започва драска нещо в него. Предполагам, че пресмята колко сме похарчили досега за бензин, мотели и храна. Хващам се на бас, че му предстои неприятна изненада: първа класа със самолет щеше да ни излезе по-евтино.

Изминаваме около петдесет километра, когато татко прочиства гърло.

— Слушай това, Били, и ми кажи какво ти е мнението. Заглавието е „Божия шега“.

Живееше си сам Адам в ранчото си „Рая“

— живот, живееше: по дял ден спрягаше

само няколко глагола: мисля, спя, храня се, играя!…

Един прекрасен ден, когато

цветенца късаше в райската градина,

появи се Господ Бог на молитва

да го учи — или, по-точно казано, на дяволия!

Откъде да знае простодушният Адам,

че Господ Бог си правеше шега —

във този ден чудесен създаваше греха?

Не беше бедничкият сигурен

какво да каже отначало…

„Моли се — Господ каза. — Моли се от душа.

Моли се за пари, за власт. Моли се за жена.“

„Какво е това, Боже? —

зачеса се наивно и учудено Адам по своето чело. —

Нов чуден плод? Или нещо меко за моето легло?“

„Позна“ — каза Господ Бог, захилен до уши,

защото знаеше добре как нещастният Адам

отсега нататък ще започне да греши…

Събуди се Адам рано сутринта

с болка и странен шев от лявата страна;

сгушена до него, хубава блондинка му каза:

„Ева се наричам и съм твойта сладичка жена!“

Две закръглени подутини отпред и дупка

имаше си тя и точно знаеше — без грешка!

— как може един мъж да остави без душа!

Грабна бедният Адам мотика, ранчото си загради.

С картофи, царевица и памук нивята в него подреди.

Ева отгледа Каин, а Каин най-жестоко Авел уби.

Превиваше се на небето Господ Бог от смях

на своите собствени шеги!

Смеем се от сърце. Страшно се гордее с това откачено стихотворение; препрочита го, коригира го, смее се на себе си. Кой знае — може би цялата онази гадост с баба и дядо да се е оказала непосилна за него. Може би ще доставя на майка един щур човек, жив труп…

От време на време минаваме край големи реклами на пещери близо до магистралата. Едната се нарича Мерамек, а другата — Онондага. Татко иска да разгледаме поне едната, но не може да реши коя. Трябва да се отклоним почти осемдесет километра, но въпреки това отиваме.

Когато му влезе в главата някоя фикс идея като тази, нищо не е в състояние да го спре; Брайс и Цион отново. Неизвестно защо избира Онондага. Сигурен съм, че изборът му е погрешен. Но няма значение. Ще разглеждаме пещерата, и това е.

Носим се през хълмиста област; той следи пътя по картите. Движим се по малки, тесни пътища и най-сетне стигаме до място, оформено по подобие на националните ни паркове.

Минахме покрай скали с неправилна форма, циментирани една в друга, а по тях висяха на вериги грубо изрязани реклами, изписани с прогорени букви, нагърчени като червей за стръв. Околността беше подчертано гориста. Всички реклами бяха със стрелки, които сочеха към Онондага.

Накрая се оказа обаче, че това изобщо не е национален парк, а нещо като частна инициатива. Някой купува тези пещери и разработва туристическа атракция. Решават, че хората пощуряват, докато пресичат страната по правата като опънат конец магистрала само с пакетчета печени фъстъци за спасяване от монотонността на пътя и гледките наоколо, и ще се втурват да гледат всичко, което им се предложи.

Стигаме до обширен паркинг, три-четвърти запълнен и гъмжащ от американски цветни ризи, карирани шорти и деца.

В момента, в който паркираме, пред нас се появява старче, облечено като продавач на сладолед, и взема петдесет цента за паркинга. Преди даже да си отворим устата, той изкарва лепенка с острие на индианска стрела на нея и я лепва на задното стъкло. Втурвам се да я изстържа, но се оказва, че е невъзможно. Нищо чудно онзи мафиот във Филаделфия да побеснее от този връх на стрела с името Онондага на нея, ако му се наложи да дава обяснения на мафиотското си обкръжение. Няма страшно — той сигурно ще я покрие с ваденки от кръстосани американски знамена.

Мястото е известно с две неща. Предполага се, че бандата на Джеси Джеймс е крила злато някъде из пещерата. Това трябва да има добър търговски ефект: сигурно привлича посетители. Освен това се твърди, че Марк Твен е имал предвид точно това място, когато описвал прочутата пещера на Том Сойер и Беки.

Не е за вярване — три долара само за да влезем в някаква си дупка! Но татко е последователен човек и вади доларите, без да му мигне окото.

Някакъв бой скаут, поне един и осемдесет висок, ни повежда в пещерата като стадо овце. Мимоходом ни подхвърля разни бисери: например, как да разпознаем сталагмита от сталактита. Няма да повярваш: сталагмитът можел да достигне до тавана, а сталактитът се държи здраво за него — толкова за геологията.

Първо се запознаваме със скривалището на братята Джеймс. Сервира ни се нещо като конкуренция на панира на плодове, на който се определя годишната награда за най-доброто постижение в тази област. Дори Дисниленд, тази гигантска фалшификация, е по-добра от това пред очите ми. В единия край има даже „златни късове“, които удобно се надигат от земята. Имат и раздел с флуоресциращи скали, осветени от черна светлина; бас държа, че са събирали тези скали от цяла Америка.

Но пещерата наистина е впечатляваща. Разбирам кое вълнува татко така много. Ние сме на десетки метри под земята. Някои части са по-големи от цяло крило на Версай. Навсякъде има множество втърдени образувания с преливащи се цветове. И освен това наистина е хладно. Почти си струва да изръсиш шест долара само да почувстваш тази хладина, да я попиеш в себе си. Усещам как прониква в мен. Само да можех да я задържа, докато влезем отново в колата.

Но, от друга страна, нещата са толкова принизени с разните му евтини ефекти прочие шарлатании. Всяка по-интересна скала е обляна със светлина — и да искаш, не можеш да разбереш какъв е естественият й цвят. На всичко отгоре са лепнали име на всяка по-интересна геологична формация — например „Златния рог“: сталагмит, облян в златиста светлина, така че да наподобява златен рог, който се издига от земята. Всички влачат крака в тъмното, като се държат за въжета. Цари тишина, като че ли сме в Нотр Дам.

Друга част от пещерата е наречена „Органа на гигантите“. Няколко сталагмити и сталактити са така преплетени, че наистина създават впечатление на гигантски орган. Върху него непрекъснато играят светлини. Крайният резултат е нещо като старовремски водевил или смрадливо светлинно шоу. Хрумна ми колко подходящо може да бъде това място за рокконцерт; може да се нарече „Подземен рок“.

Завършваме разходката из пещерата в огромен естествен амфитеатър, по-голям от всички киносалони, които съм виждал досега; почти цялото пространство е заето от дървени пейки. Екскурзоводът ни повежда, сядаме и чакаме, докато местата почти се изпълнят. Гасят светлините.

В тъмнината се разнася глас от поне десетина високоговорителя. Той ни разказва за първичната тъмнина и как тези пещери са тънели в нея в продължение на векове. Свири орган и цветни светлини бавно осветяват екран, по който преминават красиви сводове, пещери, сталагмити и сталактити. Е, нищо ново под слънцето — така си беше от самото начало, затова се отпускам и се подготвям да изтърпя и тези евтини номера.

Но в този момент идва ред на главния им удар. Прожекционен апарат раздипля американското знаме на фона на сталактитите. Те въртят и кривят образа така, че се създава впечатление на знаме, развято от лек бриз. И като че ли не им стигаше това, а включиха и оная дебелана Кейт Смит, една от любимките на баба ми, с „Бог да благослови Америка“!

Станах, за да си тръгна. Всички станаха заедно с мен. Мислят, че се пее националният химн. Стоят прави, вторачени в чудовищното гърчещо се знаме. Вървя покрай пейката до алеята, качвам се нагоре и излизам.

Да излезеш навън и да потънеш отново във влажната топлина е ужасно, но е много по-добро от евтиния кич вътре. И аз съм американец и т.н., но това няма нищо общо с този вид комерсиални простотии.

* * *

Татко излиза заедно с другите. Не си казваме нито дума, докато изминаваме с мъка двестате метра до колата през лепкавия като кал влажен въздух. Той включва двигателя и климатикът веднага започва да ни облъхва с благословена хладина. В колата обаче става поносимо едва след като минем край последната малка каменна пирамида с познатото острие на индианската стрела на нея. Татко се обръща към мен.

— Е, Били, мисля, че и двамата сме готови за Париж.

Смеем се. Преповтаряме всичките им евтини ефекти и се превиваме от смях — не пропиляхме напразно доларите!

Продължаваме да се смеем, когато ненадейно моторът се закашля два пъти; това чудовище нещо се предава. Едва успяхме да я изтикаме встрани от пътя. Резервоарът е празен. Възнамерявахме да я заредим край пещерата, но в бързината да се измъкнем оттам забравихме.

Все пак не мога да повярвам, че наистина сме изразходвали всичкия бензин. Стрелката определено се повдига, когато се опитваме да запалим; това не може да не означава нещо. Татко обаче е убеден, че причината е в празния резервоар. Повдигам огромния капак и пред очите ни изскачат четири от най-големите карбуратори, които някога съм виждал в живота си. Когато натиснеш педала на газта, все едно от тоалетното казанче тече бензин.

Татко измъква тубата от багажника и настоява да се върне до бензиностанцията край пещерата. Толкова е сигурен, че сме свършили бензина, че дори не иска да направи най-елементарна проверка. Мисля, че и двамата се страхуваме да бърникаме в тази страхотия, в която пътуваме.

До пещерите има повече от три километра, но татко казва, че ще стигне на автостоп. Минават доста коли, а с тубата за бензин никой няма да го остави на пътя. Пресича от другата страна и поема обратно. Ще стане вир-вода, докато стигне до там.

Започнах да бърникам карбураторите просто от любопитство. Човек не може да направи кой знае какво само с клещи и отверка. Ще се опитам поне да разбера дали горивото стига до карбураторите. Причината може да е в горивната помпа.

Изтеглям бензинопроводите и ги обръщам. Отнякъде идва бензин: от тях струи гориво като от прерязани артерии кръв. Оглеждам се за татко, но той е изчезнал; сигурно веднага се е качил в някоя кола.

Страхувам се да бърникам повече, затова оставям всичко на място.

Запалвам я и тя веднага поема — вероятно причината е била в насъбрали се изгорели газове. Иска ми се да потегля след татко, но се страхувам да не се разминем. Той ще се придвижи лесно от бензиностанцията; американците са голяма работа в такива случаи.

Решавам, че мога да се погрижа за тена си; изтягам се на тревата до магистралата.

Вероятно съм заспал; в следващия момент насреща си виждам татко. Той е с пълна туба бензин и изглежда свеж като скарида. Казва ми, че почти веднага го взела някаква кола, а жената от бензиностанцията го докарала обратно. Пълни резервоара. Страшно е доволен от себе си, нямам сърце да му кажа, че колата работи добре и без неговата туба.

Освен това от бензиностанцията е купил слънчеви очила. Бяхме шофирали срещу сутрешното слънце всеки ден и очите ни почти са изгорели. И двамата сме със светлосини очи и трудно понасяме ослепителния слънчев блясък. Но какви слънчеви очила е купил само!

Разбира се, колата се подчинява без капризи. И двамата се усмихваме безсмислено като лунатици. Тези слънчеви очила са с огледални стъкла и са извити по такъв начин, че обхващат почти плътно горната част на лицето. С брадите и с тези очила и двамата изглеждаме като чудовищните насекоми от „Изгубения свят“, гангстери, или хипита-наркомани.

Но те наистина предпазват от директните слънчеви лъчи, на практика те блокират дори въздуха — чудесни са за мотоциклет. Трябва да е платил цяло състояние за тях. Такъв си е: стиснат като оная работа на вещица, а в един момент, хоп, изръсва големи суми, без да му пука.

Пресичаме Мисури. Късно следобед стигаме до Сейнт Луис. Успяваме да се заблудим по разните подлези, надлези и прочие завъртени чупки по магистралата.

Обикаляме, обикаляме и обикаляме… като че ли сме на увеселително влакче, което се носи безцелно по терен с много завои. Над нас се издига някаква страхотия, прилична на стоманена дъга след дъжд. Извива се във въздуха на десетки метри. Като че ли населението на Сейнт Луис е решило да построи свой собствен паметник на Вашингтон, но насред строежа се обърква и забравя каква е била първоначалната цел; или проклетото нещо се е стопило от горещината, навело се е надолу и върхът му се е забил в земята. Идеите на Дисни напълно са превзели американците. След като преминаваме през осморките на магистралата поне шест пъти, вдигаме ръце и се признаваме за победени. Изтегляме нашето увеселително влакче в сянката на тази страховита стоманена дъга и навлизаме в едно от най-отчайващите черни гета, които някога съм виждал. Има само тухлени сгради със заковани врати и прозорци, изровени улици и хиляди хора, които висят безцелно по ъглите. Над тях се издига тази чудовищна дъга, която сигурно е струвала милиони долара, а те мизерстват в сянката й.

Спираме на бензиностанция и питаме как можем да стигнем до главния път в посока изток. След още половин час въртене из Сейнт Луис най-сетне отново излизаме на открит път. Америка се състои от струпани маси хора, свързани с гигантски прави магистрали. По-голяма част от страната практически е ненаселена.

Търсим мотел — вече сме навлезли с около осемдесет километра в Илинойс от другата страна на Сейнт Луис. Спираме на около двайсет различни места, но те са пълни. Изминаваме още петдесетина километра, като се отбиваме във всяко градче по пътя си, влачим се по тесните му улички с нашето чудовище, търсим мотел.

Най-сетне отбиваме от пътя в място, подходящо за пикник — решаваме тази нощ да спим на открито. Взел съм палатката на Том и одеяло. Толкова е горещо, че няма да имаме нужда от одеялото; въздухът е толкова влажен и тежък, че едва се диша.

Надявах се, че ще оставим влагата в Мисури, но се оказва, че тя продължава по целия път до Атлантическия океан. Не разбирам как хората в тази част на Америка я понасят. Те притичват от къщи с климатични инсталации в коли с климатици, шофират до киносалони, търговски центрове, ресторанти — всички с климатици. Движат се между климатични инсталации като хора, които живеят на Луната или на планета, чийто въздух не е подходящ за дишане. Същото може да се каже и за въздуха тук.

Когато разопаковаме палатката, е вече тъмно. Тя е оплетена и мръсна още от каньона Топанга. Налага се да се справим с няколко доста трудни възела. Когато я опаковах, само я освободих от колчетата и я навих. Татко си мълчи и се бори в мрака с възлите.

Не сме стояли и пет минути, когато ни нападат комарите. Трябва да идват от тревата. Отначало са само няколко заедно със светулките, но след това са на цели рояци.

Увивам се в одеялото, за да се предпазя от тях. Татко шляпа от време на време, но продължава да упорства с възлите.

Палатката е малка, има платнище за пода. Ще ни бъде тясно, но е по-добре, отколкото да спим в колата или да пътуваме през нощта.

Най-сетне се вмъкваме в нея и пускаме мрежата за комари. Избиваме около двайсет „звяра“, които сме затворили с нас. Чувам бръмченето на хиляди отвън — опитват се да проядат мрежата, за да стигнат до нас. Хлъзгав съм от кръвта на смачканите по мен — всъщност моята кръв.

Изтягаме се един до друг. Досега не знаех какво набито старо куче с широки рамене е татко. Спал съм в подобни палатки с други момчета и винаги е оставало свободно място. Надзъртам да видя дали от неговата страна има място, но той е плътно до платнището на палатката.

Изведнъж започваме да чуваме камионите. Сигурен съм, че движението не е спирало нито за миг, но ние просто не сме му обръщали внимание. Непрекъснато минават камиони. Ревът на единия заглъхва на изток и ние вече чуваме другия, тръгнал на запад. Камионите в посока на изток сменяха скорост, за да се справят с хълма, а тези на запад я сменяха по два пъти.

Лежахме мълчаливо около час, без да можем да заспим.

Последва номерът на вятъра. Много бързо се превърна в истинска, характерна за Средния Запад буря с гръмотевици и светкавици. Не може да се каже, че се престарахме с опъването на палатката — закрепихме я надве-натри, а и едва ли можехме да направим нещо по-добро с тези възли, тъмнината и комарите. Сега тя се люлееше, кривеше и хлътваше във всички посоки, но най-вече отпред-назад, като кон с изкривен навътре гръбнак.

Бам! Бум! Бляс! Тътен! Гръм! Тряс! Бляс! Като че ли между светкавиците и гръмотевиците няма пауза. Поне сега не чуваме камионите. А какъв вятър само! Какъв дъжд! Палатката започва бавно да се свлича върху нас. Дъждът ни залива. Какво ли правят комарите в дъжда? Давят се? Плуват? Крият се в дупки? Едно е сигурно — не могат да летят.

Започваме да се примъкваме един към друг. Лежим притиснати един до друг далече от стените на палатката. Татко протяга ръка над рамото ми.

— Вземи това, Бил. Иначе никога няма да заспим.

В проблясък на светкавица виждам, че държа в ръка „червен“ секонал. По дяволите, как моят баща се е сдобил с такова нещо? И какво си мисли, че прави, като го носи в джоба на ризата си?

Трудно гълтам таблетки дори с вода. Успявам все пак да я прокарам с малко ябълков сок. Татко поема своята като истински наркоман.

Представи си само: да се тъпче с „червени“! Колко малко знае човек за другия до него?

Глава 14

Ставам рано. Когато телефонирам в болницата, ми отговарят, че състоянието на татко е критично, няма признаци на подобрение.

Вземам бележките си от Макс и отново сядам пред пишещата машина. Правя официално искане за провеждане на всички неврологични изследвания, посочени от него. Те включват пункция на гръбначния мозък, скенер и електроенцефалография, някои изследвания на кръвта и консултация с психиатър. Изпращам писмото препоръчано до доктор Чад в Перпечуъл. Прибирам оригинала в папката си заедно с изложението за случая с татко и визитната картичка на „Найт & Найт“.

В пощата правя фотокопия на всичко това. Връщам се вкъщи и описвам станалото последната вечер в оздравителния дом. Майка се интересува какво правя. Успявам да задоволя любопитството й. Едва се крепя — имам чувството, че всеки момент ще рухна.

Отивам в болницата. Татко все още е в интензивното в безсъзнание. Господи, видът му събужда такава жал! Това ми дава сили да продължа започнатото.

Питам сестрата на рецепцията къде се намира администрацията. Тя е на най-горния етаж. Намирам канцеларията на административния директор и заявявам на секретарката, че искам да видя доктор Бенсън. Поглежда ме така, като че ли съм поискал да видя самия Господ.

— Доктор Бенсън е много ангажиран, господине. Подготвя се за конференция в Бостън. Кой сте вие и какво искате?

Успявам да запазя спокойствие; представям й накратко положението. Слуша ме със залепена на лицето изкуствена усмивка, но не ме прекъсва.

Вижда ме такъв, какъвто всъщност съм — ексцентрик, маниак. Сякаш блъскам главата си в непробиваема стена. Изваждам картичката на „Найт & Найт“ от папката си.

— Моля, предайте това на доктор Бенсън. Кажете му, че адвокатите ми са ме посъветвали да му предам визитната им картичка, преди да предприемат действия. Ще бъда на долния етаж в интензивното с баща си. Казвам се доктор Тремънт.

Не я изчаквам да прочете картичката. Излизам. Тази част на сградата не мирише на болница. Мирише на канцелария — обикновената миризма на ленти за пишещи машини, белило за грешки, парфюм, колосани престилки и ризи, хартия и електронната миризма на компютрите. Слизам с асансьора в долните кръгове на ада.

Отивам в стаята при татко. Проверявам дали всичко си е на място; абсолютно безцелни движения, просто си намирам занимание, докато чакам. Няколко сестри ме поглеждат, но съм така потънал в скръб и гняв, че се отдалечават мълчаливо. Очаквам всеки момент да се появи някой от охраната. Ако дойде, ще му бъде нужен автомат, за да ме изведе оттук. Гледам татко; той като че ли е на километри от тази стая, в някакъв друг, чужд за мене свят.

Водата е гореща. Наливам малко в легена и потапям четката си за бръснене, за да я омекотя. Въртя я върху сапуна и нанасям пяната по лицето си. Правя си дебела брада от сапун, отварям бръснача и го наточвам на ремъка, който виси до огледалото. Това огледало е с някаква странна пукнатина през средата — изглеждам като че ли имам дебел нос с три ноздри. Все обещавам на Бес да купя ново, но винаги забравям. Започвам да се бръсна, обърсвам пяната и изрязаните косми на пръста си.

Десет минути по-късно в отделението влиза едър мъж в костюм от туид. Дори и да не бях забелязал страха по лицата на сестрите, можех да позная, че този е голяма клечка. Все едно че навсякъде по него с едри букви беше написано, че той е господарят тук.

Сестрите ме посочват и той се отправя към мен. Когато влиза в стаята, запалва лампата. Минавам край него и я загасям.

— Смятам, че можем да разговаряме и така, доктор Бенсън. Баща ми е много чувствителен в момента и светлината му пречи.

Две точки за мен и фронтовата линия между нас е изтеглена. Поглежда ме изненадано, после ми се усмихва благосклонно като дядо на внуче и притегля към себе си другия стол в стаята. Аз съм във фотьойла; за него остава обикновеният стол. Обръща го с облегалката към мен и сяда разкрачено на него — господарят говори на селяните, без да слиза от коня си. Столът е със стоманена рамка, черна седалка и черна, подплатена облегалка. Помага му да поддържа избраната от него роля на главен хирург и голям началник.

— Секретарката ми каза, че желаете да ме видите, доктор Тремънт.

И така, това са правилата на играта. Добре.

— Правилно, господин Бенсън.

Говори равно и спокойно. Той ме изчаква да продължа. Аз също изчаквам.

Ако не се отнася за живота на баща ми, този фарс би ме развеселил. В мен има нещо налудничаво. Винаги избягвам директната конфронтация; тя няма нищо общо с моя идеал за добър живот. Но щом се стигне до нея, изпитвам истинска наслада. Той изчаква толкова дълго, колкото може да си разреши.

— Доктор Тремънт, аз съм много зает човек; програмата ми е твърде претрупана и след три часа трябва да летя за Бостън. Защо искате да ме видите?

Вземам папката си и изваждам изложението, което показах на „Найт & Найт“; прибавям към него и описанието на случилото се снощи. Подавам му ги, светвам малката нощна лампа до леглото и я накланям така, че да не осветява татко.

— Считам, че ще бъде по-добре, ако първо прочетете това, доктор Бенсън.

Той взема листата, прехвърля ги — те са тринайсет, изписани само от едната страна.

— О, доктор Тремънт, нямам време да прочета всичко това. Не можете ли да ми кажете накратко за какво става дума?

— Не, не мисля, че е възможно, доктор Бенсън; това е най-сбитото изложение на проблема, което мога да представя. Сигурен съм, че ще бъде във ваш интерес да го прочетете сега.

Той въздиша, измъква очила от джобчето на сакото си, картичката на „Найт & Найт“, която също се намира там, се измества, повдига се малко нагоре. Бързо я натиква обратно, изважда очилата си. Слага ги, накланя глава назад и започва да чете. По-удобно щеше да му бъде, ако държеше страниците по-близо до гърдите си; но сега няма избор, след като е седнал така на стола.

— Доктор Бенсън, представих това изложение на фирмата „Найт & Найт“; те ме посъветваха да ви го покажа.

Той изстрелва смъртоносен поглед над очилата си. Като се добави и посивяващият му зализан кичур отпред, той изглежда като подъл Уил Роджърс[5].

Нямам намерение да седя и да го гледам как чете. Отивам до леглото на татко и продължавам да се суетя около него. Докосвам челото му — хладно е; меря пулса му — неправилен, ускорен; оправям завивките му. Гледам втренчено мониторите, преструвам се, че си вземам бележки, после се изправям на прага, наблюдавам сестрите. Те са в прединфарктно състояние. Тук е самият доктор Бенсън, ах, на техния етаж — в стая на пациент и брадат мъж с диви очи!

Изчаквам, докато се уверя, че привършва с четенето, после се връщам към леглото и отново се суетя около татко. Дишането му е дълбоко, устата — отворена.

Чувам, че доктор Бенсън събира страниците; прокашля се. Сядам отново на стола си. Той ми подава изявлението и аз го закрепям обратно в папката. Поставям писмото с исканията си най-отгоре. Чакам. Той изтегля картичката от джоба си.

— Предполагам, че вие искате да заведете дело срещу болницата, доктор Тремънт?

Вторачен в него, забавям отговора си.

— Предпочитам да не стигам до там, доктор Бенсън.

— Струва ми се, доктор Тремънт, че всички ваши оплаквания, макар и сериозни, няма да бъдат достатъчни за започване на дело за проявена лекарска небрежност.

— „Найт & Найт“ не са съгласни с вас по този пункт, доктор Бенсън.

Вбесен е. Бих искал да съм в стаята, когато се нахвърли срещу Сантана и Етридж. Отново гледа картичката. Знам, че се бори със силното желание да нареди на охраната да ме изхвърли оттук.

— Какво точно искате, доктор Тремънт?

„Найт & Найт“ ме бяха инструктирали по този въпрос, Господ да благослови змийските им сърца!

— Доктор Бенсън, представям ви копие от препоръчано писмо, което изпратих на доктор Чад тази сутрин. В него са изброени някои от нещата, които искам.

Подавам му писмото. То е в незапечатан плик. Прочита го внимателно; поглежда ме.

— Вие невролог ли сте, доктор Тремънт? Тука са вписани доста специфични искания.

— Не, доктор Бенсън.

Отново се вторачва в мен. Нека да се пече на бавен огън. Имам чувството, че всеки миг може да се пръсне, но засега все още успява да изглежда спокоен. Заслужава си парите, които му плаща Перпечуъл.

— Не виждам защо да не се уредят тези изследвания, ако, разбира се, вече не са изпълнени. По-голяма част от тях са излишни в случая с баща ви, но аз мога да разреша тези процедури.

Поглежда татко.

— Състоянието на баща ви е критично, а някои от тези изследвания са доста тежки.

— Доктор Бенсън, аз естествено не искам провеждането на тези изследвания, докато баща ми не е в състояние да ги издържи. Вярвам, че доктор Чад има необходимите медицински познания и може да прецени кога да се проведат. Избрах го по препоръка на мои приятели-медици тук, несвързани с Перпечуъл.

— Доктор Тремънт, уверявам ви, че доктор Чад и всеки лекар тук, в Перпечуъл, е напълно квалифициран да взема този вид решения.

Почти очаквам да стане и да отдаде чест: за Бога, Перпечуъл и Американската асоциация на медиците.

— Не съм съгласен с вас, доктор Бенсън, но не сме се срещнали за това. Въпросът е дали ще заведа дело за проявена лекарска небрежност срещу Перпечуъл, доктор Етридж и доктор Сантана. Моите адвокати очакват решението ми.

Отпускам се назад. По гръбначния ми стълб се стича пот, изненадвам се, когато я усещам. Негов ред е. Отива до вратата и една от сестрите притичва до него.

— Бихте ли ми донесли медицинските данни за господин Тремънт, сестра?

Тя се покланя и се втурва назад. Тича да изпълни задачата.

Когато се връща, Бенсън обръща стола, сяда нормално на него и кръстосва крака. Каубойският номер е приключил.

Сестрата идва. Подава му папките. Отваря ги и започва от самото начало. Той или умее да чете много бързо, или преглежда само главното. Възможно е да мисли и за нещо друго. Не ми пука. Надявам се, че няма да изпусне онази операция на жлъчния мехур. Чакам. Затваря папките и ме поглежда.

— Доктор Тремънт, баща ви е сериозно болен. Не съм сигурен дали доктор Етридж не е прав, когато поставя диагноза за тежка склероза — може да се допусне и удар. Какво точно искате от болницата?

Готов съм. Обмислях отговора на този въпрос цели два часа миналата нощ.

— Първо, доктор Бенсън, искам да ми се даде правото аз да решавам кога баща ми ще напусне тази болница.

Правя пауза — давам възможност да възприеме думите ми. Той почти кима с глава.

— Освен това искам да посещавам баща си по всяко време на деня и нощта.

Отново правя пауза, но той не реагира. Продължавам.

— Искам баща ми да остане тук, в интензивното, докато стане абсолютно ясно, че това повече не е необходимо.

Хвърля ми бегъл поглед, но аз продължавам атаката.

— Искам всички изследвания и лечения, които аз или лекар преценим за необходими.

Това също наранява, но той навежда леко глава. Няма си и представа какво следва.

— Доктор Бенсън, загубил съм доверие във вашите медицински сестри. Прочетохте за позорния инцидент, когато моят баща беше завързан за стол тук, в тази болница, с наранени китки, с подути ръце и изтеглен катетър. Не желая и няма да допусна това да се повтори. Ако реша, че е необходимо, искам да спя в болничната стая на баща си и да се грижа за него или да наблюдавам какви грижи се полагат за него.

— Хайде, доктор Тремънт, в болницата има правила. Изключено е да останете в интензивното отделение.

— Оставете ме да довърша, доктор Бенсън. Тук, в интензивното, аз не се безпокоя — сестрите тук са достатъчни, но в другите отделения не е така.

Бенсън се изправя. Пъха ръце в джобовете си, сгъва леко колене и се люлее на пръсти. Изиграва своя етюд на приключване на разговора. Оставам седнал и дори кръстосвам крака. Навеждам се напред.

— И когато аз реша, че баща ми може да си дойде вкъщи и напусне болницата, искам да ми бъдат осигурени всички поддържащи апаратури, които счета за необходими, включително и осигурена от Перпечуъл медицинска сестра.

Той отново започва да клати глава. Лепва на лицето си усмивка с ясен текст: „Това не е ли смешно?“ Може би той наистина е Уил Роджърс!

— Не съм сигурен дали всичко това може да бъде уредено. То противоречи на болничната политика — особено вашето настояване да стоите с пациента в болницата.

— Доктор Бенсън, аз ще изчакам тук; ако след консултация и размишление решите да изпълните моите изисквания така, както ги описах, бихте ли наредили да бъдат напечатани на машина, подписани от вас и да ми ги връчат?

Правя пауза.

— В противен случай имате картичката на „Найт & Найт“; можете да се свържете с тях или те ще се свържат с вашите адвокати.

Ставам и изпълнявам моя акт на приключване на разговора: слаб поклон в стил Питър Лор[6]. Стоим известно време един срещу друг, гледаме се втренчено. Той все още може да ме изхвърли и да затръшне вратите на болницата, но знам, че няма да го направи. Не може да си го позволи. Излиза от стаята.

Един час по-късно при мене се втурва сестра с подписано съгласие за всички мои искания.

През следващата седмица прекарвам с татко по-голяма част от времето. Били остава при майка.

Татко все още е в кома. Срещам се всяка сутрин с доктор Чад; той е любезен и загрижен. Не споменава нито дума за конфронтацията с доктор Бенсън. Чад прави пункция: в течността, изтеглена от гръбначния мозък, има някакви червени клетки, но нищо друго, което да посочи преживяване на сериозен удар. Всички тези неща трябваше да бъдат проведени още в самото начало. Скенерът не показва наличие на тумор. Но татко остава в безсъзнание. Очите му са разширени, пулсът — неравномерен. Изглежда като че ли няма да има проблеми по отношение на евентуално напускане на интензивното отделение.

В четвъртък следобед доктор Чад сяда на стола до мен в стаята на татко. Измъква всички медицински данни на татко и преглежда медицинските доказателства. Поглежда ме.

— Господин Тремънт, мисля, че баща ви умира. Все още не съм сигурен какво се е случило. Ако желаете да направите друга консултация по този въпрос, моля, направете я.

Поглеждам го. Трудно ми е да приема това, което току-що чух. Поглеждам татко. Ако махнат цялата поддържаща апаратура — система, кислород, монитори, катетри — той ще умре за броени часове. Не казвам нищо.

— Господин Тремънт, ще трябва вероятно да започнете да уреждате нещата около смъртта на баща си. Знам, че майка ви е много болна, и ще трябва да я подготвите. Мисля, че дните му са преброени.

Слизам във фоайето и телефонирам на Джоан. Предавам й думите на лекаря. Шокирана е, но не е изненадана; и това най-добре обяснява как се чувствам самият аз. Джоан казва, че ще ме види при майка.

Прибирам се вкъщи. Били се занимава с мотоциклета. Преобърнал се е докато е карал лудешки, и сега се опитва да изправи вилките и да изчука смачкания резервоар, фарът и мигачът също са счупени. Майка гледа телевизия. Сядам до нея. Дават още една болнична мелодрама. Започвам да си мисля, че всеки е облечен в бели, сини или зелени престилки, филмът завършва със смразяващ писък на жена. Колко смешно!

Отивам до телевизора и го изключвам. Майка е в халат, след като е станала от следобеден сън. Косата й е навита на ролки и лицето й е намазано с крем. Тя поддържа изцяло теорията за оцеляване „Не се отпускай“.

— Мамо, току-що говорих с доктор Чад.

Тя веднага разбира.

— Какво ти каза, Джак? Ще умре ли?

Мисля, че все още е под въздействие на мелодрамата, ние играем друг епизод. Поемам ролята на внимателен, обичлив, загрижен син.

— Доктор Чад мисли, че на татко не му остава много. Предлага ни да започнем с уреждането на погребението.

Това звучи в тон с жанра. Чувствам се нереален. После майка притиска с юмруци устата си и започва да плаче, истински да плаче. Мелодрамата е свършила.

Вкопчва ръце около врата ми. Мама е толкова дребна и крехка жена. Ако един мъж имаше нейният ръст, целият му живот ще бъде белязан от този факт — той ще бъде в ужасно неизгодно положение. Питам се дали, ако съм метър и петдесет и два висок, ще мога да се справям с живота. Държа я в ръцете си, докато чуваме колата на Джоан да скърца по пътеката. Когато сестра ми влиза в стаята, двете с майка се хвърлят една към друга. Празен съм, оголен, студен отвътре. С учудване откривам, че плача. Аз съм единственият, който все още не е осъзнал смисъла на казаното от доктор Чад. Бях твърде ангажиран — да уреждам, да споря, да се боря. Моят баща умира.

На всички ни е трудно да говорим за това, но трябва да направим нещо. Както по-голяма част от хората, те не желаеха да мислят за смъртта. Майка каза, че двамата с татко били стигнали до съгласие да имат най-простичкия вид погребение, но искат да бъдат заровени заедно, в един гроб. Това е всичко. Спираме се на гробището „Свети Кръст“ на около три километра и нещо от дома на родителите ми; никакво излагане за поклонение и други такива щуротии. Майка настоява да поръчаме за картички за литургия, да се платят предварително богослужения за безсмъртната му душа на различни места.

Твърдо съм решен да се боря против балсамирането. Изглежда, имам нужда да се боря срещу нещо, което да отклонява мислите ми.

Когато бях петнайсетгодишен, почина дядо ми Тремънт. Бях добър ученик, в семейството вече знаеха, че искам да стана лекар. Дядо ми трябваше да бъде балсамиран за излагане на тялото в собствената му спалня. Приятели на семейството, Даунис, които притежаваха погребално бюро, поеха този ангажимент. Бях избран да помагам.

Докато наблюдавах изтеглянето на тъмната, гъста кръв, изрязването на вътрешностите, натъпкването на памук отстрани в устата му и в очните кухини, приключих с лекарската си кариера. Освен това се заклех да не допусна това да се случи на някого, когото обичам.

За пръв път трябваше да подложа на проверка това решение. Оттогава бяха изминал трийсет и седем късметлийски години за мен, през които не бях принуждаван да вземам подобни решения, но сега вече нямаше измъкване.

* * *

На следващия ден двамата с Джоан отиваме до Бейтс — „Маккинли & Бейтс“, дом на покойниците и погребално бюро на булевард „Кълвър“. Тъжно е да се върши това през слънчев калифорнийски ден, но присъствието на Джоан го прави поносимо.

Домът на покойника представлява бетонна сграда с тъмни прозорци, през които не може да надникнеш вътре. Спирам пред монетния апарат на паркинга и пускам четвърт долар. Когато се обръщам, виждам сестра си, застанала до колата, оглежда сградата; преценява я.

— Как ти се струва, Джак? Страхуват се да не би труповете да избягат?

Сградата наистина прилича на замаскиран нацистки бункер.

Отваря чантата си, рови в нея.

— Хиляди дяволи! Забравила съм си дамския револвер.

Оттук нататък започва страхотно представление.

Летящите врати също са от тъмно стъкло с метален обков. Обзавеждането е безлично: всичко е в черно, различни нюанси на сиво-бяло. Облеклото на всеки служител е в тон с общата окраска (или липсата на такава). Сигурно е страшно да прекарваш дните си в място като това, да се срещаш с тъжни хора, да документираш смъртта. Изпитвам желание да изляза навън сред някак чистата мръсотия и евтиния блясък на булевард „Кълвър“.

На рецепцията седи дама с бял карамфил върху ревера на сивия си костюм. Косата й сивее, но тя изглежда млада, на не повече от трийсет и пет. Джоан говори; не следя особено внимателно думите й. Дамата се усмихва и ни предлага да почакаме. Навеждам се към сестра си.

— Предполагам, че си боядисва косата.

Тя се усмихва и вдига предупредително пръст.

Въвеждат ни в малка стая с прозорец към улицата. Шокиран съм, когато забелязвам розово-бежова кола бавно да минава по улицата. Може би в това стъкло има още нещо специално, поради което отвътре се създава впечатление, че колите се движат бавно.

Вътре е много тихо. На бюрото седи млад мъж с естествено руса коса в прическа стил „Помпадур“ с ясно подчертана пътечка. Ръцете му, много бели, сякаш отделени от тялото, са сгънати на бюрото. Залепя на лицето си най-тъжната усмивка, която някога съм виждал. Има вид на човек, на когото току-що са съобщили, че е настъпил краят на света.

Сядаме. Вече съм вътре в играта. Дори и облеклото ми е подходящо — черен костюм и сива вратовръзка. Майка и Джоан ме издокараха така. С този костюм е трябвало да бъде погребан свекърът на сестра ми. Той страдал от белодробен емфизем и прекарал последните си месеци, като планирал собственото си погребение. Костюмът бил предназначен за поклонение пред тялото му. Той е черен, с копринена мекота, хастарът му е от черна коприна. Реверите са тесни, има фалшиви джобове и три копчета на необичайни места. Господин Лацио, бащата на Марио, беше италианец, по-точно сицилианец, и имаше слабост към моделите фантазе. Освен това той беше само около метър и седемдесет. Панталоните ми се врязват в корема и ги прикрепям с тирантите на татко. Показвам около пет сантиметра от маншета на ризата и не смея да поема дълбоко дъх.

Причината, поради която господин Лацио в крайна сметка не е погребан в този костюм, е, че през последната седмица от живота си той решава да смени правилата на играта. Сега той иска сив костюм, сив ковчег и черна възглавница, за да се подчертае посивялата му коса. И така, те скрояват нов костюм. Кармен, свекървата на Джоан, дава първия костюм на баща ми, който е точно толкова висок, колкото и господин Лацио. Татко не го е обличал нито веднъж. Казва, че се страхува някой да не го застреля погрешка. Така че аз съм първият, който го облича. Какъв само придружител на ковчег ще бъда — и накуцващ, и прегърбен…

Заявяваме на мъжа зад бюрото, че искаме възможно най-евтиното погребение. Опитваме се да представим това желание като основано на дълбоко религиозни убеждения, но съм сигурен, че бяхме квалифицирани като скъперници. Той взема от ъгъла на бюрото бележник и започва да вписва цифри. Задава въпроси, ние отговаряме. „Да, погребение, не кремиране.“ „Но кремирането е много по-евтино.“ „Няма значение.“ Ще го направим върху къс земя. „Не, още не сме купили парцела; ще го купим, след като свършим тук.“… Не, човекът не е мъртъв. Ще ви го доставим, не се безпокойте.

Появи се известно усложнение във връзка с погребението им в общ гроб един върху друг. Трябвало да има подземна гробница според Калифорнийския закон. Добре, ние сме за двойна подземна гробница, която излиза по-евтина и е по-подходяща. После той цитира цената на балсамирането; не е скъпо, само седемдесет и пет долара. До този момент Джоан водеше разговора много изискано, много компетентно и умело предвид крайната цел: запазване на равновесието. Тук се намесвам аз.

— Не, моля, в никакъв случай; ние не го искаме балсамиран.

Спокойното му лице внезапно помръква.

— Но балсамирането е нещо обичайно, господине.

— Ние нямаме намерение да излагаме тялото за поклонение, така че не е необходимо балсамиране.

— Но, господин Тремънт, това е закон на щата Калифорния: починалият трябва да бъде балсамиран преди погребението.

— А как стои въпросът с балсамирането при онези, които кремирате?

— И те се балсамират. Закон на щата Калифорния.

Усмихва се. Изглежда, ни притисна с този закон, готов съм да се предам, нямам сили да пилея време за един небалсамиран труп. Но в този момент се намесва Джоан.

— Имам приятелка ортодоксална еврейка; беше й разрешено да погребе майка си без балсамиране — такова е изискването на религията й. Така ли е?

Той сплита пръсти.

— Да. Това е изключение, въпрос на религиозна свобода.

— В такъв случай ние искаме еврейско погребение.

Обръща се към мен.

— Нали, Джон?

Кимам. Във въображението си виждам как подготвяме погребението в местния храм — суетим се, слагаме тук-там кръстове, за да заблудим майка. Но засега поне избягваме балсамирането. Следват ковчезите. Води ни по някакъв коридор. Хвърлям поглед на няколко врати. На всяка има малка табелка с име. Спомням си две имена: „Стая на вечното спокойствие“ и „Стая на вечната истина“. Помещението в края на коридора е пълно с ковчези по три в дълбочина, закачени на куки и леко наклонени напред, за да можем да погледнем в тях. Приличат на гигантски кутии за бижута. По-голямата част от тях са подплатени с коприна в светли тонове от бяло през розово и отново до сиво. Отвън някои са като бронирани коли.

Нашият човек се впуска в описание на всеки ковчег, изброява неговите предимства и недостатъци, цитира цени. Няма начин човек да го спре, сега той е в стихията си: безотказно и с възторг следва правилата на играта. Инструкциите му са да ни отдаде изцяло времето си, дори и ние да сме се проявили като скъперници.

Вървим до него, слушаме, чакаме го да свърши. Той се напряга максимално, за да ни накара да осъзнаем, че ако не купим подплатения с порест каучук ковчег — облицован отвън с дуралуминий или неръждаема стомана, за да се чувства татко удобно, то това ще означава, че не го обичаме. Джоан ме поглежда. Не знам какво очаква да кажа.

— Господине, имате ли обикновен ковчег от борови дъски?

Той се вглежда в лъснатите си до блясък обувки, после вдига поглед към нас.

— Не, най-евтиният, който имаме, е този. Той е от борови дъски, боядисани в металносиво. Цената му е само сто и двайсет и два долара.

— Ще имате ли нещо против, ако аз скова ковчега? Баща ми беше дърводелец, така че разполагам с необходимите инструменти. Сигурен съм, че мога да скова ковчег по неговия вкус за два дни или дори по-бързо.

Той вдига ръка, за да задуши кашлица, вероятно самодоволна мазна усмивка или обикновена усмивка.

— Страхувам се, че това е невъзможно. Ние ще бъдем отговорни за транспорта, церемонията и погребението; под въпрос се поставя репутацията на нашата фирма. Не можем да допуснем подобно нещо.

Знам, че се държа тъпо и предизвикателно, може би си връщам на смъртта. Джоан ме дърпа за ръката и се обръща към вратата. Шепне ми.

— Стига, Джак, знаеш какъв е татко. Той няма да иска нищо извън обикновения ред на нещата. Няма да правим хипи-погребение.

Обръща се към нашия човек.

— Ще вземем ето този.

Посочва един с металносивата боя.

— Възможно ли е да вземем небоядисан?

Той се усмихва и се навежда напред. Джоан може да получи почти всичко, което поиска… Тя е много красива жена. Когато човек е неин брат, този факт лесно се забравя.

— Съжалявам, мадам, не мисля, че ни е останал някой без боя, а ако няма да има балсамиране… Е, ние не можем да чакаме много дълго.

О, той е кучи син, но не съумява да обърка Джоан; тя усмихнато кимва.

— Чудесно, ще вземем ето този.

Сграбчва ръката ми и вървим след него обратно до канцеларията му. Докато се движим по тесния коридор, изоставам и поглеждам по-отблизо в една от онези стаи. В нея има ковчег върху малък подиум, заобиколен от вази с цветя. Осветлението е приглушено, ковчегът е отворен. В него лежи възрастна дама, покрита с орхидеи. Мирише на пчелен восък и подов лак. Тичам след другите и ги настигам.

Сядаме. Служителят отваря бележника си и вписва цената на ковчега.

— Къде ще се проведе службата? В нашия параклис имаме приятни помещения за частни служби.

Отново съм напълно объркан. Онази дребна възрастна дама в ковчега със замръзнала усмивка на лицето ме довърши; Джоан обаче държи фронта.

— Службата ще бъде в „Сейнт Огъстин“, а погребението в „Светия Кръст“.

Той я поглежда. Що за еврейско погребение е това? Почти очаквам да се впусне отново с пълна пара на тема „балсамиране“. Но по този въпрос той се беше предал; попитахме го за наемане на оркестър от пет души и той се съгласи. Последваха още приказки за катафалката, броя лимузини и полицейския ескорт. Не се боря повече. Погребението ще бъде като всяко друго и Джоан е права, че татко ще го хареса точно такова.

Общата сметка надхвърли хиляда долара. Тази сума беше максималната, която си поставихме като граница, когато говорихме с майка. Оставяме двеста долара депозит и обещаваме да го уведомим, когато татко умре. Той иска да бъде информиран колкото се може по-скоро и за точното разположение на парцела в гробищата.

Вървим навън под ярката слънчева светлина до колата ни. Монетният автомат на паркинга почти е стигнал до нулата. Влизаме в колата. Аз седя и наблюдавам автомата.

— По дяволите, какво правиш, Джак? Какво чакаме?

— Вземам остатъка от стойността на парите си от този автомат. Хвърлянето на хиляда долара в една дупка ме изважда от равновесие. Знаеш ли, Джоан, не разбирам защо не плача. Отвътре съм като разтопен — топла вода, която тече наникъде, но явно не мога да заплача.

— Наистина ли искаш да плачеш? Мога да те разплача.

Скръства ръце в скута си, прочиства гърлото си и започва да пее:

Къде е мойта майка, къде ли може да е тя?

Колко съм самотен само, каква страшна самота.

Татко е със сърце разбито, двама с него сме сами.

Ако негде мама видиш, моля, вкъщи я прати.

Веднага се разплаквам — тихо, открито. Плача, изплашен и засрамен, както винаги. Гледам втренчено Джоан през сълзите си. Тя спира. Успявам да се съвзема.

— Мама наистина ли се е крила от нас, когато сме били малки? Понякога си мисля, че съм си измислил всичко това; трудно е да го повярвам.

— Да, правеше го. Дори го препоръча и на мен — да го правя и с моите деца. Обикновено се криеше зад живия плет или отиваше до г-жа Рейнолдс за чаша кафе.

Беше много смешно, че може да те накара да направиш всичко, което поиска, стига само да те заплаши, че ще изпее тази песен. Тя наистина се държеше като „глупи“ тогава — поне така си мисля сега.

— Но защо ти не се плашеше?

— Има една песен, която разплаква и мен, Джак. Внимавай много мама да не научи за това и гледай да не ме издадеш. Надявам се само да я изпея сега, без да се разплача.

Не знам защо те обичам така;

не знам защо.

Не знам защо ме вълнуваш така;

не знам защо.

Влюбен съм, но ти не ме искаш;

държиш ме в ръцете си само

когато танцуваме…

Присъединявам се към нея. Там, на булевард „Кълвър“ под жаркото калифорнийско слънце, ние пеем и плачем до пълно изразходване на моя четвърт долар, пуснат в монетния автомат на паркинга.

* * *

Изтеглям колата от паркинга и се отправяме към булевард „Джеферсън“. В тази част на града се намират гробищата. На около пет квадратни километра са разположени три гробища: протестантско, еврейско и католическо. Не знам как се постъпва, ако починалият е атеист или мюсюлманин. Питам се дали все още има отделни гробища за негри в Америка. Когато бях дете, имаше. Наричахме ги „гробища за цветни“.

Католическото гробище, към което отиваме, е разположено върху землището на бивша конюшня с пространство за яздене.

Входната врата е внушителна. Главната административна сграда е смесица между мотел и баварски параклис. Калифорнийците са известни със слабостта си към невероятни комбинации в архитектурата. С изключение на испанския стил няма друга оригинална сграда или такава, която да прави впечатление, но от това изобщо не им пука.

Вътре подреждането е по-практично. На стената е закачен портрет на папа Павел VI, който ни гледа втренчено. Питам се дали ще поискат да представим кръщелните си свидетелства и тези от конфирмациите ни. Как ще разберат дали татко наистина е католик?

Въвеждат ни в нещо като кабинка. Идва жена с папки под ръка. Обясняваме какво искаме. Отново искаме нещо по-евтино, но това не я впечатлява особено. Отделя две кожени папки и отваря обикновени картонени.

Това гробище е разпределено като игрище за голф. Няма надгробни паметници — само плочи, поставени върху земята. Показва ни няколко все още свободни участъка. Все едно, че работим с агент по продажба на недвижими имоти — избираме си парцел за строеж. Всъщност правим точно това, само че домът ще бъде под земята, а съседите — много тихи…

Всяка част от гробището има название: „Сектор на непорочното зачатие“, „Сектор на светците“, „Сектор на възкресението“, „Сектор на разпъването на кръст“ и т.н. Джоан води преговорите.

— Искаме парцел с изглед към Палм.

Дамата навлиза в работата си с пълна пара. Претенции за изглед от гробищен парцел? Същото трябва да е било искано и преди — тя демонстрира добра географска ориентираност по отношение на изгледите от гробището. Прехвърля папките и посочва няколко незачеркнати с кръстче парцела.

— Това тук е Секторът на възкресението. Палм е в тази посока. — Посочва на картата. — Можете да огледате някъде тук.

Прави кръг с молива си, без да докосва картата.

— Мисля, че ще намерите това, което искате. Това е малка височина с отличен дренаж. Има няколко свободни парцела в средата, тук, в границите на определената от вас цена, тъй като са относително трудно достъпни.

Посочва неправилен кръг с точка в центъра.

— Това тук е дърво. Четирите гроба около него са малко по-скъпи.

Прави справка със схема.

— Има един свободен парцел под дървото — цената му е шестстотин и петдесет долара вместо петстотин и петдесет; ще го намерите лесно, дървото ще ви ориентира.

Вземаме номерата и тръгваме на оглед. Цялото гробище е пресечено с лъкатушещи пътища с много завои, но дамата ни даде карта, за да не се заблудим. Въртенето на волана наляво и надясно по пътищата в това гробище ми напомни карането на коли-играчки в парковете за забавление. Бели стрелки насочват към различните сектори и ние намираме Сектора на възкресението без затруднение. Паркирам колата, излизаме и определяме местонахождението на отбелязания с кръстче парцел покрай пътя. Вървим надолу през гробовете.

Когато бяхме деца, забраната да се върви върху гробовете имаше голяма тежест и значение, но тук човек е повече или по-малко принуден да прави това. Гробовете са така нагъсто, близо един до друг, без надгробни камъни, че не е ясно дали стъпваш върху гроб или не.

Намираме парцелите, които ни бяха посочени, включително и онзи под дървото. То се оказа младо тропическо дърво с красиви яркочервени цветове на кичури, и това реши избора ни. Татко винаги е обичал този вид дървета в Калифорния. Ще изръсим сто долара в повече и няма да казваме на майка. Сядаме под дървото, оглеждаме се, опитваме се да видим къщата на родителите си оттук.

— Трябваше да си донесем кошница за пикник тук, Джоан. Това е гробище, което мога да посещавам по всяко време. Чудя се дали ще разрешат някой от нас да вдигне малка палатка тук и да престои като на къмпинг някой и друг ден? В края на краищата това е наша собственост, как могат да ни спрат?

— Джак, да не си посмял да споменеш тази щура идея на което и да било от децата; те ще го направят, без да им мигне окото.

Отново избухваме в плач.

Когато идваме на себе си, се връщаме в канцеларията. Нашата дама ни вижда и повежда към кабинката. Това ми напомня времето, когато двамата с Врон купувахме първата си кола в „Сентръл Шевролет“ в Лос Анджелис. Сключвахме договорите в кабинки като тази. Почти съм в очакване да се заговори за сделки и възможни покупко-продажби.

Съобщаваме на дамата, че ще купим парцела под дървото. Тя изпада в луд ентусиазъм — човек може да си помисли, че тя ще бъде погребана там. Казваме й, че парцелът е за двама души. Пита ни дали искаме плоча. Решаваме да купим една за седемдесет и пет долара. Даваме имената на мама и татко. Искаме първо да се издълбае името на татко заедно с датите на раждането и на смъртта. Толкова е трагично да се постави годината на смъртта на надгробна плоча, когато е само началото на април… Под името на мама искаме да се издълбае само годината на раждане.

Дамата ни пита дали искаме поставка за цветя. Двайсет долара още. То представлява нещо като метална ваза, поставена в земята, в която се слагат цветя. Настоявам да монтират една; Джоан мисли, че откачам, но отстъпва. Оставяме в гробището общо седемстотин и петдесет долара. По всичко изглежда, че погребението ще струва някъде около две хиляди. Заслужава си да бъдеш жив.

Навън, в колата, Джоан иска да знае защо съм купил металната ваза.

— Бога ми, Джак, можем да донесем градинска лопатка, да изкопаем малка дупка и да сложим цветята там. Мама никога няма да отиде до този гроб — никога не е ходила на гроба на родителите си, да не говорим за сестрите й. Тя се страхува от гробища.

— Знам, Джоан, но някой ден може да ми се прииска да сложа на гроба на татко малко цветя.

Връщаме се вкъщи и обясняваме на майка какво сме направили. Тя не разпитва за подробности.

— Когато умре, той е мъртъв и това си е. Единственото нещо, което има смисъл, е закупуване на картички за литургия и богослужения за него.

Не мисля, че е осъзнала ужасната истина. Тя знае, че той ще умре, но не и че ще бъде мъртъв. Първото е само едно събитие, второто е факт — факт на съществуване. Има голяма разлика. Трагичната истина на този факт едва сега започва да прониква и в мен. Татко няма да бъде повече. Изрекли сме си последните неща един на друг. Видял съм го да се движи из градината или да ремонтира разни неща в работилничката си за последен път. Той никога повече няма да посади цвете, няма повече да се смее. Няма да го има — ще си е отишъл оттук.

Били присъства на целия ни разговор с майка. Слава Богу, пред нея си държи езика зад зъбите, но в задната спалня излива чувствата си пред мен. Сядам на люлеещия се стол, а той се пльосва на леглото.

— Исусе, татко, това е чисто варварство! Защо да не наемем една лодка с гребла в Санта Моника и не го пуснем в морето? Кой има нужда от цялата тази погребална простотия?

— Били, има калифорнийски закони, които не могат да се заобиколят. Не можеш да си представиш какъв зор видяхме и каква борба беше, докато се наложим да не го балсамират.

Още не сме съобщили на мама за това. Казахме й, че няма да има поклонение, но за момента нямаше причини да се впускаме в подробности.

— Искаш да кажеш, че няма да го балсамират?

— Точно така. Джоан цитира някакво неясно правило за еврейски религиозен обичай и той ще има еврейско погребение без балсамиране.

Били скача от леглото и започва да се движи напред-назад из стаята.

— Чудесно, наистина е прекрасно! Ще бъде почти като истинско погребение. Спомняш ли си как поставихме лед в леглото около мадам Матилда, когато умря и нямаше готов ковчег? После я поставихме в него и вървяхме нагоре по хълма до църквата, а след службата — до гробищата. Гробът й беше изкопан от господин Перишо, господин Буле, кмета и Морис. Имаше още една свободна лопата, така че и аз помогнах малко. Запълнихме гроба за петнайсет минути. Ето това се казва погребение.

— Прав си, Бил, но това не е достатъчно за баба ти. Все пак тя се държи страхотно, трябва да й признаем това.

— Татко, аз нямам какъвто и да било костюм, да не говорим за черен. Какво ще кажеш?

— Погледни в гардероба на дядо си, Бил; може би ще ти стане някой от неговите. Аз нося един от неговите костюми в момента.

— Искаш да кажеш, че ще отидеш на погребението в дрехите на мъртвия си баща?

Сяда. Твърде съм уморен да обяснявам за господин Лацио.

— Не мисля, че бих могъл да направя това, татко. Твърде е… зловещо. Ако той не беше мой дядо, бих могъл, може би; но сега не мога, не, в никакъв случай…

Цялото му тяло трепери и той затваря очи. Понякога забравям колко млад всъщност е Били. Все още е почти дете, но изглежда толкова порасъл, че е лесно да се забрави истинската му възраст.

— Тогава върви в Армията на спасението; те вероятно ще ти предложат нещо подходящо, което да ти стане. Ето ти петнайсет долара. Виж дали ще можеш да прибавиш и обувки за долар и нещо. Можеш да ги носиш само за погребението, след което да ги захвърлиш, ако искаш. Краката ти са твърде големи и за дядовите ти обувки, и за моите.

Бил заявява, че първо ще изчака татко наистина да умре. Отново се замислям за решението ни да се издълбае и годината на смъртта върху надгробната плоча. Мразя суеверието, но то живее във всеки един от нас, насаждано под влияние на книгите, филмите, телевизионните предавания, игрите, които сме играли като деца. Моля Били да постои с майка. Искам да бъда с татко колкото е възможно повече.

* * *

Има осезаема промяна в поведението на медицинските сестри към мен. Някой им е подшушнал, че съм потенциален смутител на реда. Но независимо от това те са учтиви. Чувствам се повече или по-малко като ревизор в банка, дошъл да прегледа счетоводните книги. Не ме е грижа; не участвам в състезание за популярност сред медицинските сестри.

Татко е в същото състояние. Когато влизам в стаята при него, целувам го по челото и му говоря, но той продължава своя дълбок сън — може би разликата между сън и кома е въпрос само на дълбочина и дължина.

Едва свършвам с измиването на лицето си и Лизбет влиза на още несигурните си крачета в кухнята. Тя е по нощничка и очите й още не са напълно отворени. Вдигам я на ръце. Тя се сгушва в мен и аз я отнасям в люлеещия се стол от кленово дърво, който Джийн направи за Бес миналата Коледа. Умее да работи с твърдо дърво — не може да му се отрече. Сядам и се залюлявам леко в стола сред все по-засилващата се утринна светлина. Лизбет втиква пръстчетата на краката си в слабините ми и си пъха средните два пръста на ръчичката си в устата. Бес се страхува, че ще си изкриви предните зъби с този лош навик, но аз я оставям да ги смуче; звукът е така приятен — сякаш теленце бозае от майка си… Вдишвам миризмата на сено и неповторимата миризма на малко дете през червеното злато на косата й.

Сестрите влизат и излизат на всеки петнайсет минути. Татко получава царско обслужване — това не може да се отрече. Питам една от сестрите какви лекарства му се дават. Тя ми показва лекарствената схема. Давам вид, че чета драсканиците по нея, разните стрелки и съкращения. Усмихвам се на сестрата и й я връщам. Не виждам вписани никакви наркотици, а това всъщност търсех. Не виждам също никакъв хидрохлоротиазид, нито зароксолин и правя извод, че са престанали да му дават диуретици. Когато човек е в кома, предполагам, че високото кръвно налягане не е проблем.

Усещам отрицателни излъчвания от целия етаж. Тогава не знаех, но сестрите без държавен изпит, общите работници в кухнята и целият обслужващ персонал този ден гласуват решение да започнат стачка. Много скоро ще се наложи сестрите с държавен изпит да поемат цялата болница върху себе си. Мисля, че това решение за стачка е насочено срещу мен, но фактически те плюят върху целия свят и върху мен в частност, защото аз съм част от този свят.

Доктор Чад идва два пъти на ден: веднъж в десет и половина сутринта и отново в четири следобед. Всеки път той сяда до леглото на татко, премерва пулса му, преслушва сърцето му, мери кръвното му налягане, поглежда бутилката на катетъра и се вслушва със стетоскопа в дишането му. Всеки път му говори тихо, после повишава глас, вика татко по име:

— Господин Тремънт? Как сте, господин Тремънт?

Щипе татко по рамото, удря го леко по бузите, после по-силно. И всеки път няма никаква реакция. Отстрани изглежда, като че ли се опитва да събуди мъртвопиян.

На третия ден при следобедната му визита забелязваме лека реакция, когато пляска татко по лицето: клепачите му потреперват и се отварят за миг, той обръща глава, повдига бавно дясната си ръка, после отново замира. Доктор Чад го плясва отново, вика името му, но татко повече не реагира. Гледам отстрани и си мисля за Исус, който вика Лазар обратно от света на мъртвите — асоциацията се улеснява от факта, че доктор Чад е с гъста, черна брада.

Всеки ден докторът ми обяснява положението и какво точно прави. Проверява резултатите от ежедневните изследвания. Все повече се убеждава, че голяма част от проблема може да има метаболичен характер. Не знае какво е отключило отрицателния механизъм, нито знае как да възстанови нарушените жизнени функции. На директния ми въпрос продължава да отговаря, че все още не може да ми даде никаква надежда; прави каквото може, но по негово мнение положението е критично.

Има желание да ми разкаже всичко, което се опитва да прави — притежава естествената дарба на учител. Чувствам, че се радва на интереса ми и иска да знам всичко.

Премества системата от ръката на татко в шийната му вена, в която се влива кръв от главата, шията, горните крайници и гръдния кош. Дава му азот под формата на протеинов хидролизат, като подава 150 калории за всеки грам азот. Чад ми разказва всичко това, като че ли съм специалист. Струва ми се, че наистина се опитва да прави нещо, и действията му придобиват известен смисъл за мен след обясненията му.

След като няколко дни подред прави експерименти, той се спира на 165 грама декстроза плюс 860 милилитра 5-процентна декстроза в 5-процентен фибринов хидролизат. Към това прибавя трийсет милиеквивалента натриев хлорид и петдесет милиеквивалента калиев хлорид, плюс осем милиеквивалента магнезиев сулфат. Казва, че се опитва да постигне баланс. Обяснява ми всичко това, но признава, че всъщност прави опити на тъмно.

Все пак се опитва да прави нещо и аз му давам да разбере колко много ценя усилията му. Иска ми се само да се бяха грижили за татко така от самото начало. Сестрите трябва да подготвят определения от доктор Чад състав за захранването на системата, и то чрез филтрационна стерилизация, защото включените съставки се разрушават от топлината. Това означава много допълнителна работа и те съвсем не изглеждат щастливи.

Все пак продължавам да вися там, Чад — също, а което е най-важното — и татко…

Глава 15

Сутринта се събуждаме потънали във вода. Палатката е паднала върху ни. Изпълзяваме от нея като червеи изпод трева.

Небето е синьо, с големи бухлати облаци, които бързо се движат по него, но тревата и дърветата са подгизнали от вода.

Татко се протяга и едва не изгубва равновесие. Девет и половина е; тези червени секонали добре са ни упоили. Върху палатката има огромни локви. Внимателно изтегляме колчетата, освобождаваме поддържащите пръчки, опитваме се да излеем водата, без да напояваме одеялото още повече. Хващаме го от двата края, изстискваме го, после го просваме върху колата. Тя е толкова нагорещена, че от одеялото започва да се вдига пара.

Едва сега забелязваме, че на другия край на отбивката има тоалетна. Отиваме там. Измиваме си зъбите и толкова дълго си плискаме лицата с вода, докато наистина си отворим очите. Краката ни все още се огъват под нас. Дрехите ни са мокри и измачкани — връщаме се и измъкваме чисти дрехи от куфара. Леля Джоан ни беше изпрала, преди да тръгнем, и дрехите, които облякохме, са приятно сухи, миришат на чисто и на Калифорния. Когато най-сетне излизаме от тоалетната, палатката е почти суха, но одеялото иска още време. Навиваме палатката и я прибираме в багажника. Татко внимателно навива на стегнато руло всяко едно въже. Просваме одеялото върху палатката в багажника.

Татко прибира мокрите ни дрехи и ги слага на закачалки, които вади от куфара си. Закача ги на малки кукички в колата до задните прозорци. Придобиваме вид, като че ли сме брадати търговски пътници, които извършват годишната си обиколка в полза на компания за бельо.

Вече е десет и половина. Татко сяда зад кормилото. Пускам си тихичко Дилън. Още ми се спи — отпускам седалката назад и затварям очи. Учудващо е колко по-добре се слуша музика със затворени очи.

Успяваме да устоим на изкушението на две пицарии и ядем от другата страна на Вандалия, Илинойс. Закусвалнята е в сглобяема военна барака. Поръчваме пържено пиле и кнедли. Прибавяме и малки месни топчета, които изглеждаха като изпържени френски топки нафталин.

Пред всеки от нас има по половин пиле и аз трампя крак за гърди от татковата порция. Той яде всичко от пилето, включително и сърцето, черния дроб и трътката. Аз харесвам само бяло месо. В нашата къща всички с изключение на татко ядем само бяло месо.

Свършваме в три часа и се отправяме към Индианаполис. Искаше ми се да минем по пистата „Инди 500“, но татко не е навит и отказва — не му се иска да бъде блокиран в движението на голям град. Сега аз шофирам, но той е шефът.

На около шестнайсет километра сме след границата на Индиана, когато виждаме струпани коли отстрани на магистралата. Хора скачат от колите, някои тичат. Затревената разделителна линия между двете платна на магистралата гъмжи от хора. Станала е катастрофа. Толкова съм потресен, че и аз изтеглям колата настрана и спирам. Това е най-ужасната катастрофа, която някога съм виждал — станала е току-що. Предното колело на обърнатата кола все още се върти. Блъснала се е в мантинелата точно на мястото, където магистралата пресича малък хълм.

На пътното платно е проснато цяло семейство. Бащата е най-накрая. Той е на татковата възраст: едър мъж с малко коремче — също като татковото. Трябва да се е плъзгал по асфалта над трийсет метра и е наполовина покрит с пясък. Не кърви много, но се виждат костите на рамото и ръцете му. Ризата му е съдрана, панталоните му са на парцали, коланът му е смъкнат надолу; бос е и пръстите му са отнесени. Създава впечатление на човек, катастрофирал с мотоциклет, не с кола. Двама мъже са коленичили до него; той не се помръдва.

Жената — на същата възраст, свита и притисната към мръсната преграда, единият й крак е неестествено извит под нея. Лежи по гръб и едната й ръка е наполовина откъсната. Обляна е с кръв и все още кърви. Трима души се опитват да спрат кръвта. От начина, по който се е извила, е повече от ясно, че гръбначният й стълб е счупен.

Зад тях в посока изток са пръснати три малки деца и куче. Кучето е изправено на два крака, върти се в кръг, като онова куче, което ударихме, но това не лае и не ръмжи — само се върти и вие.

Едното от децата е слабо момченце, може би на годините на Джак. Червата му са разпилени по пътя в кръгове, като че ли той е стоял прав, докато те са се изливали от него. Под блясъка на слънчевата светлина изглеждат като пластмасови. То е с шорти, скъсана риза и също е обляно в кръв. Очите му са отворени и докато гледам, някой го покрива.

Има и малко момиче — изглежда най-малко е пострадало. По него няма кръв. Около телцето му стоят хора, но то не дава никакви признаци на живот. Приближавам се и виждам дълбока вдлъбнатина точно над дясното око.

Най-далеко на изток все още стои на крака малко дете. Не изглежда по-голямо от четири години. Почти цялата му кожа е смъкната. То е само топка червено, сурово, кървящо месо. Реве и вика майка си. Около него са коленичили хора, опитват се да го задържат, да спрат кръвта.

Обръщам се и повръщам всичко. Татко е пребледнял, тича напред-назад, пита дали някой е извикал линейка. Оглеждам се наоколо и виждам, че не съм единственият, който повръща. Татко идва при мен.

— Добре ли си, Били?

Кимам. Той е като опъната струна.

— Не съм сигурен дали някой е извикал линейка. Да тръгваме да търсим телефон. Малкото може и да оцелее, ако го закарат бързо в болницата.

Виждам, че някакви хора прибират момченцето в колата си, но не казвам нищо. Искам само да се махна оттук. Във всички случаи те ще имат нужда от линейка, дори и само за да установят със сигурност, че всички са мъртви. Сядам на мястото на пътника отпред и се вторачвам през прозореца. Как е възможно този ужас да се случи под такова красиво небе?

Татко кара като луд. Щом си е поставил задача, никой не може да го спре. Скоростомерът отбелязва към сто четирийсет и четири километра в час. След около пет километра стигаме до няколко магазина. Той спира колата, скача и се втурва в магазин за напитки. Чакам в колата. Връща се след три минути.

— Някой вече е извикал линейка и те са на път. Казах им, че има петима ранени в критично състояние.

Сяда пред кормилото, но не пали мотора. Поглеждам го: лицето му е побеляло, диша учестено. Изглежда ужасно, лицето му блести от пот.

Дочуваме воя на сирена. Тя вие откъм изток и профучава край нас с онзи писък, който се възприема от човек, застанал неподвижно. Минута по-късно покрай нас изпищява и втора. Татко ги следи с поглед, докато изчезнат. Пали мотора.

— Е, Били, ние не можем да направим нищо повече.

Включва я на скорост и изчаква, докато магистралата се изчисти и в двете посоки, и тогава я изтегля на нея. Сега кара с не повече от петдесет и шест километра в час, но аз не казвам нищо. Мисля си дали няма да е по-добре да вървим пеша до Филаделфия.

Спираме на следващата бензиностанция. До нея има закусвалня; влизаме за чаша кафе. Стомахът ми сега е съвсем празен. Купувам парче къпинов сладкиш. Вече съм по-добре, но татко е все още пребледнял.

— Били, би ли ме сменил?

Кимам.

— И не бързай, моля те. За днес ми стига.

Изважда валиум и взима таблетка.

— Ей, Били, чувствам как кръвта преминава през сърцето ми като през хидравлична преса.

* * *

Поддържам около деветдесет в час, старецът ми ляга на седалката, както я бях оставил. Изобщо не следи пътя, просто лежи и гледа втренчено нагоре. За пръв път не е залепил очи за пътя. Някак страшновато е; като че ли се е предал.

— Какво мислиш, че се е случило, Бил? Нямаше друга кола. Посред бял ден е. Не мога да си представя да е заспал на кормилото. По дяволите, какво се е случило та този човек да унищожи всичко: жена си, децата си, дори кучето си? Какво, по дяволите, е сгрешил?

Въздъхва дълбоко; поглеждам го. В очите му има сълзи. Наистина едва се крепи.

— Може би децата му са го дразнели и той се е навел назад да ги плесне и е загубил контрол над колата. Господи, надявам се, че не е така, ужасна мисъл за последната минута от живота. Може би воланът се е счупил или спирачките са отказали. С толкова много неща може да се случи нещо, колкото и да внимава човек.

Надявам се само, че не е могъл да погледне назад и да види всичко това, жена си, нагърчена като преплетена бисквита и притисната към мръсотията на преградата си, сина си — с разпилени черва, дъщеря си — с пробит череп, а бебето си — като ревящо кюфте, върви по пътя и реве, заобиколено от непознати. Тази гледка е достатъчна да накара човек да се надява, че няма живот след смъртта. Как, по дяволите, може да се живее какъвто и да било живот, където и да било, да правиш каквото и да било, ако трябва да живееш с този ужас?

О, Боже, защо не млъкне! Ако продължава в същия дух, ще повърна.

— По дяволите, Бил, няма начин да избегнеш шофирането. То ме изпълва с истински ужас. Мразя тези метални ковчези; всеки път се радвам, когато изляза жив от тях. Знам, че съм прекалено напрегнат, когато карам, но непрекъснато пред очите ми е картина, подобна на онази зад гърба ни, с единствената разлика, че по платното кървят нашите тела. Ние умираме публично върху нагретия или влажен, или леден асфалт и непознати грубо опипват останките ни.

Исусе, човек си мисли, че баща му е направен от желязо, организира неща, върши неща, прави неща и изведнъж той рухва пред очите му! Намалих до около седемдесет километра. После давам газ до деветдесет и нещо. Той дори не забелязва; продължава да гледа втренчено нагоре.

— Просто съдба, татко. Катастрофите се дължат на лош късмет. Човек не може да направи невъзможното. Няма смисъл да се измъчваш така; не може да се ядеш непрекъснато за това или онова и да оставиш хубавите неща в живота да те отминат.

Не се помръдва. Може би не слуша. Здрачава се и аз пускам светлините. Не се е стъмнило съвсем, но няколко големи черни облака бяха забулили слънцето. Надявам се да стигнем до другата страна на Индианаполис и да намерим мотел. Изтощен съм. Миналата нощ спахме, но това не беше истински сън. Бях само в нещо като полусъзнание; част от мен се съпротивляваше на дъжда, на светкавиците, на гръмотевиците, на минаващите край нас камиони.

По някое време подхваща отново.

— И аз някога приемах нещата така, Бил; естествено е да е така — то е част от младостта. Освен това е и въпрос на безразсъдство. Веднъж потърсих точното значение на думата „reck“. Означава „тревога“ или „грижа“. С възрастта хората натрупват повече тревоги и грижи. Тежки преживявания, катастрофи, избягване на смъртта или на други нещастия на косъм — виждат и запаметяват неща като онова, което току-що видяхме; всичко това се натрупва в мозъка. И човек става по-тревожен, по-загрижен с всяка изминала година; поддържането на нишката на живота, борбата за оцеляване става все по-тежка и по-тежка.

Освен това и самият мозък се изменя. Някои видове умствени и физически умения започват да деградират още от седемнайсет години нататък.

Наблюдавах се как губя постепенно сигурност, Бил, как ставам все по-неспособен да вземам решения. Когато шофирам, се чувствам хванат между безгрижието на двайсет и две годишния и неспособността на петдесет — или шейсетгодишния, който може и да не се справи в критичен момент. А и не мога да се сдържа да не налагам личните си ограничения върху другите около мен, например, върху теб, Били. Страхувам се, когато ти караш.

* * *

Мръква се бързо, падат първите тежки дъждовни капки. Магистралата тук, извън Индианаполис, е почти блокирана от гигантски камиони с ремаркета. Изпреварвам по един почти на всеки четиристотин метра. Слава Богу, че татко е в такова състояние и се е отдал така на размисли върху деградацията и падението на човешкия род. Иначе щеше да е беснеещ лунатик, който подскача на мястото си, крещи и си въобразява, че с това ми помага да изпреварвам тези чудовища.

Когато пускам чистачките, чува се само равномерно бръмчене. Поглеждам таблото, за да проверя дали съм натиснал правилния бутон. Натискам го отново няколко пъти.

Хей, страхотно преживяване: тъмнина, дъжд и гласът на съдбата до мен. Навежда се напред, без да оправи седалката. Бърника нещо, но напразно. Радвам се, че тази кофа болтове не е моя; ще трябва да работя по цели дни върху нея, за да я поддържам.

Вали проливен дъжд. Не откъсвам поглед от задните светлини на камиона пред мен; това е единственото нещо, което виждам. Не мога да разгранича белите разделителни линии, нито страничната линия на платното към банкета. Единственото, което имам на разположение, са тези две червени светлини, умножени стотици пъти с всяко плискане на вода по предното стъкло; страхувам се да спра.

— Виждаш ли изобщо нещо, Бил? Аз не. Може би ще е по-добре да отбием.

— Виждам, татко, всичко е наред; просто ще остана зад този камион. Докато виждам тези задни светлини, всичко ще е о’кей.

Той замълчава. Знам, че му се иска да спрем, но нямаме избор. Дъждът се излива като из ведро и плющи с все сила по колата. Той не може да види дори и с отворен прозорец; а и с този голям камион пред нас, няма начин да разграничим пътните знаци, преди да ги отминем.

Влача нашето чудовище след моя камион на разстояние по-малко от седемнайсет метра; ако увелича това разстояние, ще го загубя. Няма начин да не се намокря, така че смъквам стъклото на моя прозорец. В колата нахлува вода като в потъваща лодка в апокалиптичен филм; веднага ставам вир-вода. Подавам глава навън, за да разбера дали така видимостта не е по-добра, но дъждът бие в очите ми, по-лошо е от замазаното от стичаща се вода предно стъкло. Прибирам си главата и вдигам стъклото.

Забелязвам мигащи светлини отзад. Здраво държа волана и се надявам за най-доброто. Това е друг голям камион, явно загубил търпение с големия линкълн, който се влачи на опасно близко разстояние до камиона отпред. Той профучава край нас и аз загубвам и слабата видимост, която имах до момента. Камионът хвърля мръсна вода и кал по-бързо от потоците чиста вода, които се изливат от небето. Стискам волана с все сила, поддържам скоростта си и чакам да видя отново задните светлини на камиона. Колата ни се залюлява от силните струи вода, изхвърлени изпод колелетата на задминаващия ни камион. Моята скорост е над седемдесет километра в час, а неговата — над деветдесет. Почти половин минута шофирам в тъмнината с предно стъкло, покрито с кафява кал, докато най-сетне отново виждам светлините на камиона отпред.

Междувременно започвам да хващам номера на този вид придвижване напред. Ако той натисне спирачки, отзад светва светлина, отразяваща действието му, и аз натискам моите. Проблемът е, че започвам да се хипнотизирам от тези две светлини: те се отразяват многократно върху пътя и предното стъкло — нито един хипнотизатор не може да измисли по-добър трик.

Точно тогава татко изкрещява, звукът, който издаде, наподобяваше няколко излайвания едно след друго. Забелязал е знак за отклонение от магистралата след около километър и половина. Включвам мигача и отбивам надясно. Моля се да не пропусна отклонението. Пороят се излива върху нас. Покривът на колата стене и вие под ударите му.

Татко вижда навреме стрелката за отбивката и аз обръщам волана. Отзад няма светлини, мога да намаля до около двайсет километра. В края на отклонението има неясно маркиране. Правим завой и спираме. На другата страна на улицата има табела. Включвам на трета, смъквам стъклото и четем „БРАУНВИЛ — ОСЕМ КИЛОМЕТРА“. Завивам остро надясно и потегляме.

Пътят е стръмен и много тесен, бялата линия — почти невидима. На върха на стръмнината съм — ако отнякъде се появи кола без предни фарове, край, свършени сме.

* * *

Кръстосваме града, взираме се през облени с вода стъкла с минимална видимост за знак за мотел. Надявам се, че ченгетата или шерифът, или какъвто и да е представител на закона не са навън. Веднага ще се захванат с този линкълн без чистачки, мотаещ се напред-назад по главната улица. Почти сме готови да се предадем, когато зърваме табела „ХОТЕЛ“ на другия край на града. Дано да има стая; никак не ме радва мисълта да прекараме нощта, увити в мокрото одеяло.

Хотелът е тухлен с колониална веранда. От двете страни на вратата са поставени лампи за старовремска карета с жълти крушки. Татко изскача от колата и се втурва. Едва ли би могъл да се намокри повече, но машинално тича приведен в дъжда. Знам, че ако имат стая, той ще я вземе дори и да струва петдесет долара.

След около пет минути отваря врата и се усмихва.

— Получих страхотна стая. Управителката е убедена, че съм банков обирджия, с багажник, пълен със златни кюлчета, така че нека се вживеем в натрапената ни роля. Обуй си поне обувките.

Отново е превъзбуден. Може би просто се радва, че е жив, че вътре го чака гореща вана и ще бъде на сухо. Давам му ключовете. Той отваря багажника и измъква с мъка пътната си чанта и моята брезентова торба. Отнася чантите ни на верандата, докато аз откарвам колата на паркинга.

Вървя бавно. Усмихва се, като че ли най-естественото нещо в света е да се върви под проливен топъл дъжд в нощта. Край верандата има храсти хортензия, навеждам се да ги помириша — никаква миризма. Татко се люлее напред-назад и мокрите му обувки жвакат. Смее се.

— Хайде, Били, не е необходимо да преиграваш. Сигурен съм, че тази женска вече се е обадила на шерифите на три окръга.

Влизаме наперено във фоайето; върху килима в кафяво от нас се излива истинска дъждовна вода от Индиана или Охайо. Занасяме чантите си до стаята — прекрасна е с двете огромни двойни легла.

Изстискваме дрехите си и вземаме душ. Нямам никакви сухи дрехи и се налага да заема риза и панталони от татко, дори жокейските му гащета и обувките за тенис. Когато слизаме долу, изглеждаме що-годе представителни; дрехите на татко висят по мене като на закачалка, а краката ми са направо смазани в гуменките му — но поне сме чисти.

Не е за вярване, управителката идва при нас и уж между другото ни представя господин с нещо наподобяващо висока широкопола бяла шапка. Оказва се, че това наистина е шерифът на града. Трябва да е скочил от масата, за да види разкритите маскирани бандити. Започва учтив разговор или по-точно разпит: откъде идваме, къде отиваме, и то се знае, за колата — откъде, как и защо. Дори и да бяхме избръснати и в смокинги, хотелската управителка сигурно пак щеше да извика приятеля си, шерифа.

Татко го поглежда право в очите и пита дали в града има KFC. Гениален е. Шерифът клати глава. Намесвам се и аз питам дали тук имат мексикански ресторант. Клати глава и отново се усмихва. Изглежда, схвана играта, ако не изцяло, то поне наполовина.

— Но има пицария в другия край на града към шосе 80.

Кима няколко пъти, усмихва се. Повежда ни към верандата и посочва единствената посока, в която може да бъде това място; навсякъде другаде е тъмно. Толкова проливен е дъждът, че сме минали край пицарията, без да я забележим.

Покланяме се и благодарим на шерифа; докосва с два пръста шапката си: Спейд Куули приветства коня си.

Качваме се на нашия „Филаделфия експрес“ и плуваме в мрака до пицарията. Сякаш се връщам вкъщи. Поръчваме огромни пици със сирене и кана бира за всеки. Каните са стъклени с извити дръжки и приличат на чаши, но с улейче като керамични халби. Пием бирата си направо от тях. Омитаме пиците и италианската салата. Никога не съм се наслаждавал така на храната, както тази вечер.

Две хубавички келнерки си правят кефа, като ни гледат как пием от каните. Ако не бях с баща си, сигурен съм, че можехме да ги уговорим да дойдат с нас в хотела; управителката щеше да има за какво да се тревожи цяла нощ.

Глава 16

Стачката започва на следващия ден. Всички дипломирани сестри и лекари работят на пълно работно време, на две смени. Положението е сложно. Болницата не приема нови пациенти, изписват или преместват пациенти по другите болници.

Сестрите са принудени да поемат и черната работа, която обикновено се извършва от санитарките. Предлагам да им помагам където мога и с каквото мога; татко не може да бъде прехвърлен другаде.

Страхувам се да не го зарежат в суматохата; решавам да се преместя и да спя до него. И без това половината легла в интензивното са празни. Дребна червенокоса сестра ми показва какво да следя и как да сменям чаршафите му. Медицинското обслужване включва само подновяване на системата. Чад разреши въпроса с моето оставане в интензивното, така че всичко мина без неприятности.

Когато казвам на майка за стачката, тя настоява татко да бъде преместен в друга болница. Двамата с Джоан успяваме да я успокоим. Хората в Перпечуъл са запознати със състоянието на татко и доктор Чад проявява, както изглежда, истинска заинтересованост. Едно преместване може и да го убие.

Майка е вкъщи. Били спи в спалнята към градината, за да я наглежда. Той е чудесен!

Странно е да живееш в болница, без да си болен, при това да бъдеш в интензивно отделение. По-голяма част от пациентите тук са в твърде тежко състояние, за да бъдат преместени.

След като прекарвам в отделението няколко дни, без да прегриза ничие гърло, сестрите променят отношението си към мен. Няколко пъти дори прибягват до помощта ми — повдигам, държа или премествам пациенти, докато те оправят леглата, или държа болните, докато им поставят системи. Помагам и при храненето.

* * *

Рано сутринта на петата нощ ме събужда дрънченето на стъкло и метал, характерният шум за една болница. През прозореца нахлува бледа сива светлина; вслушвам се в движението на колите отвън. Призори обикновено ме налягат най-тежки мисли.

Поглеждам към татко. Очите му са отворени и той ме гледа! Искам да кажа, че гледа мен, не покрай мен, не през мен или около мен! Гледа ме право в очите!

Измъквам се от леглото откъм неговата страна и се приближавам много внимателно към него. Отначало си мисля, че може да е умрял през нощта, но очите му са живи, те следят движенията ми, не ме изпускат. Изправям се до леглото му. Устата му се отваря два пъти; сухи, бледи устни, крехки като хартия. Но той издава звук, тънък, висок глас, фалцет.

— Къде съм, Джони?

Не мога да повярвам! Поглежда леглото си надолу и се усмихва.

— Мисля, че знам къде съм, Джони. Но какво правиш ти тук? И ти ли си болен?

Господи, има нещо толкова чисто, така младежко в гласа му! Протягам ръка и я поставям върху главата му.

— Спокойно, татко. Ти си добре.

Повдига дясната си ръка, по която има синини от иглите и следи от лейкопласта. Тя е толкова слаба, че мускулите изглеждат като преплетени въжета над костите му.

— Не ми изглежда да съм чак толкова добре, Джони. Какво всъщност се е случило — земетресение, автомобилна катастрофа или какво?

Не знам какво да кажа, колко от случилото се да се опитам да обясня. Точно в този момент влиза дежурната сестра. Отново е червенокосата, татко я поглежда и й се усмихва. Тя замръзва, вторачена в него, толкова шокирана, колкото съм и аз, но бързо идва на себе си.

— Здравейте, господин Тремънт, как се чувствате тази сутрин?

Татко ме поглежда.

— Не е ли симпатична, Джони? Винаги съм мечтал за червенокоса дъщеря; левачка като майка ти и червенокоса.

Сестрата сега се втренчва в мен, напълно объркана. Не би могло да има по-изненадващ скок от смъртта към живота.

— Сестра, мисля, че трябва да потърсите доктор Чад.

Татко затваря очи. Страхувам се, че това може да е само моментно проясняване преди края, но не искам да го безпокоя. Придърпвам стола си по-близо.

Чад ни заварва така. Татко трябва да е бил задрямал, защото отваря очи, когато докторът и сестрата се втурват шумно в стаята. Баща ми поглежда доктор Чад и му се усмихва.

— Мили Боже, дали целият бейзболен отбор е дошъл на посещение!

Чад ме поглежда с широко разтворени очи.

— Така се събуди, докторе. Какво мислите?

Мери пулса на татко, слага термометър в устата му. Баща ми не сваля очи от него с трепереща усмивка. Чад премерва и кръвното и отново ме поглежда.

— Сто и двайсет на седемдесет и пет.

Проверява термометъра.

— Нормална.

— Здравейте, господин Тремънт, как се чувствате?

— Не знам. Как трябва да се чувствам? Доста съм уморен.

Чад се навежда напред, взира се в очите му, опипва кожата му. Поглежда бутилката с урина под завивките.

— Е, господин Тремънт, бяхте болен, но сега вече, изглежда, сте добре. Какво да направим, за да се почувствате удобно?

Татко се поглежда надолу в леглото.

— Може да започнете, като махнете някои от тези тръбички и прочее чудесии по мен; и може ли да ям нещо? Гладен съм.

Повдига изсъхналите си ръце.

— Струва ми се, че сте ме държали на гладна диета в тази болница. Сякаш не съм ял като хората поне месец.

Хващам ръката му — нещо, което никога не бих направил, ако той беше добре. Ние си разрешаваме да се държим по-свободно само с много болните.

— Повече от месец, татко.

Той освобождава ръката си, преплита пръсти, поглежда ги, върти ги.

— Трябва да съм бил наистина много болен.

Доктор Чад става и тръгва към вратата. Дава ми знак с очи да го последвам. Сестрата подпъхва завивките под татко; донесла е леген с вода, за да измие лицето и ръцете му. В тона на Чад долавям смущение и патос:

— Не искайте от мен да ви обяснявам нещата, господин Тремънт. Никога не съм се сблъсквал с подобно нещо. През цялото време причината трябва да е била в метаболизма.

— Доктор Чад, трябва да не е само това. Той е различен. Мисълта му е така чиста, той е толкова спокоен, някак по-млад, отколкото бе дори преди операцията. На какво може да се дължи това? Така ли ще остане?

Чад поклаща глава и ние отиваме до бюрото в стаята. Дълго пише в папката с медицинските сведения за татко. Най-сетне вдига глава.

— Господин Тремънт, истината е, че не мога да отговоря на въпроса ви. Може да изпадне отново в кома по всяко време. Ще продължим лечението и ще внимаваме с диетата му. Не желая да рискувам, като отстраня прекалено бързо системата от шийната вена. Ще го оставим да се храни нормално, но ще бъде на система, докато състоянието му се стабилизира.

Обличам се и започвам да го храня със супа. Той взема лъжицата и се храни сам; слаб е, но се владее. Пие малко портокалов сок. Все още е гладен. Отново започва да се оплаква от катетъра и системата. Обяснявам му казаното от доктор Чад. Иска да знае какво се е случило.

Последното, което си спомня, е, че е влязъл в болницата за операция. Не може да повярва, че това е станало преди цели шест седмици. Спомня си за инфарктите на майка и иска да знае как е тя. Отговарям му, че е добре. Разказвам му за стачката и му обяснявам защо спя в една стая с него.

Той приема всичко. Желае да знае кога майка и Джоан ще дойдат на посещение; кога ще се върне вкъщи. Отговарям му, че те ще дойдат при първа възможност, но той ще трябва остане в болницата, докато наистина стъпи на краката си.

Всички сестри се изреждат в стаята. Те са толкова приятно изненадани и доволни, колкото е и татко. Една симпатична японка го хваща за ръката и той поставя свободната си ръка върху нейната.

— О, господин Тремънт, вие изглеждате така добре сега!

В очите й има сълзи. Татко ме поглежда.

— Знаеш ли какво, Джони? Може би наистина ще взема да поостана по-дълго в тази болница. Тук не е чак толкова лошо.

В девет часа се обаждам на Джоан. Опитвам се да я подготвя за случилото се и настоявам да дойде веднага. Пристига за по-малко от час.

Вкопчва се в татко и плаче. Той поглежда над нея към мен; не може да разбере защо Джоан реагира така.

Същото се повтаря и когато довеждаме майка; тя така плаче, че се налага бързо да я върнем вкъщи. Тази нощ Джоан остава с нея.

Три дни по-късно Чад маха системата, а след пет дни — катетъра. Татко не желае подлога; нося го на ръце до тоалетната и обратно. Там предвидливо е поставена дръжка за хващане; той се държи за нея и настоява да го оставя сам, докато „си върши работата“. Започваме да го захранваме с лека твърда храна, като прилагаме лечението, определено от Чад. Той следи внимателно кръвното налягане, но то не се променя. Казва, че не желае да дава лекарства за кръвното, ако не се налага. Продължава да следи това, което татко поема и изхвърля. Чад признава, че все още работи с предположения; няма обяснение на случилото се с баща ми, както и на промените от няколко дни. Стачката продължава и аз оставам в болницата.

Татко започва да понапълнява, но все още е под четирийсет и пет килограма. Изглеждаше зле, докато лежеше неподвижен в леглото; сега е активен и напомня жив скелет — страшно е да го гледа човек. Но цветът му се подобрява и непрекъснато е гладен.

Когато към десетия ден му донасят храната, той започва да души като куче, попаднало на следа.

— Представи си, Джони, усещам аромата на тази храна. А повече от двайсет години не съм усещал никакви миризми!

Поемам таблата от сестрата и я поставям пред него. Той навежда глава и души всяко ястие.

— Не мога да повярвам — мога да помириша дори спанака! Има дъх на Атлантическия океан. Забравил съм колко приятно миришат хубавите неща.

Започва с телешките котлети, дъвче внимателно, дълго и с наслада. Той е като телевизионна реклама за храна.

— Същото беше и когато престанах да пуша, Джон; вкусът на храната е приятен, така силен. Всяко нещо е различно.

На следващия ден пита за доктор Етридж. Казвам му, че съм го сменил, защото съм изгубил доверие в него. Поглежда ме.

— Искаш да кажеш, че си го уволнил?

— Е, не, татко. Просто вече не е твой лекар. Той все още работи в Перпечуъл.

— Но той ми е лекуващ лекар в продължение на петнайсет години, Джони. Той е от Уискънсин, нали знаеш.

— Знам, татко, но се убедих, че не полага грижите, от които ти имаше нужда. Днес щеше да бъдеш мъртъв, ако не го бях сменил. Доктор Чад, изглежда, съумя да постави правилна диагноза; в крайна сметка поне все още си тук.

Поглежда ме в очите, усмихва се, поклаща глава и продължава да се храни.

— Ти наистина си като шеф, Джони. Не знам дали ми харесва синът ми да е шеф.

— Е, нямаш избор, татко. Не беше в състояние да спориш с мен, така че аз поех нещата в собствените си ръце. Винаги можеш да се върнеш към Етридж, ако толкова държиш.

Спира да дъвче.

— О, не. Вярвам ти. Винаги съм чувствал, че той направи грешка с онази операция на жлъчния мехур.

Радвам се, че татко признава това. Той започва да реже телешкия си котлет. Чудесно е да се наблюдава как работят ръцете му на механик.

— Чудна ми е идеята да уволниш лекар. Никога не бих имал смелостта да направя подобно нещо.

— Татко, не забравяй, че те са тук да се грижат за теб; ти им плащаш за това, точно както плащаш на някого да ти оправи колата.

Той размахва шеговито-заплашително ножа си към мене.

— О, не, не им плащам; „Дъглас“ и профсъюзът им плащат.

— Разбира се, че ти им плащаш, татко. Парите, които те дават на Перпечуъл, идват отнякъде. Идват от парите, които ти си спечелил за „Дъглас“, парите, които те са направили от твоята работа. Това не е милостиня, ти си спечелил всяка стотинка, която се плаща за теб сега. Те забогатяха от твоята работа в продължение на толкова години, не забравяй това.

— Добре, Джони, добре. Ще уволним Етридж и ако трябва, ще поемем цялата болница. Нямам нищо против.

С удоволствие го наблюдавам как се храни. След няколкоседмичните мъчителни опити да му отворя устата, да пъхна лъжицата, да обирам лигите му — сега за мен е истинско чудо да го гледам как сам и с удоволствие слага храна в устата си.

Всъщност винаги съм обичал да наблюдавам татко като дъвче. Тогава стегнатите му мускули се свиват при всяка хапка по начин, който не съм забелязвал при друг. Те се събират в твърд, подобен на орех мускул, който изпъква ясно под тънката кожа. Появява се и когато стисне зъби, докато затегне или разхлаби някой болт или гайка. Спомням си как се опитвах като дете да развия този мускул на дъвченето, както си го наричах; нищо не постигнах. Той е като мускула, който се развива в резултат на продължителна работа с чук.

— Татко, я да видим дали все още имаш онзи стар мускул от работата ти с чук.

Слага вилицата върху чинията си и поглежда изсъхналата си, набръчкана дясна ръка. Тя е на тъмни петна и наподобява нещо средно между кожата, от която една змия би побързала с радост да се измъкне, и стар пергамент. Дори много от космите му са опадали. Но когато стисва юмрук, и двамата виждаме, че този мускул е все още на мястото си. Представлява бучка с размера на топче за игра и се надига в средата на долната част на ръката му — между лакътя и китката. Натисва го с показалеца на лявата си ръка.

— Мек е като бучка свинска мас. Никога няма да мога да си намеря работа с мускул като този.

Стрелва ме изпод вежди и ми се усмихва.

— Но знаеш ли какво, Джони; аз повече нямам нужда от работа: имам пари в банката, имам пенсия и социална осигуровка. Вече никога няма да ми се наложи да работя. Хот-дог!

Грабва лъжицата си и започва да обира чиниите пред него.

* * *

Преди да се ожени, татко е работил във Филаделфия като дърводелец. Заедно с братята си е работил за баща си, който е бил строителен предприемач. Понякога са получавали големи поръчки и са наемали допълнителни работници. Татко ми е казвал, че баща му никога не се интересувал от документи за правоспособност или препоръки. Искал е само да види дали въпросният кандидат е имал този мускул, който се получава от продължителна работа с чук. Ако мускулът бил налице, дядо ми го докосвал по начина, по който преди малко татко докосна неговия, и ако бил достатъчно твърд, кандидатът получавал работата.

Дядо отказвал да плаща заплата. Всеки, който започвал работа с него, приемал условията. Дядо ми предлагал работа, например покрив, и обещавал известна сума, ако тази работа бъде извършена добре за определен срок. Заявявал е, че ако човек работи като луд и е добър в работата си, може да спечели много пари, но ако се шляе, може да фалира.

По този начин той успявал да събере най-добрите дърводелци във Филаделфия и си създал име на човек, който работи бързо и качествено.

Работата е там, че той не можел да разшири системата си „без заплата“, поради което бил ограничен в извършване на чисто дърводелска работа. Точно когато нещата му потръгнали — бил започнал строеж на шест къщи — ударила кризата. Дядо загубил всичко, работил десет години, за да изплати дълговете си, и умрял за една година.

Аз никога не развих този вид мускул. Ремонтирал съм почти изцяло три къщи, построил съм и два гаража, но този мускул не се появи. Веднъж, когато помагах на татко, го попитах за това. Тогава той беше на толкова години, на колкото съм аз сега, а аз съм бил може би на двайсет и пет, току-що бях станал магистър.

— Човек трябва да работи с години, Джони. По осем часа на ден непрекъснато да върти този чук. Не се безпокой, че нямаш буцата на ръката си; за сметка на това я имаш в главата си.

Този разговор се проведе през деня, когато двамата заковавахме дъските на покрива. Татко ми показа как да поставям дъската и да забивам гвоздея. Той работеше дясната половина, а аз — лявата. Когато се огледах след около час, видях, че е покрил поне четири пъти по-голяма площ от мен. Спрях и го наблюдавах известно време, за да открия точно какво той прави, което аз не правя.

Устата му е пълна с гвоздеи; изтиква ги между устните си, когато има нужда от тях. Притиска дъската с дясната ръка и без да пуска чука, взема гвоздей от устата си с лявата, поставя го, удря два пъти, веднъж по-леко, за да го захване, втория път по-силно. Междувременно вече изкарва другия гвоздей между устните си и взема друга дъска. Ритъмът на работата му е един и същ и може да се представи така: пауза — банг-банг — пауза — банг-банг. А при мен нещата се подреждат така: дълга пауза — изваждане на гвоздей от кутията, наместване дъската на място, поставяне на гвоздея и… банг-банг-банг-банг-банг.

Наблюдавам няколко негови цикъла, после напълвам устата си с гвоздеи. Разрешавам си лека измама, като започвам с три гвоздея вече поставени между устните ми; опитвам се да вляза в неговия ритъм: банг-банг — гвоздей, дъска — банг-банг — гвоздей, дъска — банг-банг. Нанасям силен удар върху гвоздея, като в същото време изкарвам гвоздей между устните си с език. Гвоздеите имат особен метален вкус. Гвоздей, дъска — банг-банг — гвоздей, дъска — банг-банг — о-ох!

Стоварвам чука върху палеца си. Изправям се и едва не падам от покрива. Татко ме поглежда. Плюя гвоздеи и вия от болка. Врон и майка изскачат отвътре, където боядисват. Успявам да се смъкна по стълбата и потапям палеца си в студена вода, но нокътят му едва се крепи. Така и не получих тази специфична твърда подутина на ръката между лакътя и китката, резултат от продължителната работа с чук, но пък затова си имам подутина на левия нокът; двайсет и седем години тя ми напомня, че от мене не стана дърводелец.

С всеки изминат ден татко укрепва. Става любимец на сестрите. Стачката свършва, основният персонал се връща обратно на работа и аз напускам болницата и се връщам при майка. Били умира от скука и веднага се връща в Топанга.

Но почти през ден посещава дядо си в болницата. Татко е преместен в обикновено отделение и има на разположение цял рояк нови сестри, с които да се шегува. Дали са му проходилка и той става от леглото всеки ден по малко. Казва на Били, че я държи, за да се пази от атаките на сестрите. Били стои с часове при татко; не може да повярва, че той е същият човек, който е познавал отпреди, неговия дядо. Никога не е виждал баща ми такъв; и самият аз почти не си го спомням така.

Един ден седя до татко и двамата си разменяме шеги, когато той внезапно казва:

— Знаеш ли, Джони, може би в края на краищата няма да отида в ада.

Не разбирам за какво говори. Може би отново откача.

— Прекрасно, татко, ако ти не отидеш там, и аз няма да отида.

— Не, Джон, спомняш ли си, че се безпокоях дали няма да отида в ада, защото не можех да си наложа да обичам негрите. Говорихме за това един ден, преди да се разболея. Спомняш ли си?

— Да-а, сега си спомням, татко.

О, Господи, започваме отново!

— Е, Джон, няколко пъти при мен идва една изключителна жена и тя е почти черна, може би малко по-светла, но няма съмнение, че е негърка.

— Татко, трябва да признаеш, че някои от сестрите тук са много мили с теб, независимо от цвета им.

— О, тази, за която ти говоря, не е сестра, Джони. Всъщност може и да е или нещо подобно. Понякога идва с униформата си, но тя не работи тук.

Все още нищо не разбирам. Мисля, че нещо се е объркал.

— Каза ми, че е твоя приятелка, Джон; едното й око е зелено. Човек не може да си представи, че някой може да бъде толкова хубав с различни по цвят очи, както е при нея.

Чувствам, че се изчервявам, но татко не забелязва.

— Каза ми още, че е сестра в друга болница, където и аз съм бил и която даже не си спомням. Донесе ми онези африкански теменужки ей там; отгледала ги е сама. Има седемнайсет вида от тези теменужки, а аз само седем… Ти ми поливаш растенията, нали, Джони?

Кимам.

— Поливам ги, татко, чистя ги и от бурени. Алиша е прекрасен човек, прав си; една нощ тя помогна да спасим живота ти.

— Разказа ми за това, Джон. Не мога да повярвам. Тя много те цени, казва, че си по-добър и от лекар. Странно е да се твърди подобно нещо, като си помисли човек за това-онова, но това момиче ми напомня майка ми, баба ти; никога не съм срещал друг човек в живота си така много да ми напомня за баба ти, както тази твоя Алиша. Ето защо съм сигурен, че няма да отида в ада, Джон: аз мога да обичам тази жена — няма значение, че е негърка — точно толкова, колкото обичам собствената си майка.

Усмихваме се. Иска ми се да запитам по кое време идва, но не го правя. Преди да си тръгна, му казвам да я поздрави от мен, ако дойде отново.

Баща ми заявява на сестрите, че не иска да го бръснат. Сестрите съобщават на лекаря и Чад идва при мен. Говоря с татко.

— Татко, и по-рано сме обсъждали този въпрос. Знаеш какво е отношението на майка към брадите. Тя вече има брадат син и трима брадати внуци; не мислиш ли, че ако се прибави и брадат съпруг, ще й дойде твърде много?

— Не се безпокой, Джон, аз ще говоря с нея. В края на краищата може да се каже, че почти се връщам от оня свят — все пак трябва да имам някакви права. Стар човек съм; на старите мъже трябва да им се разрешава да бъдат с бради, след като искат. Освен това лицето ми е с много нежна кожа. След като не мога да имам коса на главата си, ще си пусна брада.

Нищо и никой не може да го отклони от решението му. Казвам на Чад да остави нещата така. Той скрива усмивката си в собствената си брада. Мисли, че това е едно от най-смешните неща, които са се случвали в тази болница, откакто работи в нея. Информира сестрите и те оставят татко на мира. Не е много леко да се бръсне възрастен мъж с нежна кожа на лицето и гънки от бръчки по врата. Връщам се вкъщи да подготвя майка.

— Казвам ти, Джаки, той е напълно откачил; той не е същият. Превръща се в някакъв Дон Жуан. Сигурно наистина е сенилен; връща се в детството си. Почакай само да си дойде вкъщи; няма да разреша на никого с брада да ме целува, почакай и ще видиш!

Опитвам се да я успокоя. Телефонирам на Джоан; тя е убедена, че аз съм в дъното на цялата история — аз съм бил уговорил татко за тази брада! Заяви, че ще отиде до болницата, ще говори с баща ни и ще дойде вкъщи при майка.

Майка ми все още беснее, когато Джоан спира колата си пред къщи и се появява на вратата със смях. Пресича стаята, целува и прегръща майка. Преди тя да успее да изрече каквото и да е, Джоан започва:

— Майко, единственото, което трябва да направиш, е да си представиш, че известно време ще живееш с Дядо Коледа. Той си е наумил да си пусне брада и е щастлив като дете.

Джоан хвърля чантата си на канапето и се просва до нея. Все още се смее.

— Нищо не постигнах, както и с Джеф и Тед. Убеден е, че ти ще я харесаш.

— Мислиш ли, че е луд, Джоан? Кажи ми, откачил ли е?

Сестра ми се обляга на канапето, опъва краката си, изритва обувките си. Поглежда ме.

— Не е по-откачен от този твой син тук, или от Били, или от Джеф, или от Теди; той просто ни демонстрира мъжко поведение.

Ставам и донасям вино. Наливам на всички по чаша и им я подавам. Майка започва да го вижда откъм смешната страна.

— Господи, Джоан! Как ще обясня на съседите? Ще си мислят, че имам приятел хипи.

Джоан отпива от студеното вино.

— Може би е точно така, майко; той е толкова различен, умът му е млад. Шегува се, усмихва се на всички и на всеки в болницата.

Отпива отново, поглежда ме.

— Това ще му даде нещо, за което да мисли. Той винаги е бил фермер по душа, сега ще си отглежда градина на собственото си лице.

Майка се смее, разплисква малко от виното си.

— И ти си откачила, Джоан; това си е в проклетата Тремънтова кръв.

Знам, че майка се смее, защото е убедена, че ще накара татко да се откаже от брадата.

Помагам й да си легне за следобедния сън. Двамата с Джоан седим във вътрешния двор. Прекрасен слънчев ден е, не е горещо, духа лек ветрец. Няма мъгла. Бях разтворил двата шезлонга от червено дърво. Сестра ми се изтяга на единия, а аз се отпускам на другия.

— Кажи ми, Джак, какво е мнението на лекаря? Какво казва? Какво става? Татко сякаш е излязъл от машина на времето; кара ме да се чувствам по-възрастна от него.

Сложила е ръка пред очите си, за да се предпази от слънцето.

— Мисля, че идеята за тази брада е свързана с представата му за оздравяване. Сигурна съм, че се вижда да излиза от тази болница като съвсем нов човек.

— Може и да си права и това да е едно от възможните обяснения. Тази брада може би ще му напомня за истинския живот, за младостта му.

И в този момент се сещам.

— Мили Боже, Джоан! Какво ще правим с датите върху надгробния камък?

Тя се изправя.

— О, Господи! Съвсем забравих, ще трябва да се обадим и да помолим да не издълбават последната дата.

— Имаш предвид последното седем или двете седмици?

— Джак, като си помисля с какво темпо и в каква посока се развиват нещата с татко, може би ще трябва да си помислим и за деветнайсетицата!

Когато накрая решавам, че татко трябва вече да се прибере у дома, той тежи около петдесет килограма и брадата му е добре оформена: гъста, леко прошарена.

Чад изпълнява всичко, което поискам, а то включва луксозен пневматичен матрак, с помощта на който ще се излекуват татковите рани от залежаването му, инвалидна количка, проходилка и бастун. Получаваме и специална химическа тоалетна и кислородна бутилка с приспособление за прикрепване към носа. Реших, че майка може да я използва, докато дреме следобед, дори да не потрябва на татко. Перпечуъл плаща сметката за всичко това. Искам от доктор Коу да подпише разрешително сестрата, която идва за татко, да преглежда и майка.

Признавам, че твърде много изисквам от болницата, но предвид отношението им към татко в началото отмъщението ми е повече от нищожно.

Силно съм изкушен да заведа „трупа“ при Етридж; сигурен съм обаче, че подобно посещение няма да се отрази добре на татко. На Етридж изобщо не му пука; от интерес за него е само стабилното покачване на акциите му, както и вероятно по-дългото запазване на сръчността му в играта на голф.

Баща ми си идва вкъщи и Джоан също идва, за да помогне в преподреждането. Едва ли има някой, който да е бил по-доволен от факта, че си е вкъщи; радва се от сърце на всичко. Седи в своя люлеещ се стол, свил крак под себе си, и незабавно започва да говори за африканските теменужки, които цъфтят в сандъчето на прозореца. Прибавил съм към тях и новите от болницата. Алиша му беше дала още пет разновидности. Моля се майка да не се сети да попита за тях, но съм готов с лъжата.

Иска да види в какво състояние са градината и оранжерията му. Двамата с Били поддържахме оранжерията, подрязвахме и оформяхме и тревата. Не е в идеалния си вид, но не сме я оставили да заприлича на непроходима джунгла.

Майка гледа татко, като че ли има непознат в къщата си. Той вече може да се движи с бастун, ако някой го държи за другата ръка. Извеждаме го във вътрешния двор и му помагаме да седне на шезлонг. И днес денят е хубав, само малко по-топъл. Приятно е тук, навън, с тази зеленина наоколо.

Татко гледа втренчено небето.

— Хей, лесно се забравя красотата на небето. Отдавна не съм бил навън, откъдето да мога да погледна нагоре и да видя тази синева. Да си призная, липсват ми облаците тук, в Калифорния. Чудесни облаци имаше във Филаделфия и Уискънсин.

Майка е в другия шезлонг от червено дърво. Знам, че вътрешно кипи. Причината е в брадата, във вниманието, което получава татко, многото му приказки. Голяма промяна — прекалено голяма за нея.

— Не забравяй, Джак, че тези облаци обикновено носеха дъжд. Спомняш си, че във Филаделфия понякога валеше по две седмици без прекъсване, дори и през лятото. Не забравяй дъжда.

— Правилно, Бес; но дъждът е необходим за растенията.

От възстановяването си татко се обръща към майка с „Бес“. Не знам дали го прави нарочно или автоматично; може да е забравил, че тя държи да я наричат Бет. Беше Бет в продължение на почти трийсет години — откакто се преместиха в Калифорния, а сега той изведнъж се връща на Бес. Истинското име на майка е Елизабет, но никой не я нарича така. Досега тя не е казала нито дума, но знам, че това име я дразни.

— Джак, спомням си онези две седмици отпуска, които изкарахме в Уайлдууд; валя непрекъснато! Бяхме затворени в една стая с две легла и с две деца в продължение на цели две седмици. Никога няма да забравя този кошмар.

Татко все още е вперил поглед в небето, очите му са разтворени широко; те са сини като небето, но по-ясни. Усмивка оживява лицето му.

— Да, да, гумени ушенца!

Казва това и се оглежда. Майка поглежда сестра ми, после мен; в очите й прочитам ужас. Ставам, отивам до Джоан и й дръпвам ухото.

— Да, да, гумени ушенца!

Джоан се дръпва настрана, после се смее от сърце. Навежда се напред към татко и дръпва ухото му.

— Да, да, гумени ушенца!

Навежда се още повече и го целува по бузата.

— Татко, бях забравила: тогава ли валя толкова много? Спомням си това чудесно прекарване в Уайлдууд.

Майка демонстративно изсумтява.

— Откачени сте. Вие и вашите гумени ушенца.

После се смее.

— Ако някой ви види вас, тримата, как си дърпате ушите така, сигурно ще си помисли, че сте побъркани.

— И всичко това идва от онези детски весели книжки. Той ви ги четеше на вас, двамата, с различни налудничави гласове, дори и след като Джаки се научи да чете.

„Попи дръпна ухото на Суитпий веднъж и каза това“; а после всички вие започнахте да правите същото. Щом седнех и някой от вас се промъкваше отзад и ме дръпваше за ухото.

Сега и тя се разсмя от все сърце, като притискаше ръце към гърдите си.

— Истинско чудо е, че издържах досега; сред толкова откачени трябваше да получа инфаркт или да полудея много по-рано.

Само за една седмица татко започва да се движи самостоятелно — само с бастун. Започва да става наперен и да използва бастуна, за да изследва някои растения, без да се навежда. Усмихва се непрекъснато, пее или си тананика. Влудява майка с висенето си в кухнята. Непрекъснато задава въпроси — също като малко дете. Между чука и наковалнята съм. Татко не иска майка да шета в кухнята, а тя не иска аз да готвя. Казвам на татко, че ще гледам тя да не се преуморява прекалено много. Той не се отделя от нея.

И още нещо: той, който през целия си живот е бил твърде сдържан, сега не пропуска случай да погали врата на майка или гърба й или да се наведе и да я целуне бързо. Мама не знае как да реагира. Два пъти, когато той внезапно става от стола си, за да я дари с една от неочакваните си целувки, тя ми хвърля един от нейните погледи, тип „ето, глупи пристига“; в очите й обаче има страх.

Един ден татко пита дали не можем да отидем само ние двамата до магазина на Армията на спасението. Показва ми портфейла си: има две банкноти по двайсет и една от десет долара. Не помня татко някога да е носел повече от пет долара.

Майка е обхваната от нервна възбуда — иска да знае какво смятаме да правим там. Татко казва, че това е тайна и че ще й каже, когато се върнем. Предлагам й да поспи, докато ни няма. Оплакваше се, че няма нито минутка за себе си от връщането на татко от болницата, че е уморена от непрекъснатото му висене около нея. Възползвам се от това и докато татко си слага шапката и си облича пуловера, й прошепвам:

— Мамо, ето ти шанс да разполагаш с малко време за себе си. Отпусни се и му се наслаждавай.

— Как е възможно да се отпусна, Джаки, когато той се държи така? Къде отивате сега, какво ще правите?

— Не знам, майко, а и той не иска да каже. Не се безпокой, всичко е наред — аз ще бъда с него през цялото време. Ще се върнем преди пет часа; опитай се да си починеш.

Отиваме до магазина на Армията на спасението на Единайсета улица в Санта Моника. Когато стигаме там, татко започва да души наоколо като куче-птичар. Двамата с него се връщаме в миналото, когато ровехме из боклуците за нещо, което можеше да се спаси и ремонтира. Татко е убеден — беше убеден през целия си живот — че хората имат навика да хвърлят напълно годни неща само защото са им омръзнали или защото имат малка повреда, която той може лесно да отстрани.

Прекарваме половин час сред стоки за втора употреба. Нещата тук са в такова състояние, че дори и Армията на спасението е вдигнала ръце от тях. Татко си намира спортни обувки „Адидас“. Без връзки са и има дупка на лявата обувка, но са точно неговият размер и той ги взема само за двайсет и пет цента. Светлосини са с три тъмносини ивици и татко е щастлив. Тези обувки трябваше да ме предупредят за това, което последва.

С известни усилия успявам да го убедя да се откаже от огромно канапе с цвят на прегоряло злато. Цената му е седемдесет и пет долара. Мили Боже, ако се върнем вкъщи с нещо такова, на следващия ден вероятно ще се наложи да погребваме майка!

След като успявам да го откача от канапето, той се навря сред дамските чанти, после се прехвърли на блузите. В същия момент вдигна глава и погледът му попада върху кожените палта — видът им е ужасен. Татко се втурва към тях, очите му блестят.

— Майка ти винаги е обичала кожи, Джони.

През следващите десет минути смъква кожени палта от закачалки, оглежда ги внимателно. Облича ту едно, ту друго, гали кожата, оглежда се в огледалото. Слава Богу, нито едно от тях не му харесва!

Посочвам му щанда за пуловери. Предполагам, че един пуловер няма да е много скъп, а и майка може лесно да го скрие или да го даде на някого, без той да разбере. Никой не може да купува дрехи за майка. Тя дори връща обратно половината от дрехите, които сама си купува.

Казвам на татко, че искам панталони. Търся нещо приемливо с моя размер под долар и половина. Ако човек не държи да бъде в крак с модата, тук може да направи изгодни покупки. Татко се носи след мен. Измъква панталони от виолетово кадифе. Размерът им е 38–34.

— Как мислиш, Джони, дали ще ми бъдат големи?

Опитвам се да запазя невъзмутим вид; нямам намерение да влизам в ролята на майка.

— Сигурно, татко. Какъв размер носиш?

Оглежда кръста си. Загубил е толкова много килограми, че панталоните му се смъкват, а крачолите му се веят. Вече си е възстановил близо седем килограма, но още не е стигнал до петдесет и четири. Разкопчава колана си и повдига панталоните. Поглеждам от вътрешната страна на панталоните му: 32–29.

— Но сега номерът ти е двайсет и осем-двайсет и девет. Проблемът е, че не се знае какъв размер ще носиш след три месеца — какъвто апетит имаш сега, кой знае, може да заприличаш на Тони Галенто.

Татко затяга колана си, проверява дали ризата му е прибрана в панталоните и се усмихва.

— Спомняш ли си оная борба, Джон?

— Как няма да си я спомням. Спомням си дори къде бяхме, когато слушахме коментатора. За пръв път бях толкова далече от къщи. Бяхме в Ню Йорк заедно с Айра Тейлър и жена му Кей.

— Прав си, Джони; почти бях забравил. Хей, какво весело пътуване само беше това. Спомням си, че тогава ти обещах да ти покажа планина. И всеки път, когато преминавахме по някое възвишение, ти питаше дали това е планината. Колата ни в онези дни беше форд.

Татко измъква панталони модел „Пикасо“, на червени, сини и яркочервени райета. Те са номер 28–29 и струват само един долар. Налага ги на себе си. Господи, с тази брада прилича на Сезан през последните му години.

— Много са хубави, татко, но не мислиш ли, че още другата седмица няма да ти отеснеят?

— Какво от това? Ще ги дам на някого. Мисля, че ще се чувствам чудесно в тях. Ще правя впечатление на хората. Всички богаташи, които съм виждал по телевизията, носят такива щури дрехи и не ги е грижа какво мислят хората за тях. И аз вече не искам нищо от никого. Ще ги купя. Сякаш си купувам Балтийско море; пурпурни и евтини са — какво ще загубя?

— Добре, татко, мисля, че изглеждат чудесно. А какво ще каже майка?

— Е, ще се смее и ще ме нарече откачен, но ще се смее. През последните десет години в дома ни не се чуваше много смях.

Татко купува най-невероятни комбинации от панталони и ризи. Заразявам се и му помагам да ги комбинира по цвят. Смее се и си примира от удоволствие, докато прави страхотните си костюми.

Купува си пъстра копринена риза за два долара. Знам, че едно пране ще унищожи лъскавината й. Татко казва, че ще я хвърли, когато се замърси. Очарован е от приятната мекота на плата и от начина, по който променя цветя си на светлината.

Похарчваме около двайсет долара. Не си спомням някога да съм пазарувал с такова удоволствие. Дори самият аз си купувам две доста налудничави комбинации. Не искам да мисля за реакцията на майка, когато ни види с тези дрехи. На връщане коментираме закупените костюми и решаваме кои от тях ще облечем най-напред. Татко избира златисти на цвят панталони за ски в комбинация с копринената риза. Тя е тъмносиня с втъкана златна нишка. Купуваме и връзки за спортните му обувки „Адидас“.

Вкъщи заварваме Джоан. Не знам дали майка не е изпаднала в паника и я е извикала по телефона, или Джоан просто се е отбила да ни види. Незабелязано отнасяме чантите с дрехи в спалнята към градината. Влизам във всекидневната, за да съобщя за модното шоу, което сме решили да представим. Майка е като замаяна и вече не знае как да реагира.

Най-напред се появявам аз: ризата ми е с цвят на сладолед с фъстъци, панталоните за голф на Джак Никлаус и със зелено-белите обувки за тенис на Стан Смит. Джоан изсвирва с два пръста — нещо, което усвои още преди да навърши пет години и за което винаги й завиждах.

Татко идва веднага след мен без бастун. Застава бавно в средата на стаята — бавно се обръща, свободно размахва ръце. Джоан и майка се смеят от все сърце. Започвам да обикалям и да се въртя около татко. Джоан подхваща „Хубавото момиче е като мелодия“ и майка й приглася. Пляскат с ръце в ритъма на песента. Всички се смеем щастливо. Татко се връща в спалнята. Покланям се.

— Останете по местата си, дами. Шоуто едва започва. Още нищо не сте видели.

Изчезвам в коридора, преди да са успели да кажат нещо.

Татко се кикоти така, че ръцете му треперят и се налага да му помогна с копчетата. Този път си облича панталоните „Пикасо“ и тъмносиня, свободна блуза с три четвърти ръкав. Липсва му само барета, за да изглежда като художник от Монмартър. Поглежда се в огледалото, върти глава наляво и надясно.

— Това е костюмът ми на „пенсиониран“ художник.

Взема четката от тоалетната масичка и реши брадата си, като й придава заострена форма, завива мустаците си нагоре. Прилича много повече на художник от мене.

Навличам раирани италиански панталони без колан и ги комбинирам с кафява риза с дълги ръкави и три копчета на маншетите. На джоба й дори има лъв като монограм. Изглеждам като принц, изоставен от принцесата заради иконома. Татко се вторачва в мен.

— Хей, нямаш равен на себе си.

Изсвирва между зъби — още нещо, което не можах да усвоя.

— Джони, винаги трябва да се обличаш така. Изглеждаш като човек, който не е работил нито ден в живота си.

Хвърляме последен поглед към огледалото. Страхотни сме! Излизам от спалнята и надниквам през вратата на всекидневната.

— Дами, сега ще имате удоволствието да видите какво се е носило в Париж преди петнайсет години. Времето и приливът не чакат никого.

Пристъпвам напред; татко ме следва по петите. Майка избухва в смях.

— О, не! Джоан! О, не! И двамата са глупи. О, Господи!

Човек не може да разбере плаче ли или се смее. Стоя в центъра на стаята с ръце над главата, а татко ме обикаля, движи слабите си ръце нагоре и надолу така, че ръкавите му се плъзгат по лактите с всяко движение. Джоан започва да пляска с ръце и майка също. Отново подемат „Хубавото момиче“, докато ние се оттегляме в спалнята.

Нямам повече костюми, но татко има още два. Не мога да се побера нито в ризите, нито в панталоните му. Помагам му да се преоблече. Този път е с клоширан панталон от дънков плат, но на едва доловими райета в жълтокафяво и кафяво; комбинира ги с моряшка риза на кафяви и бели хоризонтални райета и малка бяла яка. Изглежда строен и спретнат като уморено старо момче, което прислужва на някой параход. Бързо намъквам черния погребален костюм на господин Лацио, слагам бяла риза и вратовръзка. Давам го много официално. Джоан и майка едва не припадат от смях. Изчаквам ги, докато се съвземат, като им се покланям тържествено и отпращам фалшиви усмивки ту на едната, ту на другата. Татко ме бутва отзад.

— Какво има, Джон? Какво става?

Давам му знак да отстъпи, а аз пристъпвам напред.

— Дами и господа, нашата модна къща представя звездата на шоуто тази вечер, един мъж, много болен само допреди седмици, почти corpus delicti, който току-що се върна от успешна обиколка на Карибско море — Джак Великолепния!

Вдигам ръка и татко минава край мен, цялото му лице грее в широка усмивка — без да държи ръка пред устата си. Този път майка почти пищи, когато се смее. Загубила е контрол над себе си.

— Спри ги, Джоан. Ще ме уморят. Опитват се да ме убият! Спри ги, ще подмокря гащи!

Джоан се люлее на канапето и се смее от сърце.

— Майко, още не съм чула някой да е умрял от смях, но дори и да се случи, няма ли да бъде прекрасно?

Татко пресича стаята, навежда се и целува мама. От смях по бузите й текат сълзи.

— Добре ли си, Бес? Просто се шегуваме.

— Вие двамата сте луди и къде, за Бога, намерихте тези дрехи? Трябва да струват цяло състояние, Джаки. А и кой нормален човек ще ги продаде на двама брадати чудаци?

Навежда се, все още със смях, за да ни огледа отново.

— С тези костюми и с тези бради — хората ще бягат от вас! Някой ще ви затвори и двамата, без да се замисли дори за миг.

После отново избухва в смях. Татко изправя рамене, слага ръка на гърдите си.

— Този е костюмът ми за каране на велосипед по алеята на плажа във Венеция, а може би — на ролкови кънки.

Казва го почти сериозно.

— Няма да се зачудя, ако го направи; и двамата са способни на това. Като виждам как се държи, откакто излезе от болницата, сигурна съм, че всичко може да се очаква от него.

Татко настоява да облече и последния си костюм. Присъединявам се към публиката. Не мога да си спомня какво точно е останало. Бяхме разглеждали толкова много налудничави комбинации, че им загубих следата. След около пет минути той подава глава през вратата.

— Сега съм в костюма си за гледаме на бейзболни мачове. Ще го нося най-вече вкъщи, докато гледам срещите на „Доджърс“ или „Ейнджълс“, но имам намерение наистина да отида и да гледам някои срещи на игрището, но не и в този костюм.

Влиза при нас и може би, защото беше сам и толкова доволен, се смеем така, че не можем да си поемем дъх. Аз съм на пода и ритам с крака. Джоан се е проснала на канапето, а майка се люлее като бясна в стола си — от време на време главата й почти докосва колената.

Облечен е в бели фланелени панталони на фини бледосини райета. Ризата е с къси ръкави, цветовете са точно обратните: синьо на бели райета. Сложил си е пилотската шапка, която му подарих за рождения ден. Изглежда като шейсетгодишен Денис Белята. Никой не би могъл да му даде седемдесет и три години. Момчешката фигура и грация се бяха запазили, бяха преминали невредими през ужаса на болестта, годините, непохватността на стеснението. Майка първа проговаря:

— Мили Боже, Джак! Пред теб Лорънс Уелк изглежда старец.

Татко се усмихва и се опитва да танцува степ; спъва се, но успява да запази равновесие.

Нищо не може да го убеди да свали този костюм — ще го носи до края на деня и това си е. „Доджърс“ играят в шест часа и той иска кутия бира и няколко бисквитки. Предупреждава ни, че ще вика доста силно за отбора, така че да не се плашим.

Джоан се обажда вкъщи. Марио казва, че ще заведе децата в някоя закусвалня. Джоан приготвя набързо сандвичи и картофена салата. Прекарваме превъзходно, докато следим играта. Татко намалява звука и имитира старомоден радиокоментар на бейзболна игра с всички подробности — докосване на насмолената торба, оглеждане на знака, всичко, което дори не се случва. Двамата с Джоан се заливаме от смях, но майка е сериозна. Страхува се от него. Този мъж е бил надалеко — в някакъв друг свят — и то твърде дълго, а се връща в нейния свят твърде бързо… Моля се всичко да е наред.

Глава 17

Движим се по Пенсилванската магистрала, когато дочуваме подозрителен, стържещ звук. Мисля, че сме счупили зъбна предавка или нивото на трансмисионното масло се е снижило. Татко настоява да мина на втора. Шумът е един и същ на всички скорости. Според него идва от карданния вал. Откъде, по дяволите, може да знае! За механик той е чудесен художник. Но и какво друго може да бъде?

— Бил, дръж я на втора, надявам се, че ще стигнем до някой гараж.

Следващите двайсет и четири километра изминаваме със скорост около четирийсет километра в час. Силата на стържещия звук непрестанно се увеличава; като движеща се бетонобъркачка сме. Татко нервничи като котка с новородени, напрегнато се ослушва, смъква стъклото откъм неговата страна, подава навън глава. Слага ухо на гърбицата на карданния вал. Прехвърля се дори отзад, смъква седалките и си пъха главата и там.

Чудя се дали не е по-добре да повикаме влекач. В края на краищата разноските ще се покрият от този Скарлиети, на когото трябва да предадем колата.

Довличаме се до гаража с такъв шум, че всичко живо спира работа и се вторачва в нас. Удоволствие е да видиш как такава страхотна кола сдава фронта и захърква в предсмъртна агония.

Татко се втурва да търси някого. Не изключвам мотора, страх ме е; поддържам го обаче в неутрална позиция, за да понижа, колкото мога, нетърпимото гърмене. Баща ми се връща с механик. Дават ми знак да я прекарам върху омазнена с грес платформа. Когато превключвам на първа, гърми така, като че ли ще се разпадне. Изглежда, единственото, което ни остава да направим, е да позвъним на Скарлиети да отпише тази купчина ламарина. Но ако направим това, много вероятно е някой да отпише нас.

Измъквам се от колата и механикът натиска бутона на стенда. Колата поема нагоре като слон на подемник. Механикът клати глава.

— Наистина звучи, като че ли карданът ви е разсипан на части. Молете се това да е всичко.

Когато достига необходимата височина, той спира стенда и влиза под колата. Движи се, опипва с ръка различни части, поклаща глава и мърмори. Готов съм за най-лошото. При всяко положение този клоун ще ни ограби. Заради тази кола сигурно си мисли, че сме милионери на екскурзия.

Домъква гаечен ключ. Лекарите и механиците обичат да се правят на загадъчни. Развива четири болта и започва борба да измъкне навън предния край на водещия вал. Успява и го слага на пода; вкарва ръка във вилката на диференциала и после ни я показва. Покрита е с малки, сребристи, метални стружки. Поклаща глава, но все още не казва нищо. После изтегля и останалата част от водещия вал, замъква го на работната маса и изчуква навън карето. То е прорязано, покрито със сребристи стружки и изобщо проядено. Избърсва го с омазнен парцал, който виси от джоба му.

— Е, това е. Няма да стигнете далече с това чудо.

И двамата го гледаме втренчено. Забележителна метална скулптура; изглежда като гигантски детски кранове, съединени в сферичен опорен лагер.

След куп брътвежи ни се съобщава цената на ремонта — сто и петдесет долара. Трябва да купи нов съединител в Ню Стантън. „Ню Стантън“ е името и на работилницата, но градът Ню Стантън е на около шестнайсет километра. Нямаме друг избор.

* * *

Отиваме в хотела до гаража и пропиляваме половин час в напразни опити да се свържем със собственика на колата. Трябва веднага да отговорим на механика, за да има време да сглоби съединителя през нощта. Татко излиза и му казва да започне работа, налага се да поемем риска.

Мотелът е в същия колониален стил: отново тухли и дървени колони. Има и ресторант. Механикът заявява, че колата ще бъде готова сутринта.

— Отивам да видя кое колко струва, Бил. Изглежда, тази нощ ще ни струва твърде скъпо. Наблюдавай ги, докато разглобяват онова нещо, за да можем да си спестим малко пари следващия път.

Връщам се в гаража и сядам на празен варел от масло. Двама механици на моята възраст развиват останалите болтове, почистват и смазват леглото на водещия вал.

Татко се връща. Ангажирал е стая — двайсет и пет долара. Седим в гаража, наблюдаваме работата на момчетата и преди да разбера какво става, той се впуска в атака.

Първо споменава колко се радва, че не е механик. Казва го просто така, но аз търся някакъв скрит подтекст. Той е облегнат на стената, а аз все още седя на варела. Момчетата работят усърдно. Мръсна работа! От колата непрекъснато капе масло, а в очите им пада мръсотия.

— Но поне правят нещо съществено и са добре платени, татко.

Знам, че говоря просто така; никога няма да стана, а и не мога да бъда механик. Достатъчно е човек да наблюдава как работи един истински механик, за да прецени дали може да се справи с тази работа.

— Обзалагам се, че нито едно от тези момчета не печели повече от седем долара на час. Ако работиш четирийсет часа на седмица, петдесет седмици на година, годишният ти доход ще възлезе на не повече от петнайсет хиляди долара, а като платиш данъците и социалната осигуровка, ще ти останат не повече от дванайсет хиляди. С тези пари днес в Америка е невъзможно да се издържа семейство, Бил. Спасението е да отвориш собствен гараж; тогава се превръщаш в бизнесмен. Винаги си мръсен, този вид мръсотия, която никога не можеш да измиеш; тя прониква в кожата, под ноктите. Колкото и да внимаваш, ще си докараш премазани пръсти и дори ръце. Ще ти кажа и още нещо: вечерта ще бъдеш като труп. Когато работеше в завод, баща ми се връщаше обикновено по нощите мръсен и смазан от умора.

Няма начин да се избегнат обясненията. Господи, с какво ги предизвиках!

— Бил, какво ще правиш във Франция тази година?

Започва се. О’кей.

— Смятам да се преместя в горската къщурка, ще я довърша и ще се опитам да пиша.

— Как ще живееш? Имаш ли спестени пари?

Казвам му за сто и петдесетте долара.

— Това е нищо, Били; със сто и петдесет долара няма да изкараш и две седмици.

Налага се да му кажа, че и Деби може да дойде.

Мълчи доста дълго време. Наблюдаваме бедните нещастници, които сега почистват боклуците, изстъргани от кардановия вал. Ядосан е, но не знае откъде и как да ме започне.

— Господи, Бил, сто и петдесет долара няма да ви стигнат доникъде!

— И баща й ще даде своята лепта. Не му е приятно, че тя напуска училище, но ще й дава пари, за да не гладува.

Татко отново се умълчава. Надявам се, че е приключил с въпросите си. Ако сам не ми предложи помощ, няма да го моля. Известно време следим мълчаливо спектакъла пред нас; после той подхваща отново.

Говори с извинителен, но твърд глас, сякаш вади трън, забит под нокътя.

— Бил, деветнайсетгодишен си, не си дете; длъжен си да намериш начин да печелиш пари. Не знам какво да предложа. Трудно е да се намери работа във Франция без документи. Не виждам как ще се справиш.

— Един фермер наема хора за събиране на цвекло и обеща да ме вземе. Ще спечеля четири хиляди франка за два месеца. Като прибавим и парите на Деб, ще имаме достатъчно.

Трябваше да спра дотук.

— Ще използвам и парите, които ми изпрати, когато бях в Санта Крус. Дявол да го вземе, ще работя върху себе си; писането на книги е творчество.

Вдига глава и ме поглежда право в очите.

— Бил, вероятно е много лошо просто да си седиш и да знаеш със сигурност, че няма начин да не получиш пари — готови пари, неизработени от теб. Имаме приятели, които живяха точно по този начин през целия си живот — от парите на родителите си. И това ги съсипа. Те и сега показват детинска зависимост, примесена с арогантно невежество. Никога не станаха част от реалния свят.

Приключваме дотук. Няма нужда да бъда обиждан.

* * *

Почти шест часът е, когато гаражът най-сетне затваря. Вечеряме на невероятно високи цени и се отправяме към стаята си. Чуват се само колите, които профучават по автострадата. Гледаме филм със заглавие от сорта на „Вторник е, това тук трябва да е Амстердам“. Разказва ни за пътуване из Европа. Смеем се. И двамата имаме нужда от малко разтоварване след трудния разговор в гаража.

Филмът свършва към единайсет и двамата рухваме. Изтощен съм от наситения със Sturm und Drang[7] ден. Загасяме светлините и гласът му се понася в мрака.

— Виж какво, Бил. Надявам се, че не се сърдиш заради разговора ни.

Прави пауза. Мълча. Нека да мисли, че съм заспал. Не искам повече да говорим за това.

— Безпокоя се, Бил, че можеш да поемеш нещата откъм лесната им страна. Налице има голям натиск от всички посоки да „се приемат нещата леко“, да „се успокои топката“, да бъдеш подъл, мазен и незабележим. Не искам в никакъв случай да се превърнеш в безделник от втората половина на двайсетия век. Това е врагът за мен. Не ме безпокоят обикновените комунисти — руснаци, китайци, кубинци, нацистите, калвинистите, баптистите, католиците или куклуксклановците или обикновените догматици, но истинският враг за мен, истински опасните хора, са богатите безделници; точно те управляват и пречат от векове на творческата мисъл и прогреса.

Чудя се дали очаква от мен да кажа нещо. Не, по-добре е да си държа езика зад зъбите.

— Ще ти предложа нещо, Бил. Налага се да сменя покрива на воденицата. Ако двамата с Деби се заемете с тази работа, ще ви дам петстотин долара. Ако и двамата сте усърдни, това няма да ви отнеме много време, а и ще бъде нещо като почивка от писането. Пътешествието към себе си и вътре в себе си може да се окаже толкова изморително, че катереното по покрива да ти се стори като пикник. По този начин ще изкараш зимата и ще има какво да предложиш на издателите.

Ето какво е измислил. Знае много добре, че се плаша от височини. Вероятно ще падна през този изгнил, наклонен покрив и ще си счупя врата. Мълча, но той още не е свършил.

— И още нещо, Бил. За мен ще бъде от значение да не демонстрирате връзката си с Деби; не обърквай представата си за право и криво. Разбрахме ли се?

Тъкмо мисля, че вече ще ме остави на мира, но той отново започва.

— Бил?

Не отговарям.

— Онова, което се случи с татко и мама, беше ужасно преживяване за мен. Едва сега си давам сметка, че съм бил в нещо като шок през последните три или четири месеца.

Изчаквам.

— Дълго се опитвах да вървя срещу течението, а аз не съм добър в това. Ако съм бил прекалено критичен, прости ми.

Чакам и се надявам, че най-сетне е свършил.

— Чувствам се ужасно, може би не трябваше да изоставям мама и татко… Но и не издържам повече на дългата раздяла с майка ти и Джаки. И за тях тези месеци не са били лесни. Трябваше да си тръгна.

По дяволите, не знам какво да кажа! Продължавам да се преструвам на заспал. Лежа кротко. Не спи; познавам по дишането му. Лежа неподвижно и се вслушвам. Мисля си: „Ето какво означава да бъдеш жив…“

Глава 18

На следващия ден татко наистина сменя различните си костюми. Гледа шоуто на Дайна Шор в костюма си за танц. Облича костюма за каране на колело или на ролкови кънки. И нещо много важно: след всяко преобличане внимателно закача дрехите си в гардероба. Влиза често в спалнята — сигурен съм, че отива да се любува на дрехите си.

Два дни по-късно настоява всички да отидем в магазина на Армията на спасението.

Видях, че често отбелязва нещо в папката си с картончета, закрепени с кламери. Точно преди да тръгнем, майка влиза в банята и той се възползва от удобния случай да ми ги покаже.

Всяко картонче е озаглавено различно; думите са вписани с печатни главни букви — над „И“ има точка. Записвал е идеите си за нови костюми. Единият се нарича „Костюм за изповядване“; друг — „Костюм за чай с кралицата“; следват „Костюм за бягане за здраве“. Има дори „Костюм за пеене, лудории и шеги“. Под заглавията следва точно описание на костюмите. Например, „Костюма за изповядване“ се състои от черна риза, черни панталони и пелерина. Към него има и допълнителна забележка: „Нещо като костюм на Дракула“. Трудно е да се разбере доколко е сериозен.

— Не бих показал тези картички на мама, татко.

— О, разбира се, Джон. Но знаеш ли, и Бес обичаше да се смее, както всеки друг. Напоследък тук има малко смях. Бедата е там, че упорито мислим за себе си като за старци, едва ли не приключили с живота. Животът ни стана скучен, без дори да забележим.

Поглежда ме, очите му светят; усмихва се.

— Прав си, татко. Но помни, че мама не е добре. Прекара два инфаркта и трябва да внимаваме.

Кима с глава и свежда поглед.

— Тук си прав, Джони. Ще внимаваме.

Прави пауза; майка идва откъм банята.

— Казвам ти, че ние ще отидем някъде.

Изправя се, като се подпира на бастуна си. Отправяме се към колата. Татко помага на майка да седне отзад. Всъщност не може да помогне кой знае колко — едва се държи, но я хваща под мишницата и й помага да седне в колата. Това, разбира се, дразни майка; мрази да се държат с нея като с инвалид. Не се меся. Сядам зад волана. Татко се настанява до мен на предната седалка.

— Надявам се, че нямаш нищо против, Бес, но искам да седя тук, за да видя дали мога да си възстановя умението да шофирам. Чудесно ще бъде; ще мога да ходя до игрището за кегли, например.

Измъква папката си с картончетата.

— Ето нещо, което съм забравил. Имам нужда от костюм за игра на кегли; от риза на черно-бяло райе и черни панталони, като служебно лице на баскетболен мач.

Пише в картончето си. Хвърлям поглед в огледалото за обратно виждане; зървам маминото лице. Не се преструва, мисли, че никой не я наблюдава; лицето й е напрегнато. Тревожна е, уплашена и объркана. Не знае какво да каже, какво да направи.

Татко се обръща към нея, като повдига коляно, както често прави напоследък. Трудно е да се свържат някои от движенията с възрастта и действителното му физическо състояние.

— Знаеш ли, Бес, и ти трябва да си вземеш няколко костюма. Нямам предвид обикновени дрехи, а истински костюми. Например перука, в магазина на тези юнаци от Армията на спасението някои наистина са хубави. И аз ще пробвам няколко. Миналият път бях твърде смутен, но сега с вас двамата ще можем добре да се посмеем.

Не поглеждам назад. Настъпва дълго мълчание. Определено трябва да говоря с доктор Коу или поне е задължително да проведа дълъг разговор с майка. Дори и да беше напълно здрава, не мисля, че би могла да се справи с новото положение.

— Добре, Джак. Ще погледна заедно с теб, но все пак не забравяй, че сме минали седемдесетте.

Сега татко се обръща и коленичи на седалката, наведен над облегалката. Явно е забравил, че човек се въздържа от някои неща, когато порасне. Може би тези негови чудати за възрастта му пози имат нещо общо с факта, че е толкова слаб; възможно е да се чувства на тринайсет или четиринайсет.

— Честна дума, Бес, ти все още ми изглеждаш като младо момиче. Никой не може дори и да си помисли, че си четирийсетгодишна. Можеш да носиш всичко, което ти хареса, и да изглеждаш великолепно. Трябва да преодолеем чувството, че сме „мухлясали“ старци и да престанем да се тревожим за това какво щели да си помислят хората. Дявол го взел, досега не съм видял нито един млад човек да дойде и да попита нас какво да сложи на гърба си!

И двамата сме шокирани. Не толкова от казаното, нито от убедеността и младежкия жар в гласа му, а от това, че каза „дявол“! Хвърлям поглед в огледалото. Мама сега изглежда добре. Комплиментът от устата на един мъж, който никога не прави комплименти, я беше довършил. В очите й имаше сълзи. Чувствам, че мястото ми не е с тях в този момент. Доколкото знам, през последните четирийсет години татко не беше използвал онази светотатствена дума освен описателно. Но сега той като че ли не осъзнава, че е казал нещо различно.

Майка решава да се справи с това негово „Бес“. Може би си мисли, че сега е подходящият момент.

— Джак, защо не ме наричаш отново Бет? Знаеш колко много мразя това „Бес“. Не разбирам какво става; наричаше ме Бет, откакто дойдохме в Калифорния, а сега изведнъж преминаваш на Бес.

Последва дълга тишина. Татко продължава да седи на колене; карам по булевард „Сепулведа“ към Олимпик.

— Е, добре, нека да е Бет. Но аз се ожених за теб като Бес и винаги съм харесвал това име. Име, което човек не чува често, силно име — като тебе. Всеки път, когато те нарека Бет, изпитвам страх, че някой друг може да отговори.

Хвърлям крадешком поглед в огледалото. Срещам погледа на майка. В очите й чета най-различни чувства. Те говорят, че е изплашена, объркана и пита какво да прави. Този израз! Татко невъзмутимо продължава:

— Но Бес, ако ти искаш да бъдеш Бет, добре. Няма да забравя. Аз ще те наричам Бет, но ти ще ме наричаш Джейк. Ей, това ми харесва! Звучи ми така, като че ли сме гангстери от времето на сухия режим или пласьори на наркотици. Голям смях ще падне! Ние сме Бет и Джейк. Имам точно толкова право да бъда наричан Джейк, колкото всеки друг. Може би ще трябва да пропуша отново, да взема няколко от онези дълги пури, които пушеше Едуард Дж. Робинсън.

Обръща се към мен.

— Как смяташ, дали ще намеря някое старо бомбе в магазина на Армията на спасението, Джони?

Поглеждам го — искам да разбера дали не се опитва да играе Макиавели. Не, той просто се шегува. Щастлив е като дете, че отсега нататък двамата с майка ще бъдат Бет и Джейк — съмнителни типове. Не разбира как само с един удар унищожава всички претенции на майка. Не мисля, че наистина е решил отново да пропуши. Само си говори.

* * *

Докато стигнем магазина на Армията на спасението, той прехвърля списъците и се опитва да увлече майка в плановете си за костюми по различни поводи. Нарича я Бет и когато тя му каже Джак, незабавно я подсеща да се обръща към него с „Джейк“.

Раздвоен съм между съчувствие към майка и пълна капитулация. Сега разбирам защо тя през целия си живот се опитваше да властва над татко. В младостта си трябва да е бил съвсем неудържим. Нищо чудно, че сестрите му са я предупреждавали. По-лош е и от чичо Орийн, и от чичо Пийт. Разбирам, че в продължение на трийсет-четирийсет години в него е бил затворен и потиснат раблезиански тип; и сега изведнъж е пуснат на свобода. Кое ли е отворило бутилката и пуснало духа навън?

Когато стигаме до магазина, вземам мерки татко да не се замотава по страничните му крила. Знам, че майка бързо се изморява, а това означава веднага да се върнем обратно. Още повече, че днес й се насъбра твърде много. Зад гърба татко ми дава знаци да й покажа златистото канапе. Не е забравил. Толкова е необичайно за него да се интересува от мебелите в една къща.

Приближаваме се до канапето. Обаче майка все още е в шок, за да обръща внимание на нещата наоколо. Почти отминаваме канапето, когато татко внезапно спира.

— Джони, вероятно изморяваме майка ти с това обикаляне из магазина; да поседнем на канапето и да си починем.

Отпуска се на дивана. Помагам на мама да седне и се настанявам до нея. Татко с удоволствие и собственическо чувство прокарва ръце по тапицерията. Майка ми е вбесена.

— Досега седяхме в колата. Добре съм.

Татко неочаквано я целува по шията; тя се озърта да види дали някой е забелязал.

— Погледни само това канапе, Бет. Винаги съм искал да имаме точно такова канапе за нашата всекидневна.

Майка поглежда дивана. Прави го само за да му затвори устата, но после се вглежда по-внимателно: заинтригувана е. Бавно става. Аз продължавам да седя. Татко я наблюдава. Сякаш дебнем много рядка птица, която се върти около капан. Отива отзад, подръпва края на тапицерията. Намира етикета с цената и го поглежда.

— Джаки, тук трябва да има някаква грешка. Пише само седемдесет и пет долара.

Двамата с баща ми ставаме, за да погледнем етикета. Татко се взира в него, хвърля ми съзаклятнически и се усмихва.

— Може би действителната цена е седемстотин и петдесет долара. Сигурно са изпуснали нулата.

Майка започва да вдига възглавниците на дивана и да ги оглежда. Същото прави и с възглавниците за облягане. Нещо, за което с татко никога нямаше да помислим и щяхме да го купим с всички дупки. Майка се навежда към мен и ми прошепва:

— Джони, попитай онази негърка за цената.

Говори с безразличие.

Навежда се и започва да мирише канапето. Не мога да разбера каква точно миризма търси. Питам жената на щанда, тя идва при нас и поглежда етикета.

— Правилно, мадам, седемдесет и пет долара. Това е наистина хубаво канапе, нали?

Сега майка се отдава на безкрайни пресмятания и премисляния. Всеки аспект трябва да бъде взет под внимание. Да, тя ще отива на килима като цвят, да, завесите, да, тъмното дърво на мебелите за храна в стил чипъндейл. Татко се измъква, когато майка ми стига до лампите. Убеден е вече, че сега тя ще я купи; с това задачата му приключва. Като си намери панталони, ще отида да му помогна при избора на ризите.

Сега майка се чуди какво ще прави със старото канапе.

— Може би Джеф и жена му ще го приемат с радост, мамо; в момента обзавеждат къщата си й нямат кой знае колко пари.

Колебае се, хъмка, усмихва се и кима. Прескочихме и този праг. Хайде сега на следващия.

— Но как ще го закараме вкъщи, Джаки? Тук доставят ли закупените мебели по домовете?

Отивам до щанда и питам. Да, но ще струва още двайсет долара.

— Не се безпокой, мамо, ще се справя сам.

— Ще издраскаш покрива на колата, а знаеш как държи баща ти на нея.

Казвам й, че ще го поставя нагоре с краката; ще караме по задните улици; тук ще ми дадат въже да го завържа; някой ще ми помогне да го вдигнем на покрива; не, покривът няма да поддаде; възглавниците ще поставим вътре в колата, няма вероятност да завали, ще има достатъчно място за всички ни; сигурен съм, че съседът или Били ще ми помогнат да го смъкна от покрива на колата; не се безпокой, чековата ми книжка е с мен. Тези са отговорите.

Сега вече тя се усмихва; чудесно е да види човек усмивката й. Едва сега си признава, че от години е мечтаела да смени тези стари, тежки мебели, но никога не е намирала нещо подходящо. Татко не позволявал да се харчат пари за нови мебели. Сяда отново, опъва тапицерията.

— Нали е красиво, Джаки?

Съгласявам се. Наистина канапето е красиво. Толкова се радвам да я видя, че се усмихва. Сядам до нея. Импулсивно ме целува по бузата.

— Ти си такова добро момче, Джаки. Не знам какво щяхме да правим без тебе.

Такава си е мама: изчезнали са страхът, вечното недоволство, вечната тревога. Мисля си, че в радостта от новата придобивка дори е забравила и проблема със сърцето си. Радвам се, че номерът на татко мина. Страхувам се само да не открием нещо, например излязла навън пружина, счупена рамка или липсващ крак. Впускам се в тайни проверки, но всичко изглежда наред. Отивам на щанда и пиша чека. Вземам разрешение да докарам колата по-близо. Казвам на майка да отиде при татко, докато аз се оправя с канапето.

Качваме го върху колата и го завързваме. Истинско чудовище е. Пъхам пет възглавници в багажника и натрупвам три една върху друга на задната седалка. Страхотно канапе е; стърчи отпред и отзад с повече от шейсет сантиметра. Ще се движа из задните улици. Ако някое ченге ни спре, ще му кажа, че майка е сърдечно болна и влачим това канапе в случай, че й се наложи да легне.

Половин час по-късно се връщам в сектора за дрехи. Още от вратата чувам смеха им. Майка пуска онова, което наричам нейния вулгарен смях. Все едно го чуваш от прозорците на някой публичен дом в Ню Орлеанс. Това е смях, какъвто очакваш да чуеш след някой мръсен виц.

Отивам при тях. Всевъзможни чудати дрехи са разпрострени върху щандовете. Избират костюми „за него и за нея“. Майка се опитва да обуздае татко, но не успява. Снабдили са се костюми за изповед. Ако си ги сложат някога, ще изглеждат, като че ли отиват на публична екзекуция. Татко има вкус към дрехи от времето на Хоторн или По. Избрали са си също някои по-леки, пастелни премени. Майка се е отпуснала и се е включила в играта — сега избира костюми за игра с кегли „за него и за нея“. Отново ми сервира едно от нейните сценични шепнения.

— В края на краищата, Джаки, няма да похарчим повече от двайсет и пет долара. Платът на тези дрехи си заслужава цената, а и той се чувства толкова добре тук, че в никакъв случай не искам да му разваля удоволствието.

Но и тя прекарва чудесно. Заедно комбинираме костюми за чай с кралицата и за тримата. Ще поканим Джоан и ще си представим, че тя е кралицата. Непрекъснато добавяме по нещо към тези костюми. Припадаме от смях, като си представяме как ще реагира сестра ми.

Мисля, че нещата може и да се оправят; че мама ще се научи да се радва на своя нов, „откачен“ съпруг.

* * *

На следващия ден Джоан звъни и казва, че ще се отбие следобед. Изваждаме най-хубавите чинии и сребърните прибори. Слагаме на масата за хранене бяла покривка — ръчна изработка. Правя корона от златиста хартия, която намирам в кутията с коледните украси. Новото канапе е във всекидневната и е наистина хубаво. Успявам дори да пренеса старото в спалнята към градината.

Новият диван придава топъл, златист отблясък на всекидневната. И тримата сме много доволни от покупката. Двамата с татко успяваме да разубедим майка да не слага малките си плетени покривчици.

— По дяволите, Бет, ако се замърси, ще купим ново.

Ето го нашият татко! Наслаждава се на необичайната си щедрост и обогатен речник.

Обличаме костюмите си, смеем се и се шегуваме. Ако е винаги така, ще се преместя да живея в Америка. Татко е облякъл жилетка от светлосиньо кадифе със сребърни копчета и сиви фланелени панталони. Ризата му е бледо-синя с втъкана сребърна нишка. Под яката си слага кърпа от фулар и майка му я завързва на възел. С тези дрехи и тъмната си брада той изглежда като един от тримата мускетари.

Мама си е облякла костюм от бледожълта коприна. Сложила си е златна огърлица и медальон. На главата си носи кестенява перука. Отива й много. Сресваме перуката. Татко помага; това ми напомня за детството, когато ни подстригваше в мазето. Оглежда мама.

— Боже мой, Бет, толкова си красива!

Тя седи пред огледалото на тоалетната си масичка и ни дава указания как да срешим перуката. Проблемът е, че веждите й са черни. Мама ги намазва с фон дьо тен.

Аз съм с яркочервен блейзър, който купих за три долара заедно с панталони на червени и бели райета. Наистина представляваме странна гледка. Отивам да купя малко сладолед. Майка е скандализирана от това, че ще изляза на улицата с костюма си за чай с кралицата.

— Джаки, ще те арестуват!

Никой не ми обръща внимание. В края на краищата тук е Калифорния, страната на чудаците и ексцентриците. Купувам сладолед, бисквити и захарни фунийки. Оглеждам се за някой смахнат, за да го поканя вкъщи.

Най-сетне, след като нетърпеливо скачахме при шума на всяка кола, Джоан пристига. Посрещаме я на вратата с реверанси. Обикаляме я и приклякаме пред нея. Джоан се смее истерично и съвсем не прилича на кралица, но накрая се вживява в ролята си и е твърде високомерна, когато я придружаваме до трона й начело на масата и я коронясваме. В този тържествен момент обаче забелязва новото канапе и за наша радост толкова е впечатлена, че сяда на него и разперва ръце, докато ние се въртим около нея. Тя благосклонно се възхищава на костюмите ни, сдържа смеха си, покланя се леко или се усмихва мило на нашето „Ваше Величество“. Чувствам се така, сякаш с нея сме организирали прием с чай и торти от кал и сме поканили родителите си…

Решавам, че всичко е наред, и мога да оставя родителите си сами. Искам да посетя Марти.

Тя живее близо до Областния музей на Лос Анджелис и ние го посещаваме. Прекрасно е отново да гледам картини; да се откъсна от ежедневните грижи. Установявам, че са ми отделили място в Залата на импресионистите.

Когато Гари се връща от работа, отиваме в корейски ресторант и обмисляме името на бебето. Спираме се на Уил, ако е момче, и на Никол, ако е момиче. Разказвам им накратко какво става с татко и мама. Споделят, че имат намерение да потърсят ново жилище. Апартаментът им не е подходящ за деца. Кварталът им е много тих, а съседите им — повече възрастни хора.

Предлагам им да се преместят във Венеция; ще бъде добре за бебето, ако е близо до плажа. И двамата се ентусиазират. Уморени са от тежките мъгли там, където живеят сега, а в близост до океана практически няма мъгла. Решаваме на следващия ден двамата с Марти да отидем там и да потърсим нещо подходящо. Телефонирам вкъщи; всичко е наред. Предупреждавам ги, че ще остана у Марти и Гари. Спя на канапето във всекидневната им, като се надявам, че наистина всичко ще е наред.

На сутринта се отбивам да видя как я карат мама и татко. Имам чувството, че посещавам друг дом. Баща ми се приближава към мен, прегръща ме със слабите си ръце и притиска брадата си към моята за целувка. Мама подава уста за целувка. Тя все още изглежда изплашена, но очите й блестят възбудено. Прошепва ми, че иска да говори с мен. Татко отива в оранжерията; с мама влизаме в нейната спалня. Тя сяда на леглото.

— Джаки, трябва да направиш нещо. Някой специалист, като например доктор Етридж, трябва да говори с него. Той е луд. Уверявам те, че е луд. По-зле е от тебе. Знаеш ли какво правеше тази сутрин, когато се събудих?

Изчаква ме дали ще позная.

— Сега става всяка сутрин в седем, тананика и пее налудничавите си песни. По-рано това беше най-хубавото време на деня за мен, но сега си оставам в леглото. Измъква дрехите си, отива в банята и взема душ. Можеш ли да си представиш, седемдесет и три годишен човек да взема душ всяка сутрин в седем? Ще се подхлъзне някой ден и ще се убие.

Изразът на лицето й непрекъснато се мени — оплакване, любопитство, желание, случайно изтървана усмивка. Гледам я и чакам.

— Тази сутрин, Джаки, известно време след като е спрял душа, не чувам нищо и надниквам да видя какво става. Човек никога не знае, вярвай ми! Не познавам нито един човек да се е променил толкова много, толкова бързо. Първо оглеждам къщата, а после хвърлям поглед през прозореца да видя дали не е в оранжерията. Откривам го в двора, обикаля в кръг. Облякъл си е онзи налудничав костюм за тичане за здраве и си е обул онези сини гуменки с ивиците. Мисля си, че най-сетне индианската му кръв се прояви, очаквам да се впусне в танца на войната с ръка на устата си и да нададе боен вик: „Охоо уааа уахааа!“

Тя не успява да сдържи усмивката си. Поставя ръката си върху моята.

— Честна дума, Джаки; изплашена съм до смърт. Може би в един момент ще ме скалпира! Чудех се дали да те извикам по телефона. Вместо това отворих вратата и го попитах много мило: „Какво правиш там, Джак?“ Усмихва се, пот тече по лицето му, диша тежко. „Джейк, Бет, Джейк.“ Размахва ръце над главата си. „Само тичам за здраве, възстановявам си формата; правя го тук, за да не безпокоя съседите. Утре ще го направя на затревената площ, този твърд цимент не е добър за коленете.“ Джаки, трябва да признаеш, че това е повече от смешно. Освен това той изобщо не спира, докато говори, продължава да обикаля в кръг. Едва си повдига краката, но е убеден, че тича за здраве. И то, след като си е взел душ. Ти знаеш, Джаки, нормален човек не тича, след като е взел душ.

Не се усмихвам. Обещавам да говоря с доктор Чад.

— Още нещо, Джаки.

Тя се оглежда за агенти на ЦРУ и КГБ.

— Той непрекъснато се вмъква в леглото ми нощем. Не ме оставя на мира през цялата нощ! Винаги е бил свръхсексуален, но това вече е истинска лудост! Настоява да се любим, дори вчера следобед искаше да го правим на двора. Все пак аз съм човек с два инфаркта!

Кикоти се звънливо.

— Никой няма да повярва, че е седемдесет и три годишен мъж, който едва не умря преди няколко седмици. Джаки, може би хормоните му са се объркали. Трябва да говориш с някого. Това ще ме убие.

Чуваме татко да си пее, докато пресича двора.

О, няма да вали повече, не, не повече.

Няма да вали повече, не повече!

Как, по дяволите, ще си измия аз врата

без нито капка, нито капка дъждовна вода?

Това е една от любимите му песни. Друга от песните му, която ужасява бедната ми майка, е:

Затвори вратата, те ще дойдат през прозорците.

Затвори прозорците, те ще дойдат през вратата.

Тази безсмислица се повтаря с различни гласове, интонации, акценти. Татко влиза през страничната врата в коридора и отива в банята, за да си вземе още един душ.

Двамата с майка мълчаливо седим във всекидневната. Когато идва при нас, той е изключително елегантен в костюма си на „пенсиониран художник“.

— Виж какво, Джак, защо да не ми дадеш урок по шофиране? Сигурен съм, че много бързо ще му хвана цаката.

Майка ме поглежда.

— Не го прави, Джаки! Нямам му доверие. Караше прекалено бързо и преди да си върне разрешителното, не искам и да мисля какъв шофьор ще е сега!

Татко отива при майка.

— Не тревожи малката си главичка, Бет; когато старият Джейк Тремънт седне зад кормилото, ти ще бъдеш в пълна безопасност, сякаш си в леглото. Ще караме бавно, за да се любуваме на пейзажа. Джон ще ни покаже път към плажа без нито един светофар до края. Като че ли пътуваме в глухата провинция. После изскачаш право на плажа, където има много място за паркиране.

Целува я по врата, после по устните.

Радвам се, че не спомена за разходките с мотоциклета.

— Татко е прав, мамо. Трябва често да отивате до плажа. Когато двамата с татко се почувствате по-добре и аз си отида, можете да викате такси.

Татко сяда на пода пред телевизора. После ляга по корем.

— Джак, какво търсиш, за Бога?

— Джейк, Бет. Искам само да видя дали мога да направя няколко лицеви опори.

Опитва се да се повдигне нагоре с крехките си ръце, но не може да се помръдне. Прегъва се в кръста и вдига само раменете и главата от пода, докато ръцете му се опънат. Отново се отпуска.

— Ще ги наричам „лицеви опори за възрастен човек“.

Прави ги няколко пъти. Майка отива в банята.

— Джони!

Едва говори между отделните вдигания от пода:

— Не искам да излизам с такси; вероятно няма да стигнем по-далеч от Санта Моника. А този град е парк за стари хора. Излизат да се поразходят и живеят в очакване на следващото ядене. На всеки ъгъл има банка или лекарски кабинет. Искам да шофирам до Венеция — там, където ходихме с теб — или да вървим надолу по Уошингтън Пиър. Честно казано, предпочитам твоя мотоциклет, но съм твърде стар, ще се изплаша. Иска ми се и да ловя риба от кея. На времето обичах риболова. Не знам кога престанах да се занимавам с нещата, които обичам.

Надига се мъчително от пода и се отпуска на люлеещия се стол.

— С майка ти трябва да изпитаме някои удоволствия, докато още можем. Ако се възстановим достатъчно, ще отидем до Филаделфия; ще посетим старите места, семействата на приятелите си. Добре се чувствахме там, във Фили.

Когато майка се връща от банята, въпреки грима й личи, че е плакала. Успявам да ги уговоря за разходка с колата.

* * *

Минаваме бавно през Шевиот Хилс, където има хубави големи къщи и красиви градини. Мама обича да ги гледа. Тези къщи символизират нейната представа за добър живот и й е приятно да знае, че живее наблизо. Освен това за нея е удоволствие да си прави шеги с архитектурните им приумици. Непрекъснато повтаря колко е доволна, че има малка къща в тих квартал, която може да поддържа сама. Става ми тъжно, като усещам как се люшка между самодоволство и завист. Но съм сигурен, че разходката край тези богаташки къщи й е приятна.

Татко седи до мен, имитира действията ми. Натиска спирачка и върти въображаем волан. Майка се кикоти, сумти и му казва да престане. Но той с удоволствие се прави на клоун заради нея. Колата е с автоматични скорости и шофирането й не е кой знае каква философия. Вероятно ще може да се справи. А и защо, по дяволите, трябва да минава през изпит за правоспособност? Какво ще му направят, ако го хванат? Ще го затворят?

Връщам ги вкъщи и им предлагам да си поспят. Майка е разтревожена. Шепне ми:

— Кажи му да си стои в неговата стая, Джаки, кажи му, че имам нужда от почивка!

Как да го кажа на татко? Внимателно изтъквам, че майка е уморена и има нужда от сън.

— Аз няма да спя, Джони. Смятам да си изкопая дупка в задния двор, да поставя в нея тенекиена кутия и да поиграя малко голф. Знаеш ли, Джон, винаги съм харесвал тази игра. В гаража имам стар стик и няколко топки за голф. Ще си направя моята дупка и ще поставя знаменце в нея; така ще мога да казвам на хората, че си играя на голф в собствената си градина.

Мисля за гроба му.

Кикоти се весело, докато слиза по стълбите към двора и отива в градината. Скачам в колата и отивам при Марти. Събота е, тя има свободен ден, така че ще можем да посветим следобеда на търсене на къща.

* * *

Бременността на Марти започва да си проличава. Все още търси лекар, който да може да изроди бебето й по метода на Лебое, има предвид автора на книгата „Раждане без болка“. Какъв ли ще бъде светът, ако всички хора идват с чувството, че са желани без да губят памет за състоянието си преди раждане? Може би няма да се страхуват толкова много от смъртта, ако си спомнят какво е било преди да се родят. Убеден съм, че голяма част от проблемите в света се дължат на страховете от смъртта.

Ползваме колата на родителите ми, тя е по-удобна от старата тойота на Марти. Караме по „Уилшър“ до Санта Моника и завиваме на юг за Венеция. Обикаляме наоколо, търсим табели „Дава се под наем“. Иска ни се да избегнем услугите на посредник. Марти плаща двеста долара наем сега; могат да си разрешат двеста и петдесет, дори триста — ако жилището им хареса.

Започваме да се обезкуражаваме, след като разпитваме в няколко къщи, все още с наематели и телефонираме на няколко номера, на които отговарят посредници. Всичко, обявено за даване под наем, е или твърде малко, или е без градина, или не искат семейства с деца.

Към три часа предлагам да изпием по чаша вино с малко сирене в ресторантчето на Сюзън до дъсчената алея. Марти никога не е била там. Сюзън идва на нашата маса. Спомня си ме и сяда с нас. Отказва вино, но приема чаша билков чай. Разказвам й за нашия проблем. Тя е много развълнувана от бременността на Марти.

Пита Пап, травестита и мияча на съдове, дали Гери Лин е дала под наем къщата си. Пап не знае, но има телефонния номер. Сюзън обещава да провери.

Марти се обръща към мен.

— Тя е толкова любезна, татко. Защо е толкова добра към нас, когато дори не ни познава?

Спомням се, че и татко каза същото.

Все още съм като замаян. Не мога да събера в едно плахия, стеснителен човек, който дойде тук с мотоциклета ми, онова вегетиращо създание в болницата и сегашния „Джейк“, който в момента си прави миниатюрно игрище за голф с една дупка за един човек.

Сюзън се връща. Тя има дълги, загорели ръце и крака, носи тънка памучна блузка без сутиен, пола и сандали. Такива хора напомнят какви се е предполагало да бъдат човешките същества.

— Гери казва, че още не е обещала къщата, а знае, че собственикът иска веднага да я даде под наем. Наемът е двеста и трийсет долара. Проблемът е, че тя няма да я освободи още един месец. Сега е там, ако желаете да отидете. Ето адреса.

Подава на Марти малко картонче.

* * *

Къщата е близо до плажа — и двамата не можем да повярваме на очите си. Това е старомодна, дървена, едноетажна къща със стръмен покрив и кулички. По-голяма част от къщите тук са измазани отвън с хоросан или цимент.

Огромната секвоя в двора е още по-впечатляваща. Тя смалява всичко около нея — къщата изглежда като от детска приказка.

Опитваме се да отворим градинската врата, когато от къщата излиза жена. Държи бебе, а за дънките й се е вкопчило тригодишно дете.

— Почакайте, аз ще оправя това.

Изтичва надолу по двете стъпала към верандата и освобождава куката и веригата на портата.

— Вие трябва да сте хората, за които се обади Сюзън.

Марти гледа втренчено къщата и казва:

— Много ми харесва; прилича на къща в Германия, в нея няма нищо калифорнийско.

— Огледайте я отблизо.

Обръща се и ни води към стъпалата; стегнато дупе в дънки. Едно от най-важните събития на двайсетия век трябва да са дънките като ежедневно облекло на жените.

Влиза се направо във всекидневна с два големи прозореца. Широк свод я дели от столовата. Отзад има голяма кухня с веранда към двора. Отдясно са разположени две спални с баня между тях. Задният двор е малък, обграден от храсти и зид. Марти е очарована.

— Каква прекрасна къща имате, Гери.

— Ако я харесвате, тя е ваша. Изнасям се следващия месец. Наемът е платен.

Развежда ни навън. Проверявам за термити, потъване на основите, течове от покрива — истинските проблеми за една къща. Гери ни предлага ябълков сок и меденки. Марти телефонира на съпруга си; той тръгва веднага.

Когато Гари идва, двамата с Марти проверяват всичко отново. Удоволствие е да ги наблюдава човек. И двамата изглеждат деца в сравнение с Гери. Оставам с нея във всекидневната; пита ме дали съм все още женен. Разказвам й за Врон, Били, Джаки; казвам й, че живеем в Париж. Докато разговаряме, тя започва да кърми бебето си.

Обичам да гледам розовото бебешко личице, когато суче, но не желая да смущавам Гери.

— Можете да гледате; на мене ми е безразлично.

Марти и Гари се връщат. Решили са да наемат къщата. Зет ми се обажда на собственика и си урежда среща. Гери отдръпва бебето от гръдта си. Преди да смъкне тениската си надолу, забелязвам, че на зърното й има бисерна капчица мляко.

— Преместете нещата си в гаража, когато поискате. Кажете ми, ако мога с нещо да помогна.

Сбогуваме се и тръгваме към мястото, където сме паркирали. Гари се връща на работа.

Двамата с Марти потегляме към дома на родителите ми.

Заварваме ги да се пекат на слънце в двора. Марти не е виждала татко от възкресяването му и аз се опитвам да я подготвя. Брадата й прави най-голямо впечатление; казвам й, че всъщност това е нищо в сравнение с останалото. Тя целува мама и отива при татко. Усмихнат, той я целува по устните.

— Мили Боже, Марти, станала си хубава жена, русо копие на майка си!

Обляга се назад доволна, но и смутена от думите на този доскоро тих и боязлив човек.

— Благодаря, дядо. Точно такава искам да бъда — като мама.

Баба й се повдига на лакти, за да може да предпази лицето си от слънцето.

— С много хубава рокля си, Марта, тези цветове толкова ти отиват.

Татко се вглежда и на лицето му се появява усмивката му на стар пират.

— Но какво криеш под тази рокля, Марта? Футболна топка?

Майка се кикоти нервно.

— Не му обръщай внимание, Марта. Напоследък е направо нетърпим.

Татко става, приближава се до дъщеря ми и я целува още веднъж. Поставя ръка на корема й.

— Бет, помисли си само какво има тук — още един член на семейството, някой, който ние дори още не познаваме, смесица от теб и мен, от Гари и неговите родители, от Джони и Врон, от родителите на Врон. Всички ние сме тук, още един представител на нашето семейство.

Отново я целува.

— Благодаря ти, малка внучке, това е най-добрият подарък в света.

Марти се разплаква; тя е крехък, чувствителен човек. Не е свикнала с такива открити, силни и чисти чувства. Истината е, че всички сме такива. В очите на мама има сълзи.

— Не се страхувай, Марта; предстои ти най-голямото изживяване, през което може да мине една жена. Сигурна съм, че ще бъдеш чудесна майка.

Тя се навежда към мама и двете се прегръщат и целуват нежно.

— Добре, време е за шампанското. Има ли бира в хладилника?

Всички се опитваме да сменим темата. Разказваме за новата къща във Венеция. Марти споменава, че иска да роди бебето си по метода на Лебое, говори за „Раждане без болка“. Майка е убедена, че всичко това са глупости и сигурно е опасно.

— Ще видиш, Марта. Когато започнат истинските родилни болки, ще ти се иска да се застреляш. Аз мога да ти разкажа за това.

Дъщеря ми не се впечатлява от думите й, навлиза в една от любимите области на маминото мъченичество. Никой никога не трябва да роди без страх, болка и насилие над личността. Според майка ми едва тогава наистина са жени.

Закарвам Марти у тях и вечеряме заедно. И двамата са развълнувани от новата къща. Оставам при тях; стоим до късно. Какво вълнуващо време за тях: нова къща, ново бебе; с наслада се топля в отблясъците на радостта им.

На следващия ден след закуска и тримата седим във всекидневната. Аз се преструвам, че ще ходя на църква. Точно се каня да се обадя на моите хора да видя как са, когато телефонът звъни. Майка.

— Джаки, трябва да дойдеш! Той напълно е полудял, луд е, казвам ти! Ела веднага; изплашена съм до смърт! Побързай!

Прекъсва.

По дяволите! Няма ли да има най-сетне край! Майка усеща, че скоро ще си замина, и се опитва да ме задържи. Знам, че това не е истина — оправдание за раздразнението ми, но си го мисля.

Веднага щом пристигам, майка започва бясно да ми сигнализира. Този път наистина се опитва да привлече вниманието ми, без татко да забележи. Трябва да е нещо сериозно.

Той е някак си разсеян, потиснат; питам се какво може да се е случило. Мама ме повежда към спалнята си и затваря вратата зад себе си. Баща ми крачи неспокойно в градината.

— Джаки, той е луд!

Избухва в сълзи. Прегръщам я.

— Какво се случи, мамо?

Няколко минути не може да говори, само здраво се държи за мен. После се отдръпва и сяда на леглото. Краката й не могат да достигнат пода. Все още е по нощница, халат и чехли. Косата й е в ролки, а лицето й е намазано с крем. Трябва да се е случило нещо наистина сериозно от нейна гледна точка, за да допусне някой да я види в този вид.

— Джаки, той говори за хора, които не познавам, или за хора, които съм сигурна, че са мъртви. Иска да отидем в Кейп Мей, Ню Джърси, за да видим как са нещата. Представяш ли си?

Отново плаче.

— И отново ме нарича Бес!

Надзърта през прозореца. Татко плеви край зида.

— Джаки, той ходи из къщата, отваря и затваря чекмеджетата, поглежда в шкафове, бюфети и непрекъснато клати глава. Сякаш търси нещо, което е загубил.

Притиска ръка към устата си.

— Мисля, че си е загубил топчетата за игра, Джаки. От време на време ме гледа втренчено, като че ли не знае коя съм. Това ме плаши. В един момент е мил и нежен, в следващия ме гледа с тези негови луди очи и очаквам да попита: „Коя, по дяволите, сте вие?“

Наблюдавам татко в градината през прозореца. Той обикаля като лъв в клетка, която познава много добре, но като всяко затворено в клетка животно продължава да търси пролука, отвор или ъгъл, които досега не е открил.

— Той е силен, Джаки. Познавам го. Страхувам се, когато идва в стаята ми нощем. Влиза така тихо, вмъква се крадешком, като че ли не сме женени, като че ли чувства вина, че идва при мен. Говори ми, докато правим любов, и ме нарича Бес. Говори даже за нещата, които върши. Никога не е бил такъв, Джаки; никога не е споменавал дори такива неща. Казвам ти, той ме плаши!

Положението става сериозно. Трябва да говоря с татко. Може би майка просто драматизира нещата, а може и наистина да има нещо. Дали това не са първите признаци, че състоянието му се влошава.

Татко е в оранжерията. Занимава се с растенията си. Може би няма нищо в идеята за значението на словесния контакт с растенията, но съм сигурен в едно: те знаят, когато са от значение за някого. Съществува някакъв вид телепатия, убеден съм. Фактът, че растенията не могат да говорят, не е доказателство, че не е налице някакъв друг вид комуникация.

— Какво ти каза тя, Джон?

Навеждам се и се преструвам, че разглеждам отблизо зелено растение подобно на кактус с жълто цветче на върха.

— Казва, че е изплашена, татко. Мисли, че може би си луд.

Поглежда към краката си, после взема празна торбичка за едно от цветята си.

— Хайде да отидем някъде с колата, Джон. Искам да говоря с теб някъде, където ще бъдем сами.

Излизам след него от оранжерията. Когато съм вече вън, той протяга ръка и включва регулатора на автоматичното си устройство за поливане чрез ситни водни капчици; прилича на водна мъгла, придружено от съскащ звук. Питам се дали сам е измислил тази инсталация за напояване. Човек никога не е сигурен с татко в това отношение: вечно разработва някакъв малък трик за собствено удобство, без дори да спомене за това. Досега не знаех колко безкрайно сдържан човек наистина е бил баща ми.

Загрявам колата. Татко си взема пуловер, слага шапката си. Не знам какво е казал на майка. Имам чувството, че нещата му се изплъзват от контрол. Татко сяда в колата.

— Да отидем до Венеция, Джон? Слънчев ден е, иска ми се да видя океана.

Едва съм завил по Бетовен стрийт и той ме шокира още с първото си изречение. Не ме поглежда; вторачил се е в нещо невидимо за мен.

— Джони, какъв е шансът да имам жена с четири деца в Кейп Мей, Ню Джърси?

Първата ми мисъл е, че той е луд — майка е права. После ме обзема страх и смущение, опитвам се да се съсредоточа върху шофирането. Иска ми се да съм паркирал, преди да навлезем в тази история.

— Не мисля, че има много голям шанс, татко.

Опитвам се да говоря спокойно; боря се с обзелата ме паника.

— Доколкото знам, ти си живял тук, в Калифорния, повече от трийсет години, преди това си бил във Филаделфия почти двайсет и пет години. Работил си в заводите „Дъглас“ в продължение на двайсет години и си спал в леглото на мама всяка нощ с изключение на нощите, прекарани в болница.

Опитвам се да разсъждавам логично; играя на психолог.

— Разбира се, през последните години аз бях в Европа, така че може би трябва да се обърнеш към Джоан или мама.

Искам да се държа така, като че ли във въпроса му няма нищо странно. Имам лошия навик да губя самообладание, когато се изплаша.

Стомахът ми се свива на топка. Сигурен знак, че съм в шок. Точно сега се проявява най-лошата страна на остаряването ми — лесно се плаша, неспособен съм да мисля ясно, да вземам решения, да планирам, когато съм в сложна ситуация.

Татко плаче. Отначало по бузите му се стичат само сълзи, придружени от дълбоки въздишки, без ридания. Не знам какво да правя. Отправям се към паркинга. Паркирам колата обърната към океана с добър изглед към хоризонта и големите пенести вълни, които се разбиват на брега. Единствените хора наоколо са група сърфисти, които навличат мокри екипи и разтоварват сърфове на шейсетина метра вдясно от нас. Татко се обръща към мен.

— Искаш да кажеш, че не е възможно да имам къща в Кейп Мей близо до Бил Съливан и Айра Тейлър, срещу брат ми Ед и Джийн Майкълс, че нямам зеленчукова градина и нямам четири деца: ти, Джоан, Ханк и малката Лизбет?

На лицето му е изписана такава болка и същевременно надежда, че отстъпвам и правя грешка.

— Виж какво, татко, всъщност не съм сигурен. Знам само че съм тук и съм на петдесет и две години. Джоан е на четирийсет и девет. Не знам нищо за Ханк и Лизбет. Но ако искаш, ще вземем самолета до Кейп Мей. Можем да посетим това място.

Не съм сигурен дали не проявявам жестокост. Клати глава, гледа ме право в очите.

— Но, Джони, това е най-щастливото време от моя живот; как е възможно да не е истина?

Търси в очите ми нещо повече, после свежда поглед.

— Знам, че си прав. Как е възможно ти и Джоан да бъдете на две места едновременно? Сега не мога дори себе си да убедя, че е възможно.

Гледа втренчено през предното стъкло.

— Толкова време мина, без някога да съм се опитвал да събера двата свята заедно. Мислех, че съм прекарал поне половината от последните трийсет или повече години там. Но животът ми беше винаги разделен. Знам, че съм тук през цялото това време. Знам, че си прав, но понякога умът ми не е тук, при това не само в сънищата ми. Бил съм далече оттук много, много пъти.

Изплашеният син отстъпва пред любопитството на психолога в мен.

— Може би си съчинил всичко това, докато беше болен, татко; все пак дълго време не беше на себе си. Възможно е тази идея да е влязла тогава в главата ти.

Изчаквам. Той седи все така вторачен в океана пред нас. Нищо не може да се направи, освен да се чака, да му се даде възможност да се ориентира сам. Седим така около пет минути. Умът ми препуска като бесен, като се почне от теорията на майка за чиста лудост и се стигне до там да се питам дали тази реалност не е сън, а това за което говори татко, е истинският свят. Може би той е на път да се събуди и всичко ще изчезне: небето, океанът, колата, татко, аз — всичко.

— Джон, то е нещо като океана пред нас. Ние сме повърхността, вълните, пяната. Наричаме това реалност, защото можем да видим всички тези неща… А моят живот в Кейп Мей е водата под повърхността, която крепи всичко. Ако престана да се държа за него, имам чувството, че всичко ще пропадне.

Отново замълчава.

— Вероятно майка ти е права, Джони; сигурно съм луд. Лудостта може и да е в семейството ми, както тя казва. Татко имаше много странни лични идеи за организиране на живота си — те бяха определено чудати. Кой друг би подредил три къщи една до друга в центъра на Филаделфия с единствената цел да осигури място за старовремска фермерска кухня? Трябва да се съгласиш, че това не е нормално. Не мисля, че татко някога наистина е напуснал Уискънсин в ума си. Спомняш ли си картините с ловни кучета по стените и онази огромна глава на мечка, заедно с главите на лос и елен, закачени в стаята, в която обикновено се хранехме? Да не забравяме и онази маса, която направи с цел всички да ядем по едно и също време; тя имаше двайсет и четири чекмеджета и във всяко чекмедже — чинии, сол, пипер, вилици, ножове. Никой не прави такива неща, освен ако не е съвсем наред.

Кимам. Не ми е приятно да говори така за дядо. Но той нямаше предвид точно това — той просто търсеше евентуални отговори на своите въпроси. Обичах дядо — той бе доказателство, че на този свят все още има истински хора.

— После чичо ти Орийн и чичо ти Пийт; те никога не свикнаха с града, останаха си селски момчета. Никой от тях нито веднъж не се задържа на редовна работа. И си помисли само за жените им — огромни дебелани, които не умеят да поддържат дом; къщите им така воняха, че вие, децата, не искахте да им ходите на гости.

Говореше, без да прикрива нещата. Не играеше ролята, която беше определил за себе си, нито затворения, боязлив, командван от жена си мъж, нито Джейк, големият играч, Джейк с широките пръсти. Сякаш чувах себе си или някого от малкото ми най-близки приятели в отчаян опит да прогонят самотата в търсене на сродна душа.

— Джони, не мисля, че съм напуснал някога истински Източния бряг. Част от мен остава там, назад, а друга малка част изобщо не напуска Уискънсин. Мразех работата си във Филаделфия, както и тази в заводите „Дъглас“ тук, в Калифорния. В мислите си се преместих в Кейп Мей и се отдадох на фермерство така, както правехме това в Уискънсин. Всичко това сега звучи налудничаво, знам, но мисля, че точно това трябва да се е случило.

Поглеждам го. Той е напълно друг човек. Защо трябваше да чакам толкова дълго, за да разбера, че баща ми е човек като мен, душата му е много по-близка до моята, отколкото на всеки друг. Генетично това е очевидно, тъй като нямам братя. Нищо чудно, че в болницата за него бях брат му Ед — едва сега откривам смисъла в това. Зад разстоянието във времето и житейския опит дълбоко в себе си двамата с него носим нещо общо.

Какво е това, което така отдалечава един от друг бащи и синове?

— Ти не си луд, татко. Всички ние непрекъснато правим като теб. Сънуваме с отворени очи и кой може да каже какво става по време на най-дълбокия ни сън? Дори и най-добрите психиатри не могат да отговорят на този въпрос. Ти не си луд, просто си правил това, което всеки прави, но по-добре.

Искам да разбера как възприема думите ми; до каква степен може да говори за своя измислен свят. Струва ми се, че ако се отпусне да говори, това ще му помогне.

— Разкажи ми, татко. Какво правиш в този твой свят на бляновете в Кейп Мей? С какво точно си изкарваш прехраната?

Когато казвам „свят на бляновете“, той примигва. Не откъсва очи от мен, но непрекъснато мига. Не е сигурен дали да продължи. Почти чувам балансирането на везните в ума му.

— Не съм сигурен дали това е само „блян“, Джон. Единственото, което знам, е, че той не е в този свят. Мислиш ли, че е възможно да съм прекарал половината от времето си на небето, преди още да съм умрял тук, на тази земя? Чувал ли си някога да е ставало нещо подобно?

Гледа ме сериозно. Поклащам глава. Искам да продължи. Не искам да правя повече глупави грешки. Той се умълчава отново и се вглежда в ръцете си. Върти пръстена около пръста си.

— Знаеш ли, Джон, на онова, другото място нося дори същия пръстен.

За пръв път използва думите „онова, другото място“.

— Там, Джони, построих къща точно като тази, която имаме тук; само че първо построих онази там. Начертах плановете за тази къща тук по спомена за другата. Но поради някаква причина тази я построих обратно. Искам да кажа, тук „L“ е обърнато, всички стаи са на противоположната страна — също като при левак и десняк. Къщата там е на малък хълм и имаме спални и на тавана.

Там притежаваме двайсет и осем декара. Отглеждам зеленчуци за пазара във Филаделфия. Закарвам я до там със стар форд, който превърнах в товарно камионче-платформа. Ходя във Филаделфия всеки вторник и петък. О, Джони, странно е да ти разказвам всичко това, когато и ти си там, част от онзи свят, само че си много по-млад; може би не повече от петнайсетгодишен.

Престава да говори и клати глава.

Звучи ми прекрасно. Нямам нищо против да се върна назад и отново да бъда на петнайсет години, да живея в малка ферма в Кейп Мей близо до морето. Питам се дали там има кокошки — няколко красиви черно-бели кокошки, които снасят кафяви яйца, или червени кокошки „Роуд Айлънд“.

— Там има ли кокошки, татко?

Сега съм Лени от „За мишките и хората“.

— Разбира се, че има кокошки, Джони; странно е, че питаш, тъй като ти отговаряш там за тях. Бил Съливън ни показа как да си направим кокошарник и сега имаме двайсет кокошки-носачки. Всеки път, когато отивам във Фили, вземам по двайсет-трийсет дузини яйца. Кей, жената на Айра Тейлър, показа на Джоан и майка ти как да шият ръкохватки за горещи съдове — продавам и тях. Справяме се много добре.

Толкова е налудничаво, но откривам, че ми се иска да опозная още повече неговия свят. Седим там два часа, вълните прииждат час по час, докато татко ми разказва. Иска да говори. Беше го крил дълбоко в себе си през всичките тези години; сега иска да го сподели с някого. Като знае, че няма да се смея, че го слушам с внимание, той се отпуска и му се иска да ми разкаже всичко.

Измислил е най-невероятната сложна история. Можеше да посочи имената на пътищата, на съседите си от двете страни по пътя. Населил е своя свят с най-добрите си приятели, хората, които е обичал. Животът там е нещо средно между най-доброто от живота на село и идеализиран градски квартал. В него е включена и двуседмична лятна отпуска на брега на морето. Там намират място най-добрите дни от живота му и нито един от лошите. Да го слушаш е все едно да гледаш филм по Лора Ингълз Уайлдър със сценарист Луис Карол и продуцент Уолт Дисни. Слънцето залязва и ме подсеща колко е късно. Не ми се иска да го прекъсвам, но знам, че майка вече сигурно се безпокои.

— Виж, татко, какво можем да направим? Мама е ужасно разтревожена. Какво всъщност й каза?

— Обърках се, Джон. А това никога по-рано не се е случвало; винаги съм разграничавал нещата. Но откакто се върнах от болницата, прекарах такива чудесни дни с много смях тук и сега ми е трудно да правя разлика между двете места. Мисля, че споменах нещо на майка ти за царевицата — питах се как ли расте, дали е в добро състояние. После видях, че тя не ме разбира, и смених темата. По-късно отново не бях достатъчно внимателен и й предложих да прескочим до Кейп Мей. Имах предвид само да се поразходим из града вечерта. Когато разбрах какво съм казал, започнах да говоря за преместване от Калифорния в Кейп Мей и това съвсем я разтревожи. Не можах да измисля какво друго да кажа, което да не звучи съвсем налудничаво.

Мили Боже, мога да си представя майка! Нищо чудно, че веднага ми позвъни. Първо, говори за царевица, фермерското момче изплува на повърхността; в следващия момент иска да се връща на изток. Част от цялостното личностно утвърждаване на майка е свързано с нейното „скъсване“ с онзи живот на изток. Всяко връщане назад ще означава да се признае за победена.

— Трябва да внимаваш, татко. По-добре е да обмислиш отново всичко това.

— Прав си, Джон. Ще трябва да помисля. Предполагам, че си прав и онзи живот там не е истински, но не мога да се откажа от него. Трябва просто да намеря начин или да събера двата свята, или отново да ги разгранича.

Във всеки случай, Джон, идеята да се преместим в Кейп Мей не е чак толкова лоша. Ще бъдем близо до плажа, както сме и тук. Двамата братя на Бес, Джордж и Уил, са в Уайлдууд, съвсем наблизо, а и нашата Гертруд живее в Ню Джърси, в Хадънфийлд; ще бъдем близо до семейството и приятелите си. Няма да отглеждам царевица или каквото и да било друго, твърде стар съм за това, но ще живея с чувството, че най-сетне съм станал цялостна личност.

* * *

Освобождавам спирачките и се отправям нагоре по „Роуз“. Допускам, че майка вече е извикала полицията. Не ми се доверява повече, отколкото на татко, и определено няма никакво доверие в нас двамата, когато сме заедно.

— Татко, би ли се съгласил, някой да ти помогне да се справиш с всичко това? Може да разпитам тук-там и да намеря човек, който се е специализирал в този вид неща.

Татко разбира много добре за какво говоря. Затваря очи, скръства ръце и замълчава. Навлизам в Палм.

— Прав си, Джон. Вероятно имам нужда от психиатър или нещо подобно. Той поне може да ми каже дали съм луд или не. Не смятам, че мога да се справя с това сам; ти просто не си представяш колко огромно е всичко това. Става въпрос за цял свят, Джони. Като че ли… като че ли умирам или трябва да убия част от себе си, а не искам. Да, Джон, намери някого; няма значение колко ще струва.

— Няма да струва много, татко. Разноските ти се покриват от „Медикеър“. Мисля, че всеки лекар ще се съгласи да ти помогне. Имат психиатри и в Перпечуъл. Ако искаш, мога да уредя среща с един от тях; тогава няма да похарчиш нито стотинка.

— Не. Намери ми добър психиатър, Джони. Намери такъв, който да познава старите хора и да разбира мечтите им. Сигурно част от всичко това има нещо общо със старостта.

Преминаваме през Колби и паркирам в алеята за коли пред къщи.

— Татко, ще кажа на мама само, че си сънувал сън, който ти е изглеждал толкова действителен, че си се объркал. Това е близо до истината и е нещо, което мога да й кажа.

Обръща се към мен и се усмихва. Господи, той има хубава усмивка; тя прониква дълбоко в мен и ме трогва до сълзи.

— О, Джон. Ти си шефът. Отсега нататък ще се опитам да бъда по-внимателен.

Както очаквах, майка е съвсем разтреперана. Телефонирала е на Джоан. Но толкова ни се радва, когато все пак се прибираме здрави и читави, че преглъща версията за съня на татко. Дори е изпълнена със съчувствие към него и го прегръща успокоително. Мисля, че лошите сънища са нещо, което тя добре познава. Човек не може да премине през две сериозни нервни кризи, без да сънува кошмари.

Същата вечер се обаждам на няколко приятели. Семейство Маршъл ми дават името на млад геронтолог в Санта Моника. Имали са големи тревоги с бащата на Джо преди смъртта му и горещо го препоръчаха. Опитвам се да се свържа с него, но ми отговаря само телефонният му секретар. Оставям съобщение, че ще се обадя отново сутринта. За тези разговори използвам телефонната будка зад ъгъла, докато татко и майка гледат телевизия. Той не носи нито един от костюмите си и изглежда някак отдалечен. Силно е обезпокоен, няма съмнение.

Когато съм вече в леглото, неочаквано вратата се отваря и влиза мама. Поглеждам часовника си — часът е един след полунощ. Тя държи в ръка малко фенерче, но аз запалвам нощната лампа. Сядам в леглото.

— Джаки, трябва да говоря с теб. Мисля, че полудявам.

Сяда на края на леглото и започва да плаче. Протягам ръка и вземам нейната. Тя има невероятно малки ръце, също като тези на Джоан. За учудване е наистина как те двете съумяват да вършат толкова много работа с такива малки ръце.

— Трябва да направиш нещо, Джаки. Той се промъкна в леглото ми и отново започна да говори за местене в Кейп Мей. Знаеш, че това е просто безсмислено. Той живее в миналото, Джаки. Говори за брат си Ед и Айра Тейлър, и Джийн Майкълс, и Кен Барлитълс. Нито един от тези хора не иска повече да ни види, Джаки. Твърде стари сме. Прекалено късно е да се връщаме там, особено с моето сърце. Не мога да се откажа от Перпечуъл и доктор Коу; той е единственият лекар, на когото мога да разчитам. Ти знаеш това.

Господи, каква каша! Предполагам, че не е могъл да се контролира. Толкова е изпълнен със своя „свят“, че не може да се противопостави на изкушението да го сподели с мама. Това е любов, но тази любов наранява. Не знам какво да кажа.

— Джаки, трябва да му намериш психиатър. Има такъв в Перпечуъл. Може би той ще може да говори с него. Мисля, че е съвсем смахнат. Честна дума, Джаки, убедена съм в това. Той е толкова… особен.

— Вече съм се обадил на специалист, майко. Имам среща с него утре сутринта. Татко ме помоли да направя това. Каза, че не иска да отива при психиатрите в Перпечуъл, и аз уреждам да отиде при лекар — специалист по умствените проблеми на възрастните хора.

Не е лесно да се измами старият измамник, но този път успях. Престава да плаче и се вторачва в мен. Отпраща ми един от нейните погледи, тип „човек никога не знае кога престават чудесата“. Това е един от нейните много редки, „специални“ погледи.

— Ето какво си правил по време на шоуто на Мери Тейлър Мур.

Кимам.

— Но това ще струва цяло състояние, Джаки. Какво не е в ред с лекарите от Перпечуъл?

— Татко иска това, мамо. По-голямата част от разноските му ще бъдат покрити от „Медикеър“, вие ще платите само двайсет процента. Татко заслужава най-доброто възможно лечение!

Няма отговор на това мое вдъхновение. Състоянието й в момента най-лесно може да се опише като платноходка, попаднала в безветрие; продължава да седи на леглото ми, но вече с отпуснати платна.

— А сега се върни в леглото си, мамо, всичко ще се оправи. От нас се иска само търпение; всичко ще се оправи.

Излиза от стаята, без да каже нищо повече. Лежа в тъмнината и не мога да заспя.

Глава 19

Слизаме долу в девет и половина и си плащаме сметката в гаража. Вземаме разписка заради типа във Филаделфия. Колата е готова; онези нещастници са работили цяла нощ.

Татко е по-спокоен; среднощният разговор трябва да му е помогнал.

Потегляме. Наслаждаваме се на красивата природа на Пенсилвания. Татко ми разказва, че някога е мечтаел да учи в Пен Стейт — университет, близо до пътя, по който се движим.

Решили сме до вечерта да стигнем във Филаделфия. Ще преспим при приятели на родителите ми. Казват се Хил. Къщата им е в богаташки квартал.

Късно следобед сме там, т.е. във Филаделфия; но докато намерим къщата на Хил, става седем часа. На всичкото отгоре у тях няма никой. Смрачава се, а няма къде да отидем. Тези хора знаеха, че ще пристигнем. Толкова ли сме закъснели! А утре ще трябва да предадем тази хала на собственика й.

Татко отново отваря писмото на Хил. В него има упътвания какво да правим, ако не са вкъщи. Скрили са ключ от вътрешната страна на вратата към верандата им.

Обикаляме къщата. Откриваме вратата, но е затворена отвътре с една от онези старомодни ключалки с кукичка. Надничаме, но не можем да разберем дали има оставен ключ.

Това е луксозна къща в гаднярската богаташка част на града. Всички къщи наоколо принадлежат на хора с годишен доход над сто и петдесет хиляди долара. Очаквам всеки миг да мине полицейска кола и срещу нас да се втурнат юнаци с пистолети и сълзотворен газ.

Наоколо прелитат светулки — не съм ги виждал в Лос Анджелис и Париж. Всеки път, когато някоя от тях блесне, си мисля, че е от полицейски фенер. Татко ме поглежда.

— Били, ще трябва да намерим начин да влезем. Те ни очакват, по навик са заключили вратата.

Никога не знам какво може да ми сервира татко; сега ще се вмъкваме като крадци. Открива, че един от прозорците на мазето е със счупено стъкло. Местим го нагоре-надолу, докато маджунът му падне. Отстраняваме двете парчета и се промушваме в мазето. Стигаме до вратата. Ключът наистина е на мястото. Татко слиза обратно в мазето и закрепва парчетата стъкло на място, както си бяха. Много благородно! Не иска Хил да разберат, че са се издънили и са ни заключили отвън. Никога няма да проумея това поколение.

На масата в столовата има бележка. Осведомяват ни, че в хладилника има бира и сандвичи. Семейство Хил знае, че татко си пада по тези италиански сандвичи със сирене, месо с подправки, домати, маруля и още кой знае какво. Поне не са нашите вечни пици. Бележката ни съобщава още, че са на гости при приятели и ще се върнат късно.

Унищожаваме сандвичите. Може би те са филаделфийска разновидност на прегънатите на две мексикански пържени царевични питки с пълнеж от месо с подправки, маруля, домати и сирене. Изкъркваме бирата. После се разполагаме във всекидневната. Страхотна къща! На стените са закачени три от татковите картини. Седим на ниски дивани, стъпваме върху дебел рубиненочервен килим. Струва ти се, че си вътре в нечие сърце. Татко се впуска да ми разказва за Хилови.

* * *

Пат е физик, а Рита, жена му, е математичка, имат четири деца — двете са горе-долу на моята възраст. Голямата им дъщеря е в Харвард. По-малките им деца също са генийчета.

Странно, но татко няма приятели художници. Всичките му приятелчета са учени: биохимици, физици, астрономи, математици, или са доктори, зъболекари. Може би си е сбъркал професията. Със сигурност в него има нещо от учения. Винаги е готов да те бомбардира със странни полунаучни обяснения и дори идеи. Непрекъснато чете онези налудничави книги за черни дупки или за генно инженерство. Или се опитва да обясни земното привличане, или си блъска главата над странни теории за Вселената.

Но в друго отношение той няма данни за учен. Никога не е в състояние да се съсредоточи върху точно определени факти. Не е достатъчно едностранчив, за да го направи; винаги вижда едновременно всички страни на даден проблем, а в повечето случаи — повече страни, отколкото този проблем в действителност има.

Къщата е пълна с домашни любимци. Първо, когато се измъкваме от мазето, от горния етаж при нас притичва куче на име Наташа. Не лае, само се приближава до татко и го подушва. Тя е някакъв огромен сивкав пудел. Отнякъде се появяват и две-три котки. Отъркват се в краката ни, мъркат и изчезват. На горния етаж намираме навита на кълбо боа — средна големина, няколко катерички, морско свинче, два малки дългоопашати папагала, три аквариума с риби и хамстери. Тази къща е като зоологическа градина.

Във всекидневната има пиано, виолончело, френски рог до камината и купчина ноти върху пианото. Телевизионен декор за „Това е твоят живот, Алберт Айнщайн“.

По-горещо е и от ада. Влагата ни преследва навсякъде. Настаняваме се в ъгъла за хранене. Там има електрически вентилатор; включваме го, за да пораздвижи въздуха около нас. Пускаме и малкия телевизор на един от местните канали; учудващо е как северняшкия акцент се чувства дори и по телевизията им.

Към девет часа някаква кола спира в алеята. Хората напълно подхождат на къщата. Пат е висок, слаб и плешив. Ако човек може да си представи Опенхаймер от Средния Запад, това е Пат — спокоен, самоуверен, с дълбок глас и бавен говор. Татко ми беше разказал за странното му детство, но аз не вярвам особено много. Родителите на Пат са глухи и живеят в изолирана ферма в Южна Дакота. Той чува човешки говор едва когато става на пет години. В семейството му контактували с езика на знаците и това си проличава, когато говори английски — човек остава с впечатление, че слуша симултанен превод в ООН.

По-късно питам Пат дали е вярно това. Човек никога не е сигурен с татко, никога не знае какво ще съчини. Но този път всичко се оказва истина.

Пат живее с чувството, че има огромно предимство пред другите хора, тъй като говоримият език за него е нещо, което той може да включи или изключи по желание.

Рита е дребна, с младежки вид, жизнерадостна и привлекателна. За пръв път така съм впечатлен от приятелка на родителите ми. Не знам на какво се дължи: на нейната грациозност, на гласа й или на жизнеността й, а може би на факта, че изглежда толкова млада. Край очите й има тънки бръчици. В сравнение с лицето на тази жена образите на младите момичета напомнят пустиня. През по-голямата част от вечерта хвърлям тайни погледи на Рита.

По-големите дъщери не са тук. И двете работят през лятото, за да подпомогнат изплащането на огромните сметки за обучение. Едната работи във ферма за отглеждане на коне; искала да стане ветеринарен лекар. Другата е келнерка на плажа в Атлантик Сити. Тук наричат плажа „бряг“. По-малките, Санди и Ким, са спокойни деца с живи очи, които с любопитство следят всичко наоколо. Прекарваме чудесна вечер.

Пат и Рита са страхотна двойка: тя подпалва интелектуални пожари, а Пат ги раздухва спокойно, поддържа пламъка им. Говорим на най-различни теми. По някое време татко започва да разказва за случилото се в Калифорния. За пръв път чувам нецензурираната версия на онзи ужас. Ако отново не си съчинява, чудя се как е издържал. Надявам се, че не очаква един ден и аз да направя същото за него.

Тази вечер ме връща още веднъж на въпроса за университета — нещо, което смятах за решено. Какво общо може да има физиката и математиката с това, дали един разговор е интересен или не? Нищо, доколкото мога да разбера. Но тези двамата са интересни събеседници — няма значение за какво говорят. Имат интересен подход към всяка тема — подхващат я с живо любопитство, оригиналност, изказват собствено мнение. Знаят как да мислят. Чели са много, могат да говорят за музика и живопис, но и това не е отговор на моя въпрос.

Не е лесно да го обясниш; просто те се разбират добре помежду си. Говорим до три часа сутринта.

Рита ни показва спалните на горния етаж — стаите на големите й дъщери. Всичко, закачено по стените, е интересно. Само като да хвърлиш поглед върху тях и научаваш много неща. Над всяко легло е закачена периодичната таблица, до тях — астрономически карти. Погледът ми е привлечен от красиви цветни карти на животни, насекоми и растения. По первазите на прозорците са наредени колекции от минерали и мидени черупки.

Върху всяко бюро има микроскоп. Можеш да се образоваш само докато лежиш на леглото и разглеждаш стените. Тези хора са се отдали на това да трупат знания. Не съм сигурен дали бих имал сили за това.

Лежа под периодичната таблица. Може би направих грешка. Може би стана така, защото имах чувството, че ме глезят. Може би, ако бях отишъл в някой голям университет като Калифорнийския или Бъркли, щях да се справя.

Когато се събуждам, татко вече се е измъкнал от леглото и е на долния етаж. Вали като из ведро. Сега поне се диша по-спокойно. Целият Източен бряг е една огромна оранжерия.

Татко и Рита са в кухнята, пият кафе и ядат понички. Водят някакъв много труден личен разговор и почти не ми обръщат внимание, когато влизам. Вероятно татко отново споделя случилото се в Калифорния.

Сядам на масата и започвам да се тъпча. Никога не съм виждал такива понички. Някои са с дупки, други са с глазура и посипани със захар. Има и такива с желе, с много желе. Най-вкусни са поничките с кленов сироп.

Рита ме пита как искам яйцата и ми налива портокалов сок. Това е най-добрата закуска от седмици наред. Татко мълчи; имам чувството, че съм прекъснал нещо. Но нямам намерение да се откажа от тези понички, колкото и да желае да си поплаче на крехкото й рамо.

Пат идва при нас, когато съм преполовил четвъртата си поничка с желе. Готов е за университета. Представям си го пред катедрата, съвършен университетски професор: плешива глава, която лъщи на светлината; старае се да бъде внимателен и ясен, но плаши студентите си до смърт, защото излъчва натрупано знание и ноу-хау. Пат изпива чаша портокалов сок и малко кафе. Избира си една поничка от обикновените с дупка. Рита ми сервира две пържени яйца с някаква странна на вкус наденичка с още по-странно име.

Татко взема документите с адреса, на който трябва да откараме колата и Рита разтваря карта на Филаделфия. Двамата съпрузи мислят, че има грешка в адреса. Оказва се, че трябва да я предадем в пренаселено, кипящо гето — един от най-опасните квартали във Фили. Казват, че не биха минали и с танк през него. Двамата с татко се споглеждаме; „приятна“ изненада.

Рита се сеща за писмото, което забравила да ми даде. То е от Деби; втурвам се на горния етаж да го прочета.

Ще дойде да ме посрещне в Париж на острова, както се бяхме уговорили. Ще бъде там на десети юли, иска да бъде с мен в Париж, за да отпразнуваме заедно националния празник на Франция. В писмото си пише „да отпразнуваме също и моето освобождаване от частния ми затвор“. Чета писмото поне десет пъти. Невероятно, всичките ми мечти се сбъдват! Наистина ще направим каквото сме решили. Разбирам, че двамата с татко сме пропуснали Четвърти юли някъде по пътя; сигурно това обяснява претовареното движение след Сейнт Луис.

Опитваме се да запалим колата, но вероятно изобщо няма да можем да я закараме на собственика. Въртим ключа, докато акумулаторът се изтощава. Пат има токоизправител, изваждаме акумулатора и го замъкваме в гаража.

Сигурно дъждът и влагата са виновни — напълно вероятно е те да са изкарали от строя кабелите. Кой знае защо татко е убеден, че причината е в карбураторите. Пат стои на верандата и дава указания. Почти чувам прещракването на релетата в мозъка му. Все още вали като из ведро — целите сме вир-вода. Проблемът е, че ако не предадем колата днес, няма да получим петдесетте си долара.

Изваждам свещите и ги почиствам; татко продухва с уста дюзите на карбуратора; вони като гълтач на огън. Тази кола е не само огромна, но и всичките й части са напъхани на най-невъзможни места. С помощта на Пат откривам клемите и ги почиствам. Връщаме акумулатора на място и опитваме отново. Нищо! Опитваме пак, докато става очевидно, че свещите отново са намокрени.

Татко се опитва да се обади на Скарлиети, за да го предупреди, че колата му е във Филаделфия, но не може да се свърже с никого. Както обикновено всичко се обърква. Рита излиза на верандата с чадър на бели и сини райета. Приближава се и надзърта под капака. Питам се дали причината не е в неправилното регулиране. Но как е възможно да излезе от строя само за една нощ? Рита била чела някъде, че когато всичко е мокро и влажно и колата не може да запали, трябвало да се извадят всички части и да се изсушат на слаба фурна.

Зяпаме я, като че ли е откачила. Трудно ни е да си представим частите на автомобил във фурна, в която печем кексове или говеждо.

Но признаваме, че има известна логика. Освен това нищо друго не ни идва наум; до този момент бяхме опитали всичко. Отново изваждаме свещите, освобождаваме бобината, кабелите от свещите до делкото, самото делко, кондензатора и четките за динамото; сваляме капачката на делкото. Поставяме всички тези части върху алуминиево фолио и ги набутваме във фурната й.

Печем ги в продължение на петнайсетина минути; според Рита това е времето, необходимо за изпичане на сладкиши; изваждаме ги. Не само са сухи, но са и нагорещени до червено. Изпиваме по още една чаша кафе, докато се охладят. Пат остава. Заявява, че тук му е по-интересно, отколкото в лабораторията.

Татко е много по-спокоен, отколкото е бил месеци наред. Намира се в родния си град; вероятно и географията, и геологията тук — абсолютно всичко въздейства върху тялото така, че човек да се чувства най-добре в родния си град. Може би и ефектът на Кориолис на дядо има нещо общо с това; тялото е хидравлична система, не може да не го признае човек, когато се замисли по този въпрос. Трябва да попитаме Пат.

Той обяснява някои от решенията, които са взели по въпроса какво да гравират със злато на следващия сателит като съобщение за разумните същества в Космоса. Много е сложно, но ми напомня за бутилките с бележки, които хвърлях в океана като дете.

След като частите изстиват, отново ги монтираме, поставяме акумулатора и завъртаме ключа. Двигателят моментално започва да работи. Поздравяваме Рита и танцуваме подред с нея. Поне това е извинението. Налага се да смени дрехите си — изцапали сме с грес роклята й. Дъждът спира, слънцето сипе жар върху главите ни, отново е горещо и влажно.

Двамата с татко се измиваме, слагаме си чисти ризи и потегляме. Рита казва, че ще пусне дрехите ни в пералнята и когато се върнем, ще са чисти.

* * *

Минаваме през Феърмаунт Парк в посока север. Колкото по на север отиваме, толкова по-гадно става. Веднага щом минаваме Броуд стрийт и Темпъл Юнивърсити, попадаме в гето за черни. Хора стоят наоколо, втренчили безсмислен поглед в огромния автомобил, който профучава край тях. Знам, че ако не поддържаме тази скорост, ще скочат върху нас. И двамата почти едновременно заключваме вратите. Татко се усмихва; чудя се дали е изплашен като мен. Казвам ви, ако бях един от тези хора и живеех тук, щях да хвърлям каквото ми попадне по тази кола, която се осмелява да минава по моята улица.

Над улицата минава влакова композиция, също като парижкото метро. Само че това тук съвсем не може да се сравни с Париж, това е истински бордей! Човек може да си помисли, че тук наскоро е имало сражения. Не е само мизерно и мръсно — по-лошо е. По улиците има изгорели коли. Минаваме край купища отпадъци, стари мебели, хладилници и счупени ръждясали перални, изхвърлени по тротоарите. Навсякъде са разпилени боклуци. Те са натрупани по бордюрите, така че не може да се различи границата между улицата и тротоара. Колкото по-навътре навлизаме, толкова по-малко жени виждаме, а мъжете изглеждат все по-опасни и гадни. Те се отправят към колата, на два пъти някои се наведоха да грабнат нещо от боклуците наоколо, за да хвърлят по нас. Иска ми се да не приличахме чак толкова на герои от комикси.

Всички къщи тук са наредени плътно една до друга в редица. Прозорците им са изпочупени, а перилата на верандите висят на части. Нищожните по размер поляни пред тях са разкопани, покрити с дупки, мръсотия и още отпадъци. По прозорците висят деца и жени — по-голяма част от тези прозорци са със счупени стъкла. Къщите изглеждат необитаеми. Няма пердета, нито завеси. Пред къщите са гарирани очукани коли. Ей, до този момент не знаех как всъщност изглежда квартал за черни. Нито в Калифорния, нито в Париж има нещо подобно.

Бил съм в Уатс, но там поне къщите са отделени една от друга, няма я тази безкрайна стена с изпочупени прозорци. Там нещата изглеждаха някак временни; а тук човек си мисли, че така е било винаги и така ще си остане за вечни времена.

По улиците и тротоарите лежат хора, като парижките клошари — тук те са само млади хора, някои от тях в дънки и тениски; никой не обръща никакво внимание на никого.

Започнахме да пресичаме и на червено, защото всеки път, когато намалим скоростта или спрем, колата се покрива с хора. Те скачат върху капака, чукат по прозорците, удрят отстрани с юмруци или с длани. Ако спрем само за две минути, ще трябва да се простим с колата: сбогом джанти, антена, всичко, което може да се откъсне от нея. Така че нямаме друг избор, освен да минаваме внимателно на червено. Следя картата, като се опитвам да съкратя максимално разстоянието до адреса. Както обикновено, татко стиска волана с все сила.

Най-обезумяващото нещо за мен е, че всеки се смее. Изглежда, като че ли не могат да си представят по-смешно нещо в света от това да видят как двама бели, облечени в синьо, карат този страхотен автомобил като еротичен сън право през тяхната територия. Сигурно не могат да повярват на очите си. Може би само се опитват да покажат гостоприемство и нямат намерение да ни плашат, но поведението им изглежда заплашително. Двамата с татко сме така уплашени, че колата започва да вони от страха ни независимо от климатичната инсталация.

Има и още нещо странно, още нещо в пълен контраст с реалността навън. Там всеки е по бельо или без риза и слънцето е още по-жестоко след падналия дъжд. От тротоарите и улиците се вдига пара, изпарения се вдигат и от всеки коптор, край който минаваме; навсякъде е мръсно, претрупано с отпадъци. Но вътре в колата седим върху гладки кожени седалки, обгърнати сме от чист, прохладен въздух; от радиото се носи приятна класическа музика. Ние сме като астронавти, които се носят през враждебна планета и са още живи благодарение на поддържащите ги системи. Само нещо да откаже, само една грешка, и ние сме свършени.

Френските крале трябва да са живели със същото чувство. Бедният стар Анри IV! Някакъв смахнат скочил в каретата му и му светил маслото. Нищо чудно, че Луи XIV построява онзи замък във Версай; той е вероятно един от първите хора, които се преместват в предградията, за да избегнат лудостта в центъра на големия град.

Най-сетне стигаме до адреса, посочен в документите ни. Всичко съвпада — улицата, номера, с изключение на едно — това просто не може да бъде къщата, която търсим. Точно тук е „Монтгомери“ 2007, но е по-лошо от всичко, край което минахме досега. Невероятно е. Няма къща, която да не е претъпкана с хора. Хората по улицата са фактически голи. От другата страна на улицата има повреден пожарен кран и във водата скачат деца с голи задници. Истинска джунгла сред Филаделфия!

Обикаляме квартала три пъти, не знаем какво да правим. Когато приключваме втората си обиколка, те са вече подготвени и ни очакват. Деца се спускат към нас, с уста изхвърлят струи вода срещу прозорците и се смеят. Къщата с нашия номер изглежда необитаема.

След третата обиколка сме готови да си плюем на петите. Спираме, за да погледнем отблизо и да решим дали е възможно на този номер да живее някой. Две деца се изкатерват върху колата; босите им мокри крака висят пред предното стъкло.

За наше голямо учудване вратата на къщата се отваря и към нас изтичва бяла жена. Тя е облечена в жълта рокля без ръкави; има тъмна, почти синкава коса. Тича до колата и притиска документи към стъклото. Копие от документите за предаване със снимката на татко, закрепена с телбод към него. Отключвам вратата, тя я отваря и се настанява до мен. Мирише на уиски и парфюм. Моментното отваряне на вратата е като отваряне на врата на пещ. За пръв път отваряме врата или прозорец, откакто напуснахме дома на приятелите на татко.

— Вие ли сте господин Тремънт?

Татко измъква своите документи от джоба на колата.

— Тук пише, че трябва да предам колата на някой си господин Скарлиети.

Показва й документи с това име.

— Аз ще я приема вместо него; господин Скарлиети точно сега е извън града. Ще подпиша и ще ви дам петдесет долара. Правилно, нали?

Татко ме поглежда; свивам рамене. Имаме ли избор? Не можем да заседнем в тази кола. Поне децата се бяха смъкнали от нея и седяха или стояха по бордюра от другата страна на улицата. Татко приспада сметките за направените ремонти; възлизат общо на около триста долара. Тя ги поглежда, после подозрително поглежда и нас. Татко й казва, че се е обаждал по телефона от Лос Анджелис, и господин Скарлиети е дал разрешение да се замени регулаторът на волтажа; карданният вал е ремонтиран тук, в Пенсилвания.

— Ако не ми вярвате, можете веднага да се обадите на гаража, телефонният номер е тук, на сметката; мястото се нарича Ню Стантън.

Посочва номера, тя се вглежда още веднъж в сметката, после се усмихва.

— Изглежда, тази кола е наистина голяма работа. Не нося толкова пари със себе си. Единият от вас ще трябва да дойде с мен, за да ги вземе. Четиристотин ще покрие всичко, така ли е?

Татко кима. В напрежение съм: опитвам се да намеря връзка между тези пари и колата с общата атмосфера на квартала, ако изобщо това може да се нарече квартал. Татко казва, че ще остане в колата, докато аз отида да взема парите.

Треперя от нерви. Тази жена е хубава, твърде хубава, може би трийсет и пет годишна, с големи очи, фини ръце и дълги крака.

Изтичва по напуканата циментова пътечка между полянки в окаяно състояние, после по няколко изпочупени стъпала, които водят към небоядисана веранда. Изведнъж ме обгръща не само нетърпимата горещина, но и вонята наоколо. Тя е смесица от изгорени и изгнили портокали.

* * *

Влизам след нея. Стоя като ударен с мокър парцал по главата: не мога да повярвам на очите си. Оказва се, че къщата е с климатична инсталация, но това е най-малкото. Намирам се в огромен салон. Навярно са избили стените поне на десет къщи. Стените са покрити с червен брокат и навсякъде са поставени огледала с меки розово-оранжеви светлини над тях. Килимите са тъмночервени, с цвета на бургундско. Веднага се сещам за последните трийсет и пет страници на „Степният вълк“ от Херман Хесе. В сравнение с това пред очите ми палатът на Цезар изглежда като магазин за санитарни материали и други боклуци. Стоя с отворени уста; дамата изчезва някъде.

Очаквам всеки момент да ме ударят по главата с обвита в кадифе палка. Това тук е някакъв вид комарджийски вертеп или публичен дом — може и двете едновременно.

Шашнат съм. Мисля да изтичам обратно и да кажа на татко да кара като луд, докато стигнем до някое безопасно място. Можем да оставим тази кола в някой квартал за бели с чисти улици. Ще им телефонираме оттам, за да им кажем къде е колата, и веднага ще вземем самолета. Въпреки дънковото яке започвам да треперя от студ. Сигурно изпадам в шок, кръвта ми се смразява.

Оглеждам се. Забелязвам множество стълби, които водят към коридора. Трудно е да се каже все пак какво всъщност вижда човек при всичките тези огледала и неясни светлини. Под всяка стълба има малки дървени барове, а покрай стените са подредени канапета, покрити с обработена кожа или с червен плюш. Решавам, че това е публичен дом. Не че някога съм бил в такъв вертеп, но винаги съм си го представял така.

Най-сетне, точно когато се канех да офейкам, дамата се връща. Сега не бърза чак толкова; на приглушените розови светлини жълтата й рокля изглежда оранжева. Усмихва ми се и отброява четири банкноти от по сто долара, като прещраква с пръсти, когато ми ги подава, както обикновено правят в банките. Убеден съм, че са фалшиви, изглеждат прекалено нови, но няколко стодоларови банкноти не са кой знае каква печалба.

Не казвам нищо; горя от нетърпение да се махна оттук. Толкова съм объркан, че по френски маниер подавам ръка. Тя поема ръката ми и здраво я разтърсва. Не мисля, че нещо може да изненада тази дама. Тръгвам към вратата и преди да я отворя, питам:

— Да донесем ли ключовете тук, или да ги оставим в колата?

Усмихва се.

— По-добре я заключете и ми донесете ключовете; освен това ние още не сме подписали документите за предаване.

Искам татко да види това място. Иначе никога няма да ми повярва, а аз не бих могъл да го обвиня за това. Подавам глава през вратата и викам. Не може да ме чуе отвътре, правя му знак да дойде. Отваря вратата и подава главата си навън.

— Заключи и донеси ключовете и документите, татко.

Децата и всички съседи са застанали в редица от другата страна на улицата. Никой не помръдва. Татко заключва колата и спринтира по пътечката и по стъпалата. Отстъпвам, за да влезе.

Замира, сякаш някой го удря с чувал, пълен с пясък. Поглежда мен, после — дамата и накрая оглежда помещението. Обръща поглед към вратата, през която току-що е влязъл. Дамата протяга ръка за ключа. Тя се наслаждава на реакциите му почти толкова, колкото и аз.

— Бихте ли ми подали ключовете? Платих му.

Посочва ме и аз кимам. Татко пуска ключовете в ръката й. Тя ги прибира в малко джобче на роклята си ниско към бедрото. Протяга ръка за документите.

— Какво трябва да се подпише?

Татко й подава документите. Ръцете му треперят. Дамата ни повежда към най-близкия бар с по-добро осветление. Изпускам едно след друго две пръдвания; когато съм нервен, винаги пърдя.

Подписваме. Тя задържа нейната част от документите, татко пъха в джоба си неговата. Той се опитва да върне рестото — около петдесет долара, но тя великодушно маха с ръка.

— Вие двамата какви сте — братя, баща и син или какво? Като ви гледа човек, му се струва, че вижда двойно.

Думите й правят татко щастлив, но на мене лично ми е дошло до гуша да бъда възприеман като точно копие, изплюто от биологичната машина на времето.

— Да, този младеж е синът ми Били.

— О, тук наистина е много красиво; това е последното нещо, което човек би очаквал да види в подобен квартал.

— Харесва ви, така ли?

Усмихва се по нейния начин, повече с очи, отколкото с уста.

— Невероятно е.

— Искате да знаете повече за него, така ли е?

Не е гадна, само го води в определена посока.

— Да, признавам си, че съм любопитен. Например как ще използвате онази кола? Какво правите с такова луксозно място в квартал като този?

— Това тук е точно, каквото вие мислите, че е, господин Тремънт, луксозно място — луксозен публичен дом.

Усмихва се отново.

И да искаме не можем да получим по-откровен отговор от този. Предлага пиене и на двама ни и когато кимаме, изважда лед, поставя го в чаши за уиски и налива уиски „Балънтайнс“. Цялата атмосфера е толкова а ла Джеймс Бонд, че не мога да я възприема нормално. Все още очаквам удар по главата тук или когато излезем навън. Проверявам дали питието няма странен вкус.

— Ако вие двамата искате да поостанете и да прекарате добре, може — сега е мъртво време; ще ви струва само един от онези гущери, които сложихте в джоба си.

Хиляди дяволи и пет бутилки ром! Моят старец се справя с това, като че ли цял живот всеки следобед е получавал предложения от красиви проститутки. Усмихва се и й казва, че имаме приятели, които ни чакат; пита дали има автобус или трамвай до центъра на града.

— Мили Боже, не знам нищо — никога не излизам навън! Дори не живея във Филаделфия, живея в Нюарк. Съжалявам, не мога да ви помогна, но мисля, че има бар на ъгъла отляво. Може би те ще ви упътят.

Тъй като няма повече работа с нас, тя пристъпва напред, усмихва се, говори непрекъснато, води ни към вратата, през която дойдохме. Всички други врати са зазидани, покрити с огледала или брокат. Тази е с тежки завеси — отвътре трудно може да се разбере точно къде е.

Внезапно се оказваме сред заслепяващата слънчева светлина навън; сред горещината, влагата, миризмите и пред всички онези черни хора, които стоят на другата страна на улицата, вторачени в нас. От повредения пожарен кран все още блика вода. По-зле е, отколкото да излезеш от тъмен киносалон на ярка дневна светлина; очите започват да ме болят, като че ли току-що съм изял половин килограм сладолед за три минути. Въздухът се сгъстява от омраза и целият настръхвам от напрежение. Сега под дънковото ми яке от мене тече пот.

Вървим бавно по улицата и завиваме край ъгъла. Попадаме на място, което може и да се нарече бар. Думата „БАР“ е написана върху остатъка от счупено шлифовано стъкло; пред него висят черни, едри, гадни побойници. В канавката е проснат човек и от устата и носа му тече кръв. Никой не му обръща внимание. На вратата на така наречения бар се обляга зализан слабоват тип; кръвта капе по тениската му.

Никой не вика, никой не изглежда дори развълнуван. Налудничавият ми старец минава край пригладената котка с тениска и се отправя към някакъв дебелак зад тезгяха. Очите на всички следят татко, сякаш е Клеопатра, която стъпва на брега след разходка по Нил. Почти очаквам да изправят рамене и да застанат мирно. На сцената започват да прииждат и други пригладени котки с нехайна походка. Никога не съм мислил за себе си като за задник, който вероятно ще умре от насилствена смърт в Северна Филаделфия.

Към мен се приближава огромен мъжага. Носи черна, кожена шапка с периферия и ушита по поръчка риза от тънка, жълта коприна. Татко е все още вътре, говори с дебелака.

— Хей, момче, какво правиш тук?

— Предадохме само кола от Калифорния до адрес зад ъгъла и сега се опитваме да разберем откъде да вземем автобус за центъра. Оня човек вътре е баща ми.

— По дяволите, човече, какво правите тук? Ако продължавате да стоите, няма да живеете повече от пет минути. Тръгвайте с мене, и то веднага. Викай стареца си и двамата си лепвайте задниците плътно до мен.

Този великан трябва да е висок над два метра, а раменете му са широки поне метър. Изглежда като бивш баскетболист или защитник на „Питсбърг Стийлърс“. Говори с тънък, висок глас.

Татко се връща; казвам му, че този човек ще ни покаже откъде да вземем автобуса. От израза на лицето му разбирам, че в бара е ударил на камък. Подозирам, че в такъв бар нищо никога не върви добре. Тръгва след мен и двамата следваме това огромно конте с черна кожена шапка и жълта риза. Възможно е да ни води към някоя забутана уличка, където ще ни пребият и ограбят. Безполезно е да се съпротивляваме дори и да е сам, но той, разбира се, няма да бъде. Нищо не може да се направи. Гигантът непрекъснато проверява дали не сме изостанали твърде много. Той крачи като огромна кафява мечка, а ние подтичваме след него. Следва ни тълпа „акули“.

След около три блока ни завежда до някаква сграда, над вратата на която е надраскано „СЕТЪН ХОЛ“. Отвън тя не се различава по нищо от околните занемарени, порутени къщи, но вътре е магазин на Армията на спасението. Върху маси са проснати одеяла, по стените висят на закачалки стари дрехи. Нашият човек се приближава до някакъв тип, седнал зад маса пред вратата.

— Слушай, Ейбъл, погрижи се да качиш тези хора на автобуса оттук. Не ги пускай да излизат на улицата.

Усмихва се и излиза през вратата, без да погледне назад. Всички, които работят тук, са черни. Онзи на бюрото ни поглежда.

— Стойте точно там, където сте. Ще ви кажа кога да станете. Оттук минава автобус, ще се качите.

Седим и гледаме. В тази горещина те чистят петна, кърпят и гладят дрехи. Не знам как издържат. Това е някаква католическа благотворителна работилница или нещо подобно. На стената е закачена една от онези картини на Исус с изкарано навън сърце, прободено с тръни; от него капе кръв.

* * *

По някое време онзи зад бюрото ни казва да се приготвим. Излиза на бордюра и спира автобуса със знаменце. По дяволите, никога не бих се досетил, че това е автобус; всички прозорци са покрити със стоманена мрежа. Изглежда като дълъг брониран камион. Другият наш човек бързо ни избутва навън и ние скачаме в автобуса. Шофьорът е затворен в нещо като клетка. Поставяме по петдесет цента в малък отвор в мрежата, зад която се намира шофьорът; те падат точно в брояча. Той натиска бутон и вратата се отваря. Ние сме единствените бледи лица в него. Въпреки че току-що идваме от Калифорния, изглеждаме наистина бледи. Вероятно от нас се очаква да седнем на задните седалки, но единствените свободни места са непосредствено до първата врата.

Нямаме представа къде отива този автобус. Татко казва, че ще стоим в него, докато той се движи в южна посока, и ще скочим веднага, когато наоколо забележим някои лица, които не са пурпурнокафяви, синкавокафяви или кафеникаво-червени.

Автобусът ни закарва до центъра на Филаделфия и ни изръсва пред сградата на Градския съвет. Оттук можем да вземем метро до квартала на Рита и Пат. Татко предлага да отидем да хапнем нещо и да отпразнуваме избавлението.

Почти три часът е. Цялата история ни е отнела повече от четири часа. Струва ми се, че съм прекарал три години на Дяволския остров. Признавам, че се чувствам като избягал престъпник. В чест на старите времена се отправяме към най-близката пицария. Но тя се оказа истински италиански ресторант: ядем истински пици, не американско тесто с кетчуп и американско сирене с вкус на сапун, стопено отгоре; тази пица има вкус на Европа. Ако затворя очи, мога да си представя, че съм във Франция.

Този ужасен ден ме накара да взема решение. Готов съм да си отида вкъщи. Мечтая за цивилизацията на Стария свят; явно не съм дорасъл да се справям с великия американски демократичен експеримент.

Влакът ни оставя на около три блока от дома на Рита и Пат. Вървим по тези улици и чувстваме страхотната разлика с онзи ужас там. Тук растат големи, клонести дървета, които засенчват всичко; клоните им се докосват над улиците, покриват ги под хладен, зелен чадър. Корените им бяха толкова огромни, че на места образуват по тротоара малки хълмчета. Но тези тротоари не са изровени; циментирани са в меки извивки над тези хълмчета. Къщите са от естествен или дялан камък на по три етажа с красиви веранди. Наоколо се носи звукът от мощни косачки, които поддържат затревените площи пред къщите; ухото долавя и затръшкване на леки преградни врати. Дами в луксозни коли, кръстосват наоколо с не повече от трийсетина километра в час — излезли са да пазаруват.

Трудно е да се повярва, че сме само на осем или девет километра от джунглата, в която бяхме днес. Какво ли ще стане, ако онези хора там атакуват тези места тук? Не ми се мисли за това; само знам, че не искам тогава да съм тук.

Глава 20

Сутринта се обаждам на психиатъра; името му е Делибро. Опитвам се да обясня по телефона положението. Пита ме дали мога да отида при него да си поговорим.

Ще приеме татко в два часа, но аз трябва да отида веднага. Не знам дали се подвежда от настойчивостта в гласа ми, или просто няма много работа, но оценявам факта, че ни приема незабавно. Пита ме дали мога да се обадя в Перпечуъл и да уредя да му бъдат препратени медицинските картони на баща ми. Оттам отговарят, че мога да ги взема следобед.

Издебвам момента, когато оставам с татко сам, и му казвам, че съм му уредил среща със специалист, но първо ще отида сам да проверя как стоят нещата.

Стигам до кабинета на Делибро на булевард „Санта Моника“ преди десет часа. Той е удобен, обзаведен е в лек калифорнийски стил. Стените изглеждат като облицовани с дъски от сандъци или щайги, надписани в черно с информации и изисквания от сорта на ЧУПЛИВО! ВНИМАТЕЛНО! С ТАЗИ СТРАНА НАГОРЕ; някак доста ексцентрично за чакалня на психиатър.

Самият Делибро е млад, може би трийсет и пет годишен, с гъсти бакенбарди и мустаци. Изглежда като френски полицай. Има хубава усмивка.

В кабинета му няма лекарска кушетка. Може да бъде сбъркан с офис на някоя застрахователна компания. Той не сяда зад бюрото си, а в удобен, покрит с черна обработена кожа стол, който е под четирийсет и пет градусов ъгъл към моя стол. Така ние сме наполовина един срещу друг: аз го гледам почти над лявото рамо, а той се взира в мен над дясното си рамо. Знам, че тук нищо не е случайно.

Той ме предразполага и аз разказвам цялата история, като се старая, колкото мога. Задава предпазливи въпроси, но е ясно, че моята тревога го е заинтересувала толкова, колкото и историята на татко. По-късно обаче е впечатлен от това, което се опитвам да му разкажа.

Пита ме защо съм толкова силно обезпокоен. Въпрос, който и аз си задавам. Казвам му, че това може да е само обикновена склероза, за която не си заслужава да губим времето му, но държа да чуя мнението на експерт. Казвам му също, че татко сам ме е помолил да се посъветвам със специалист.

Остатъкът от часа преминава добре. Ясно е, че не се преструва, а наистина слуша. Въпросите му са уместни. Надявам се, че татко няма да бъде смутен от „хипи“ атмосферата.

Струва ми се, че Делибро ще спечели доверието на татко. Не прилича на „шеф“. Татко ще се чувства, като че ли говори с един от племенниците или внуците си.

Връщам се вкъщи. Казвам на мама, че двамата с татко ще се срещнем днес следобед с геронтолог. Чува гинеколог и се разтревожва. Обяснявам й, че геронтолог е лекар, който е специалист по проблемите на старостта. Не го наричам психиатър; не желая да осигурявам допълнително гориво за любимата й теория, че татко е луд.

Казвам на татко как съм възприел Делибро. Слуша ме и кима с глава.

— Джони, мисля върху това. Според мен най-големият проблем е тези неща да се държат разделени. Понякога ми се налага да се спра, за да мога да реша къде точно всъщност съм. Работя в оранжерията, но мислено съм в Кейп Мей. През деня най-често се пренасям в Кейп Мей, когато работя в оранжерията. Там сякаш съм в друг свят, напълно уединен, сам съм с растенията си и умът ми започва да скита. Но ти не се безпокой, Джон, ще обмисля добре.

Отиваме в Санта Моника точно преди два часа. Завеждам татко до кабинета на Делибро без затруднения — паркингът е в самата сграда, а от него до горните етажи има асансьор. Давам на секретарката медицинските картони на татко, които взех от Перпечуъл. Татко се оглежда.

— Я гледай! Този човек трябва да е ужасно беден за психиатър: покрил е стените си с дъски от сандъци. Може би използва сандък от портокали за бюро!

Точно в този момент Делибро влиза. Усмихва се приветливо; веднага се обръща към татко. Баща ми го гледа право в очите и аз се надявам, че нещата между тях ще потръгнат. Явно се опитва да реши дали този човек е шеф или не. Той има кабинет, доктор е. Да, обаче носи тъмносиньо поло.

Влизаме в кабинета заедно. При срещата ни сутринта Делибро ми каза, че мога да вляза с татко, но трябва да напусна веднага щом той ми даде знак. Така е подредил стаята, че има стол сравнително близо до вратата; решавам, че този стол е за мен, и сядам на него. Баща ми сяда на стола, в който сутринта седях аз.

Докато преглежда медицинските сведения, Делибро говори много внимателно с него.

Пита го за майка, за инфарктите й; за операцията му. Показва искрено съчувствие. Задава въпросите внимателно. Татко кима, усмихва се, слуша. Не сервилничи като пред шеф. Реакцията му е различна; приятно му е, че е център на внимание.

Толкова празни приказки за сто долара на час. Но, от друга страна, той не можеше да навлезе в нещата като с булдозер; татко ще бъде отблъснат и ще се затвори в себе си.

— Господин Тремънт, синът ви ми разказа за вашия проблем. Вие, изглежда, живеете с чувството, че имате друг живот. Бихте ли ми разказали нещо за това?

Усмихва се и изчаква. Татко ме поглежда.

— Така е, татко. Кажи на доктор Делибро. Разкажи му за Кейп Мей; разкажи му всичко, което сподели с мен.

Започва бавно, но почувствал силния интерес на лекаря, бързо се отпуска. Разказът му е изпълнен със „Знам, че това звучи налудничаво, но…“ или „Това може би не е за вярване, но…“. Важното е, че говори за тези неща.

Надявам се Делибро да не ме изхвърли от стаята. Татко разказва неща, за които не бе споменавал преди. Още по-убеден е, че е бил едновременно на две места, отколкото беше, когато говори с мен. Това му се струва нелогично.

Отначало Делибро си служи с думите и възклицанията на един психиатър за предразполагане към признания и изповеди: „Даа…“, „Правилно…“, „Продължавайте…“, „Хмм…“ и т.н.; но след пет минути думите на татко се отприщват. Цял един свят напира да се роди; няма нужда от форцепси. Раздвоен съм между това да наблюдавам Делибро и да не изпусна нещо от татковия разказ. Същевременно се мъча да не допусна собствената ми глава да превърти. Делибро е така увлечен в разказа на татко, че слуша с полуотворена уста.

Другият свят на татко се разкрива с поразяваща яснота и пълнота; той описва как прави обувки, описва кутията, която е направил за тази цел, начина, по който шие кожата; следва подробно описание на отглеждането на картофи; обяснява как връзва перата на лука, за да се получат добри глави. Всички тези неща се леят пред нас като вода от пълноводен поток. Чувства се желанието на татко да разкрие тайните на своя свят. Объркан е от начина, по който го възприема — едновременно като извор на удоволствие и на вина.

Сякаш художник е посветил трийсет години от живота си, за да нарисува стенопис-шедьовър в празна стая, но не е могъл да го покаже на никого, защото го е нарисувал с откраднати бои и в чужда къща без разрешение.

Сега татко разказва по-подробно, отколкото на мен. Точно в този момент забелязвам, че Делибро ми намига; време е да напусна стаята. Опитвам се да се измъкна незабелязано, но не успявам.

— Къде отиваш, Джони? Време ли е да си тръгваме?

— Отивам само да пия вода, татко; ще чакам в приемната. Ти поговори с доктора още малко.

Приема това с лекота; излизам. Седя и чакам. Изчитам всички списания; те продължават още почти два часа. Благодарен съм, че този човек няма много работа. Говоря със секретарката; японка е и следва психология. Преподават й някои от професорите, с които и аз съм работил преди двайсет години. Един университет е място, където като че ли времето спира.

Боря се с желанието да започна да крача из помещението като баща пред родилно. Безпокоя се от липсата на пациенти. Може би тази част на деня е мъртво време за „лудите“ на майка ми.

Само офисът в тази сграда трябва да струва цяло състояние; освен това и секретарка, режийни разноски… Ако съм на негово място, от тревога ще отида в лудницата за една седмица.

Най-сетне излизат. Бърборят си и се смеят.

— Господин Тремънт, трябва да кажа, че историята на баща ви е едно от най-интересните неща, които някога съм чувал. Честно казано, не мисля, че по-голямата част от хората имат толкова реалност в ежедневния си живот, колкото той има в своето съществувание в Кейп Мей.

Шокиран съм. Секретарката седи и слуша. Бях привикнал към всеобщо разпространената представа за психиатрите като мистериозни хора, които тайно се ровят във вътрешния механизъм на подсъзнанието. Делибро говори за татковата самоизмама, като че ли те двамата току-що са гледали интересен филм и сега го коментират. Известно време мислите ми препускат като бесни, докато най-сетне разбера, че това е най-добрият подход към татко. Същността на въпроса е всичко да се разкрие, за да бъде обезвредено. Начинът, по който третира баща ми като само още един случай — може би много интересен и оригинален — но нищо чак толкова странно, вероятно е правилен.

Делибро поставя леко ръка върху рамото му. Няма нищо покровителствено в жеста. Двамата с татко са еднакво високи.

— Ние разговаряхме и баща ви разбира, че всичко това е само сън. Това е един сън с продължение, който той си е създал.

Маха с ръка от рамото на татко и ме поглежда внимателно.

— Бих искал отново да видя баща ви възможно по-скоро. Трябва да изясним окончателно кое е реално и кое сън; какво е възможно и какво не. Важно е да успеем да прехвърлим в реалния му живот най-хубавото от съня.

Татко се навежда към мен; гледа ме внимателно, за да разбере как приемам това.

Гордее се със себе си — личи в позата и в усмивката му; художникът е разкрит. Делибро се хили и на двама ни.

Няма причини господин Тремънт да не събере всичко в едно. Дълги години не е получавал удоволствие от реалния живот и той е създал един щастлив свят в съня си. От момента на възстановяването му всичко това се е променило. Последните седмици е бил щастлив; стените падат и той пренася в истинския живот радостта, която е прикривал толкова дълго.

Делибро моли татко да остане в приемната сам няколко минути, докато поговори с мен. Той се усмихва и се отпуска на един от столовете. Секретарката му се усмихва и знам, че ще я заговори веднага щом излезем. Питам го, дали е добре.

— Всичко е наред, Джони. Може би докторът ще обясни нещата по-добре на теб, отколкото на мен. Всичко е така сложно, все още не мога да разбера какво става. Слушай внимателно какво ще ти каже, после ще ми обясниш.

Сядаме и Делибро ме пита дали имам някакъв опит с психоанализата, дали някога съм се консултирал с психиатър или пък съм чел достатъчно по темата. Разбирам, че не мога да се измъкна.

— Не съм практикувал повече от двайсет години, но защитих докторат по педагогическа психология. Чел съм някои статии, но не съм бил подлаган на психоанализа.

— В такъв случай мога да говоря откровено. Мисля, че баща ви и шизофреник. Познавате ли работите на Р. Д. Лейнг?

Кимам. Чел съм неговата „Политика на опита“.

— Поддържам определението му на шизофренията като начин за справяне с живота. Такова явно доказателство на тази дефиниция като вашия баща рядко се среща. Има главно два случая: или хората не могат да запазят нещата дълго за себе си и следователно стават нефункционални, или запазват изцяло самоизмамите си непокътнати до смъртта, скрити от другите. Травмиращото преживяване на баща ви в болницата очевидно е изкарало на повърхността скрития му свят и е нарушило поддържания с години баланс. Той е типичен пример за хора, които вършат това успешно. Литературата ни предлага няколко примера на превръщане на тези скрити, лични светове в споделени изживявания; Джонатан Суифт, Уилям Фокнър или Толкин. Това е възможно само за изключително интелигентен, надарен с живо въображение човек със силна воля. Баща ви е изразходвал богатите си възможности в своя въображаем свят. Очевидно не е могъл да реализира възможностите си в реалния живот. Сътворил е един свят, който напълно го задоволява и го прави щастлив.

Отпуска се назад в стола. На лицето му се прокрадва усмивка.

— На няколко пъти ми беше трудно да се държа на дистанция, докато слушах баща ви. Фантастичният му свят е толкова богат структурно и в същото време така идиличен… Той е като средновековен магьосник на словото, който говори за своя рай. Конструирал го е като роман — роман, в който се изпълняват най-съкровените му желания. По-голяма част от хората се превъплъщават в героите от филмите, книгите или телевизията, но той си изгражда собствен фантастичен свят. Не знам дали някога ще бъде възможно за него да се откаже напълно от него, а и не съм сигурен, че трябва да стане точно така.

Чудя се дали да попитам. Но този човек е психиатър, плаща му се за това.

— Доктор Делибро, знам как ще ви прозвучи въпросът ми, но каква е вероятността татко да е попаднал в някакво друго измерение на времето или да е преминал в друг паралелен свят и наистина да изживява всичко това?

Делибро ме поглежда внимателно. Вече съжалявам за въпроса си. С едно изречение унищожих доверието му, доколкото съм го имал.

— Знам, трудно е да се повярва, че е съчинил всичко това. Имам странното усещане, че той дръпва някаква завеса и ми дава възможност да надникна в нещо видимо и познато, реално за него.

Млъква, вглежда се във върховете на пръстите си.

— Но ние не можем да работим въз основа на тази хипотеза, господин Тремънт. Ако искаме да помогнем, трябва да се придържаме към това, което знаем. По отношение на неговия проблем в момента не е от голямо значение дали това е само сън, рожба на въображението му, или резултат от някакво необяснимо изкривяване на времето. Да не превръщаме баща ви в още един Брайди Мърфи?

Поглежда ме и се усмихва. Прав е.

— Ето как виждам нещата: първото нещо, което трябва да установим, е какво толкова не е наред в живота му, че да се нуждае от сътворяването на друг свят.

Бързо стига до същността на проблема. Опитвам се да не разкривам много.

— Първо, не бях сигурен дали това не е една краткотрайна самоизмама, предизвикана от травмата от преживяванията му в болницата, комата му и страха от рака. Споделял ли е с вас ужаса си от рака? Той фактически превъплъщава тази болест в конкретни образи на границата на патологичното. Произлизам от семейство на католици и разпознавам някои от неговите проекции като Злото, Дявола. Той персонифицира рака като враг, съсредоточил усилията си в неговото отстраняване, в унищожаване на всичко и всички, които обича.

О, татко доста се е разбъбрил. Този Делибро е наистина добър, след като го е предразположил да говори на тази тема.

— Сега обаче съм убеден, че неговият нереален свят съществува от дълго време, може би от трийсет години или повече. Превърнал се е в главен извор на личния му свят, който е бил напълно изолиран от действителността. Това е много опасно, господин Тремънт; учудвам се как изобщо е могъл да живее нормално. Не е чудно, че заболяването на съпругата му, шокът от операцията, откъсването му от средата, съобщението, че е болен от рак, са станали причина за оттеглянето му в неговия „друг“ свят.

Започвам да се безпокоя за това, че татко е останал сам навън. Не съм забравил внезапните му изчезвания.

— Баща ви е изключителен човек. Едва ли ще се намери някой над седемдесетте с такива младежки качества, интерес и любопитство към света наоколо. Срещам се с много възрастни хора и знам, че до известна степен старостта представлява закостенялост, загуба на жизнеността, интереса и чувството за хумор. Но за баща ви това не се отнася. Най-много ми се иска да разбера какво го е принудило да сътвори този свой фантастичен свят. С какво го е отблъснал реалният му живот?

— Докторе, бих желал да се срещнете с майка. Мисля, че разговорът с нея ще ви помогне да разберете татко по-добре.

— Смятах да попитам дали това би било възможно. Докато слушах баща ви, останах с впечатлението, че връзката между тях е много силна и тя ще може да ми помогне.

Да му кажа ли? По-добре да го оставя да открие сам. Трябва поне да го предупредя.

— Доктор Делибро, майка ми има много труден характер. Не съм сигурен дали ще я убедя да дойде тук.

Навежда се напред. Шерлок Холмс чува кучето, което не лае.

— Кажете ми нещо за нея, което мислите, че трябва да знам.

Какъв страхотен начин на изразяване. Това трябва да е фраза, взета направо от учебник. Тя е толкова окуражителна и в същото време така двусмислена. По дяволите, готов съм да направя всичко, което може да помогне.

— Доктор Делибро, мама вече е преживяла две сериозни нервни кризи. Когато се чувства заплашена, тя удря и хапе; а това се случва често. Убедена е, че бракът й с баща ми е най-голямата грешка в живота й; но емоционално е абсолютно зависима от него.

Знам, че това звучи като още едно оплакване на мъж на средна възраст от майка му, но говоря така, както чувствам нещата.

— С майка се живее трудно: тя е интелигентна, чувствителна, изискваща, ненаситна и безмилостна.

Така, казах го. Той притиска палци към предните си зъби. Сигурно съжалява, че те не са разделени. Чакам. Толкова е тихо, че чувам тиктакането на часовника. Исусе, консултираме се повече от три часа; ще трябва да продадем къщата само за да посрещнем сметките на психиатъра.

— Доктор Делибро, още нещо. Родителите ми не са богати, същото важи и за мен. Не съм сигурен докога ще могат да ви посещават. Какви са вашите оценки във време и пари за получаване на някакъв положителен резултат? Ако включим и мама в това, едва ли ще можем да ви се изплатим.

Накланя стола си назад, опъва ръце, пръстите му са разперени, леко повдигнати. Поглежда пръстите на едната си ръка, после — на другата; напомня ми пианист, преди да започне да свири.

— Разходите за родителите ви ще бъдат покрити от „Медикеър“, сигурен съм. Може би ще успеем да измъкнем останалото от Перпечуъл. Не се безпокойте за това. Ако не можете да посрещнете двайсетте процента, ще се споразумеем. Не съм съгласен с Фройд, че трябва да се вземат много пари, за да се оцени лечението. Това не е нищо повече от изява на виенската садомазохистка глупост. Не се безпокойте. Нямам намерение да прибера всичките им спестявания. Да си призная, това е една от причините, поради която специализирах геронтология. С „Медикеър“ мога да избирам пациентите си според нуждите им, а не според финансовите им възможности. Осемдесетте процента от моите такси ми осигуряват приличен живот.

И двамата се усмихваме. Не може да бъде по-откровен. Татко и мама ще получат пълно лечение, достойно за по-заможните от средната класа. Посещенията при Делибро ще отбелязват най-връхната точка на емоциите през седмицата в продължение на години; те ще засенчват дори мелодрамите по телевизията. Започвам да се замислям дали да не се преместя отново тук, в Калифорния.

Поглежда часовника и става. Може да има и други пациенти, кой знае! Ставам и двамата влизаме в приемната. Татко не е там! Изпадам в паника; в следващия момент обаче го виждам в малката ниша със секретарката. Седи на нейното място пред пишещата машина. Тя се навежда над него. Ръцете му са на клавиатурата. Когато се приближаваме до тях, вдига очи към нас и се усмихва смутено.

— Джони, знаеш ли, винаги съм искал да се науча да пиша на машина. Това момиче си губи времето с тази работа; родена е да бъде учителка, не секретарка. Погледни само: вече мога да напечатам „това е той“, без да гледам.

За да демонстрира придобитото си умение, той отпраща поглед към тавана и с труд удря по съответните букви. Преди това пръстите му играят несръчно над тях. Поглежда надолу.

— Виж, отново го направих!

И двамата се навеждаме и се взираме: неговото магическо изречение е напечатано три пъти. Татко бавно се изправя. Момичето му помага и му подава шапката. Двамата си стискат ръце; той слага ръката си върху нейната.

— Много ти благодаря; някой ден ще напечатам на пишеща машина книга и ти ще бъдеш в нея.

Заобикаля бюрото. С Делибро определяме две срещи за идващата седмица: едната в сряда, другата в петък. Ако успея да уговоря майка да дойде — добре, в противен случай татко ще го посети два пъти.

* * *

Връщаме се у дома. Паркирам и влизам в къщата. Татко веднага отива в оранжерията; решавам, че избягва майка. Не желае да говори за този следобед. Може би отива там, за да прескочи необезпокояван до Кейп Мей.

Опитвам се да обясня на майка какво е казал докторът. Разказвам й за сънищата му за Кейп Мей, как в тях я нарича Бес и това обяснява защо прави грешки тук. Опитвам се да я подготвя за другия свят на татко; разказвам й, че те двамата там са по-млади, имат още две деца, а татко отглежда домати и царевица и ги продава във Филаделфия. Колкото повече разказвам, толкова по-ясно ми става, че напразно хабя усилията си.

Мама отново държи и двете си ръце пред устата и невярващо клати глава. В очите й се насъбират сълзи. Може би я натоварвам прекалено много, но не мога да измисля нищо друго. Трябваше да попитам Делибро.

— През цялото време си знаех, че той е луд, Джаки. Казах ти. Не можеш да ме убедиш, че някой, който мисли, че живее в Кейп Мей, когато дори не е ходил там, не е луд! Как ще живея сама с човек, който си мисли такива неща?

След първия шок тя като че ли се отпуска, фактът, че по случая работи професионалист, отговаря на представата й за правилния ред на нещата; освен това така тя не се чувства съвсем безпомощна и изоставена на произвола на съдбата, филмовите звезди и кинозвездите имат психиатри; сега и тя се превръща в част от света на големите: съпругът й също ходи на психиатър. Преповтарям всичко отново, подчертавам, че това е само сън и ще се стопи в небитието, както всички други сънища. И аз се чувствам по-леко. Радвам се, че й казах.

* * *

Били се връща от Санта Крус. Изминал е целия път до там и обратно с мотоциклета ми.

Питам го дали ще се позавърти наоколо малко, за да мога да отида до Венеция да рисувам. Изпитвам нужда да творя, за да укрепя поразклатеното си самочувствие.

Докато рисувам, при мен идва няколко пъти Гери — момичето от новата къща на Марти. Тя е с двете си малки деца.

Сядаме на плажа и аз играя с децата й. Търкалям се с тях в пясъка. Нещо в мен още не е готово да скъса с ролята на баща. Може би се упражнявам за дядо. Хванат съм, изкаран съм на суша между два прилива: старият — на съпруг и баща, и новият — на старост и смърт.

Цялото ми същество е извисено от играта с тези деца, които се търкалят, смеят се и скачат върху мен. Може би е така заради контраста с тъгата и чувството за вече извървян до края път, които изпитвам край моите родители. Може да се дължи и на Гери.

Тя флиртува с мен по най-хубавия начин — нещо средно между пораснало вече момиче, което предизвиква баща си, и жена. Приятно ми е. Животът ми е бил такъв, че подобни необвързващи връзки с жени имат голяма притегателна сила за мен. Знам, че не се очаква да поднеса орхидея като подарък, да я заведа на абитуриентски или абсолвентски бал; не трябва да й купувам годежен пръстен или да търся ракла от кедрово дърво за чеиза й, да тичам по магазините, за да търся подходящи мебели за всекидневната, да демонстрирам, че наистина имам работа, кола, пари в банката; няма нужда да понасям група професионални глупаци, представители на държавата и църквата, да стоят наоколо, за да документират нашата сериозност. Само двамата сме върху пясъка, непринудено се наслаждаваме един на друг. И това завърта главата на по-възрастния мъж.

Но аз не съм готов психологически. Развълнуван съм, възбуден съм, но съм и изплашен. Независимо от това провеждаме интересен разговор. Разказва ми за баща си. Може би той е част от всичките й разговори с мъже или за този обрат я провокира възрастта ми.

Гери има успял баща; според нея — много властен. Чувства, че неговата личност винаги е влияела на връзките й с мъжете — противопоставяне на него или търсене на него. Участвала е в няколко терапевтични групи и познава добре целия жаргон в тази област. Слушам я, играя с децата й и съжалявам баща й. Мислел е, че постъпва правилно, като й е създал илюзията, че с лекота се справя в живота; че не е изплашен, не е обзет от ежедневен страх и съмнения като всички нас.

Лесно се прави подобна грешка: създаване на илюзия за неуязвимост. Някои хора никога не успяват да проникнат през външната, фалшива фасада; никога не виждат родителите си като обикновени хора; другите около тях им изглеждат второкачествени, включително и те самите. Слушам я и едва сега разбирам колко добре двамата с Врон се бяхме справили с този проблем.

Завършвам две картини в ресторанта на Сюзън. Едната е с поглед отвън навътре, другата — отвътре навън: аз съм в кухнята, печката и тенджерите са на преден план в картината ми, следват масите в средата, а в дъното, през предния прозорец се вижда океанът.

Сюзън предлага само закуска и вечеря, така че имам на разположение около четири-пет часа през деня, когато мога да работя. Тя живее над ресторанта и ме кани понякога горе. Там обикновено има по пет-шест души, които пушат наркотици.

И аз дръпнах няколко пъти един следобед, когато приключих с работата си за деня. Не знам защо, но наркотикът не повдига самочувствието ми, всичко изглежда само много по-ясно и някак отдалечено. Не твърдя, че ми е неприятно, но пречи на това — и аз не знам какво е то — което подхранва желанието ми да рисувам.

В сряда отново завеждам татко при психиатъра. Вкъщи атмосферата е напрегната, предчувствам буря и мама, разбира се, е в центъра на всичко. Нещата приближават точката на кипене — личи си както от действията, така и от непрекъснатите й оплаквания. Пред мен се оплаква от Били и татко; сигурен съм, че пред тях се оплаква от мен.

Според нея аз изобщо не знам какво представлява татко; той е опасен и два пъти през изминалите няколко дни направил опит да я нарани. Твърди, че веднъж я ударил с бастуна си, а втория път се блъснал в нея и едва не я е съборил.

Татко все още не е укрепнал. Има някои почти неконтролируеми движения. Изслушвам я и се опитвам да я успокоя; казвам й, че сигурно греши. Той никога не би я наранил умишлено.

Татко отново престоява с Делибро два часа.

Говорим в колата по пътя към къщи. Питам го дали е имал още сънища и той потвърждава; отново отива там през нощта и преживяванията му съвсем не изглеждат като сън.

— Джон, след това спомените ми са по-живи, отколкото за това какво съм правил тук вчера. И не отивам там само през нощта… Седя си в люлеещия се стол, без да мисля, нищо не правя, просто си седя — и отивам там… Някаква голяма и важна част от мен ме напуска и отива в Кейп Мей. Не мога дори да преценя от колко време не съм тук. Винаги е така, когато се отпусна — особено когато съм в оранжерията.

Премества бастуна си между краката. Вдига очи към мен. Аз също го поглеждам. Намираме се в началото на магистралата към булевард „Линкълн“.

— Джон, казах нещо ново на доктора. Странното е, че двата свята започнаха да си приличат. Казах на Бес за нас, там, в моя свят, и сега тя знае всичко. Вярва ми. Доктор Делибро казва, че е така, защото аз самият много искам тя да вярва, но не съм толкова сигурен, че е точно така. Бес е толкова любопитна — иска да знае всичко за нашия живот тук. Чуди се само къде са Ханк и Лизбет. Убедена е, че мога някак да виждам в бъдещето. Иска да й опиша как изглежда като възрастна жена и не може да повярва, че си плешив и имаш брада. Още не съм й казал, че и аз имам брада.

Отново се чувствам прозрачен! Напоследък физиците твърдят, че атомната структура на всеки предмет, например на тази кола, която сега карам — всичко, каквото и да е то, не се вмества в рамките на пространството и времето. Думи като „субстанция“ и „вещество“ вече нямат значение. Седалката идва от нищото, пътувам през антисреда в многоизмерно антипространство. Това, което наричаме реалност, е даденост. Времето е проекция на мисълта.

Възможно е бъдещето и миналото да оказват еднакво влияние върху настоящето. В атрофиралия ми мозък под плешивото ми теме неуморно се въртят мисли; може би неочаквано ще създадем съвсем нова слънчева система.

— Какво ти каза лекарят за това, татко?

— Накара ме да го повторя поне три пъти, но не едно след друго, а по различно време и ми зададе много въпроси. Започна да си записва тези неща; мисля, че той ми вярва, Джон.

Замълчава за момент.

— Но започва да ми се струва, че допуска да съм луд. Може да е прав. Майка ти със сигурност ще се радва; тя го повтаря от години; по-добра е от всеки психиатър, а е и по-евтина.

Като казва това, се обляга назад и се засмива по начин, неприсъщ за луд човек. Присъединявам се към него. Радвам се, че по магистралата няма ченгета. Ако забележат кола с двама възрастни брадати мъже, които се смеят истерично, няма начин да не ни спрат.

— Разказах на цялото семейство там за теб, майка ти и Джоан; за операцията ми и за това, че ходя при психиатър. Всички се смяха и Ханк поиска да знае какво е това психиатър. Честна дума, Джони, не ме оставят на мира. Какво, мили Боже, ще обясня на малкия Ханк и Лизбет; не мога да им кажа просто така, че татко им ги е измислил. Това е ужасно! Какво мислиш, че трябва да направя?

Господи, какъв въпрос! Ако започна да го съветвам какво да прави в онзи свят, за него той ще стане още по-реален, ще направи този по-малко истински. Искам да си отида при моето семейство, при Врон и Джаки. Започвам да разбирам, че в собствените ми представи Париж, Франция са по-нереални от налудничавия свят на татко. Париж изглежда толкова отдалечен по отношение и на разстояние, и на време… Не мога да повярвам, че наистина живея в плуваща къща по Сена извън Париж; че в централна Франция имам стара воденица; че съм художник. Всичко това ми звучи като най-голямата въздушна кула, която някога е била издигната.

— По-добре попитай лекаря, татко. Не знам какво да те посъветвам. Каза ли им, че те са само сън, че ти имаш истински, реален живот тук?

— О, не, Джони, не мога да направя това. Самият аз не съм много сигурен как стоят нещата в действителност. Казах им само, че животът ми тук е като сън. Не ги лъжех, точно така си е. Когато съм тук, както сега, онази част от живота ми е сън, но когато съм там, този живот тук става сън и ми е много трудно да повярвам, че изобщо го има. Ще бъда откровен с тебе, Джон, по-добре ми е там. Ако зависеше от мен, бих превърнал онази част в истински живот за нас.

* * *

Седим във всекидневната. Вече познавам, когато татко не е с нас. Иска ми се да попитам, но съм смутен. Все едно е да питаш жена, дали е в мензис, понеже не е в обичайното си настроение. Не мога да оправдая подобна самоинициатива от моя страна, освен с обикновено любопитство, а и такъв един въпрос ще бъде нетактичен.

Майка ми е в едно от нейните настроения и е ужасно да бъдеш с нея. Слава Богу, че поне Били замина отново за каньона Топанга! Когато е вкъщи, майка се мотае около него — лейди Макбет от Колби Лейн, и го дразни. Не го обвинявам. Тя е невъзможна, когато е изплашена; удря и дере като бясна котка — това е външният израз на опита й да придаде някаква сигурност на нещата. Когато е в такова състояние, никой не е в безопасност близо до нея.

И ето тя започва. Татко е в люлеещия се стол, мама седи край масата за хранене, столът й е обърнат към нас, а аз съм на тапициран стол до вратата. Разстоянието между нас е един-два метра.

Започва да ми говори колко луд е татко. Изрежда всички чудатости на четири поколения Тремънтови. Прави го с равен, погребален тон, като че ли казва серия молитви. Слушам и кипя. Татко слуша, като се опитва да не й обръща внимание. Той е като благовъзпитана жена, принудена от обстоятелствата да слуша вулгарния език на долнопробен бар.

Тя не се спира. Знам, че очаква да споря с нея, а аз не искам. Но в един момент не издържам. Човек се самозаблуждава, че вече е свикнал с тези неща и може да реагира логично и разумно на поведението на родителите си, както подобава на един възрастен човек. Обръщам се към баща ми.

— Татко, защо й разрешаваш да говори така? Защо се примиряваш? И за двама ви не е добре да се допуска да плюе цялата тази гадост. Сега тя се държи като луда!

Тя продължава едновременно с мен по време на първото ми изречение, но после — най-сетне! — си затваря устата. Ако се бях обърнал към нея, щеше да продължи, само че с по-висок тон. Обърках я, като заговорих на татко.

— Знаем, че прави това, защото е изплашена, но нахвърлянето срещу всеки не помага. Трябва да разбере това и да спре.

Обръщам се към нея.

— Мамо, все пак трябва да имаш някакво чувство за мярка. Самата ти всъщност не вярваш на всички тези глупости; изброяваш ги само, за да се почувстваш по-добре, да си вдъхнеш самочувствие и да се правиш на мъченица. Татко толкова се старае. Посещава психиатър. Той казва, че татко не е луд. Истината е, че е силно впечатлен от вътрешната сила на татко, която му е помогнала да преживее последните трийсет или повече години, без да полудее.

— Ако си толкова сигурна в лудостта му, кажи ми го насаме и ние ще потърсим изход от положението. Татко може да отиде в някакъв дом или ти ще отидеш в дом, все ще намерим някакво разрешение на проблема. Но, за Бога, не говори пред него, като че ли е някакво животно, което не разбира!

* * *

Татко пребледнява. Навежда се напред и става със залитане от стола. Инстинктивно заставам до него. Нямам представа какво смята да направи. Може би ще се опита да удари — мен или мама. Всичко е възможно.

Оставя бастуна си и бавно тръгва към нас. Майка също е станала; изглежда много изплашена. Татко разтваря тънките си ръце и ние отиваме към него. Притегля ни близо до гърдите си и ни притиска силно към себе си. Цялото му тяло трепери. Никой не казва нищо. Като че ли сме спортисти, събрани за тайно съвещание, само че не сме скупчили глави; лицата ни са вдигнати нагоре.

Татко целува и двама ни няколко пъти; целува ме за пръв път от деня, в който тръгнах на училище. Започва да говори тихо с пресекващ глас.

— Не прави това, Джони. Моля те, не казвай тези неща на майка си; ти си толкова умен и знаеш толкова много. Ние сме семейство, нищо друго няма значение. Нека се обичаме един друг и да си простим. Да обичаш повече от всичко на света, означава да оставиш хората да вършат нещата, които трябва да вършат. И майка ти тук има неща за вършене, както и аз. Такъв е редът на нещата. Моля ви, не се карайте; мъчително е да ви чуя да говорите така.

Разплаква се, майка го последва. И аз плача. Сега сме като „Гражданите на Кале“ на Роден. Може би е време да прекъснем съвещанието, да извикаме за сигнал и да грабнем бързо топката. В този момент такива глупави мисли се въртят из главата ми. Трудно ми е да се справям с истински чувства; разработил съм си поне двайсет способа на защита от тях.

Най-сетне сядаме отново. Татко въздъхва и започва да говори. Не мога да реша кой, по дяволите, е този човек.

— Има някои неща, които ти може би не знаеш, Джони. Когато срещнах Бес, тя беше само петнайсетгодишна. Възстановяваше се след много тежко нервно разстройство. Не можеше дори да се върне в училище. Аз бях осемнайсетгодишен и работех на Хог Айлънд като дърводелец. Не бях щастлив; всъщност бях нещастен. Не харесвах живота в града, липсваше ми фермата. Чувствах, че веднага проличава какъв съм — обикновено фермерско момче — и ми се струваше, че всички ми се смеят. Това беше голяма промяна за мен, Джон. През зимата и лятото никой от нас, децата от фермата, не носеше редовно обувки там. Вървяхме пеша до училище с обувките си, вързани на вратовете; обувахме ги едва когато влизахме вътре. Докато се преместим във Филаделфия, никога не съм имал собствени обувки. Носех обувките на Орийн. Те никога не се износваха; обувахме ги само за училище или за църква. Не можеш да си представиш каква огромна промяна беше за мен идването ни тук от Уискънсин, където познавах може би не повече от двайсетина души и половината от тях бяха братята и сестрите ми. Ето ме във Филаделфия, говоря смешно с акцента на фермерче от Уискънсин; страхувах се да отворя уста. Бях притискан в тролейбуси от хора, които не знаеха нищо за мен и не ги беше грижа. Всеки като че ли знаеше какво точно прави и къде отива. Хората се блъскаха в мен просто защото не знаех, че трябва да им отстъпя. Не знаех как да пусна тоалетно казанче, да използвам телефон, да танцувам. Срещнах майка ти един дъждовен ден в някакъв вход близо до магазин на Джон Уонъмейкър. Притича до входа с истеричен плач. Тревожеше се, защото беше взела модната шапка на по-голямата си сестра Маги, без да я пита, а сега дъждът я съсипваше. Носех голям старовремски чадър — майка беше настояла да го взема със себе си; отворих го над нея. Мили Боже, ако майка не ме беше накарала да взема този чадър, сигурно никога нямаше да се запозная с теб, Бес — представяш ли си? Бес беше хубава и изплашена. Не съм срещал по-изплашен човек от нея. И причината не беше само в шапката; гръмотевиците и светкавиците я ужасяваха, страхуваше се, че тролеят няма да дойде, страх я беше, че закъснява; плашеше се от мен. Джони, майка ти си остана такава. Понякога се прави на силна и се държи като шеф, но вътре в себе си е изплашена. Не забравяй това! Онзи ден тя след дълго колебание ми разреши да я придружа с тролея. Когато слезе, я последвах, като държах чадъра си над шапката й. Доведе ме до голяма каменна къща, заяви, че живее тук… и сбогом. Стоях от другата страна на улицата, исках да я видя в безопасност вътре, но на вратата изскочиха две големи кучета и я залаяха. Тя затича надолу по улицата в дъжда; разбрах, че не живее в тази къща. Ето какви неща върши, Джони; толкова е изплашена, че ги върши все такива. Изтичах със смях след нея, беше като луда и си помислих, че може и наистина да е луда, но вече я обичах.

Погледнах мама. Очите й бяха безизразни; лицето — маска; беше зашеметена.

— И ти не си много по-различен, Джони. Беше най-мършавото бебе, което някога съм виждал в живота си. Първите три месеца ревеше непрекъснато. Истинско чудо е, че майка ти не полудя съвсем. После порасна и се превърна в най-изплашеното и най-плашливото дете в околността. Понякога съм си мислил, че това е от майка ти. Страхуваше се от тъмнината. Стряскаше се от гърмежи и викове; пъхаше пръсти в ушите си по време на бейзболни срещи и ги тъпчеше с памук на Четвърти юли. Страх те беше да караш велосипед, ролкови кънки, да плуваш. Мисля, че се научи да плуваш едва след като навърши тринайсет години.

Страхуваше се и от всички други деца в квартала. Тичаше към къщи, подгонен от някое малко дете, не по-високо от кръста ти. Така се научи да тичаш — като бягаше от всички. А растеше така бързо, някак преждевременно. Известно време — когато беше на десет или дванайсет години — беше поне с една глава по-висок от всички други деца в класа. А това още повече влошаваше нещата. Малки деца се редуваха да те бият и гонят, за да могат да се хвалят след това, че са пердашили високия глезльо. Прекарваше летните си ваканции, като се криеше в мазето или четеше на верандата, а по-късно седеше с часове при птиците си. Когато те гледам понякога сега, не мога да повярвам, че ти и онова дете, за което ти говоря, сте един и същи човек. Искам да подчертая, че много приличаш на майка си, Джон. И ти се бориш през цялото време, но по своему. Може би затова реши да живееш във Франция, не в Америка. Не искаш да се състезаваш, искаш да стоиш настрана. Но в друго отношение се различаваш от Бес. Взел си го от мен. В тебе има нещо диво, като диво животно. Имаше го и в баща ми, в братята ми и в две от сестрите ми; ние като че ли не сме съвсем хора, не сме напълно цивилизовани. Притежаваме някакво животинско качество и то може да изскочи наяве по всяко време. Учудвам се, че до този момент не сме имали убиец в семейството. Не знам тази наша особена черта на какво се дължи; може би на дългите години живот в гората, може и да е индианската кръв във вените ни.

Ти знаеш, Джони, че прадядо ти беше трапер. Не е живял в къща от тринайсетата си година; жени се за чистокръвна индианка от племето Онейда. Прабаба ти, майката на баща ми, беше висока над един и осемдесет. Беше по-силна от който и да е мъж и можеше да говори само индиански и френски.

Никога не съм я чул да каже дори една дума. Тези мои дядо и баба практически живееха като първобитни хора. Не са имали дом и не са се установили на едно място, докато баща ми не навършва седем години. Живели са с индианците и фактически не са имали религия; доколкото знам не са се и женили — поне не в църква.

Татко обичаше да разказва как са скитали, как са зареждали капани, купували кожи, прибирали ги в скривалища, обикновено под земята, а после са ги опаковали и прекарвали в катуна. Те бяха животни, Джони, и тази силна животинска жилка е все още тук. Тя е в мен, тя е и в теб и ние винаги трябва да се борим с нея.

Майка се е съвзела и сега кима с глава. Чува нещо интересно — североамериканска версия за Тарзан.

— Една от причините, поради които се ожених за Бес, е, че тя обича хубавите неща. Винаги е живяла в град и предците й, колкото и назад да се връща човек, винаги са били част от градския живот. Тя харесва хубавите мебели, поддържа чиста къщата си и ние живеем като прилични човешки същества. Виждаш, че не съм като братята си и дори като баща си; аз съм цивилизован. Не пия много и не се местя непрекъснато. Всичките ми братя са опасни хора с изключение на Ед. Той имаше късмет като мен и се ожени за добра жена. Леля ти Мери го обучи точно както трябва. Баща ми и братята ми са непредсказуеми: човек никога не може да каже за какво мислят или какво възнамеряват да правят. Нито един от тях не е работил постоянна целодневна работа през целия си живот. Пийт, Орийн и Калеб или пиеха, или скитаха из горите на лов. През зимата се приютяваха някъде и „заспиваха“ зимен сън като мечки. Не може да не се признае, че майка ми направи много за татко. Поне го вкара в църква и той пое грижата за нас, децата. Но той нито се обличаше, нито вършеше нещата като другите хора. Знаеш ли, че през целия си живот не е платил и стотинка за социална осигуровка и за данък общ доход? Живееше в Югозападна Филаделфия така, като че ли се намираше в някоя ферма или в горите. Сградите, колите — всичко това не означаваше нищо за него. Не исках да живея по този начин. Погледни ме — аз съм цивилизован човек, погледни ръцете ми — чисти са, всичките ми пръсти са на мястото си. Погледни тази къща, която имаме, красивите мебели, килимите и всичко, живеем като истински градски хора и дължим всичко на майка ти. Не забравяй това!

Какво можех да кажа? Знаех, че говори сериозно; искаше от мен да разбера, да погледна на нещата през неговите очи. Иска ми се Делибро да беше чул това. Майка си седи и все още плаче. Подсмърча, взира се в мен, очите й говорят: „Виждаш ли какво имах предвид, Джаки, виждаш ли какво имах предвид?“ А татко говори така разумно. Чувствам се ужасно, като малко провинено дете. Виждал е и е разбирал всичко през всичките години и не е споменал нито дума, оставял е нещата така от уважение към нас.

— Джон, знам, че понякога се безпокоиш за Били и малкия Джаки. За бащите е трудно да чакат, но ти трябва да дадеш на момчетата време. Синовете са тези, които изпълват с тревога мъжа, защото повечето мъже са боязливи хора и поради това се страхуват още повече за синовете си. Джони, аз вече не се безпокоя за тебе и не искам ти да се тревожиш за мен и за майка ти. Нека всеки от нас мисли за своя живот. Всички сме добре. Ще посещавам този психиатър, докато се оправя. А ти, Джони, си върви при Вероника и Джаки. С майка ти ще бъдем добре. Просто всички ние трябва да престанем да се безпокоим толкова много.

След тази дълга реч той се обляга назад, люлее се, усмихва се ту на единия, ту на другия — усмихва се така, като че ли всички правила на семейството не бяха нарушени. Странното е, че татко не се държи, като че ли тази негова реч не е нещо неприсъщо за нашето семейство. Говори повече от петнайсет минути, каза повече, отколкото е казал през последните петнайсет години, и си седи в стола, люлее се и се усмихва, като че ли нищо не е станало.

Започвам да съчувствам на майка. Тя не се страхува чак толкова от физическо насилие, колкото от психическото. Той е способен да каже всичко, като се люлее на стола си, да събори всички неприкосновени кули на мисълта и чувствата, изграждани в продължение на повече от петдесет години взаимно лицемерие. Той спокойно нарушава множеството правила, на които се крепят отношенията им.

Татко отново се изправя с мъка от стола, но този път си взема бастуна. Тръгва към вратата, усмихва ни се през рамо. Поглежда часовника над телевизора.

— Отивам да си облека костюма за гледане на бейзболни мачове. Наближава мачът с отбора на „Доджърс“.

Бавно върви към задната спалня. Мама ме поглежда.

— Джак, начинът, по който говори, не е нормален. Никога досега не е говорил така. Нещо се е случило; той е друг човек.

Вече не плаче. В този момент майка ми е такава, каквато е в действителност, без преструвки и камуфлаж. Изплашена е твърде много, за да се преструва или да се опитва да прикрие нещата. За пръв път имам чувството, че двамата с нея можем наистина да говорим.

— Мамо, мисля, че сега с нас говори истинският Джон Тремънт. Крил се е повече от петдесет години. Мисля, че днес той ни разреши да видим що за човек е всъщност; той е умен — нещо, което сам не подозира. А и как да открие истината за собствените си възможности? Всеки е печелил, като го е карал да мисли противното. Обзалагам се, че компанията „Дъглас“ е направила поне десет милиона долара само от неговите идеи. Те са били заинтересувани да му липсва самочувствие, за да извлекат максимални печалби. Всички са разчитали на него през целия му живот — включително и ние. Психиатърът казва, че татко е един от най-интелигентните хора с богато въображение, които някога е срещал. Иска дори да го изпита с някои тестове за интелигентност, които не зависят от образованието. Татко вероятно е някакъв гений.

Майка се обляга назад и цялото й същество говори: „Я не ме будалкай!“ Вторачва се в мен.

— О, хайде, Джони! Може и да е умен, но не е гений. Цял живот съм с него. Обича да изпипва нещата, но никога не е бил способен да измисли нещо друго освен играчки за вас, децата, или разни щури неща. Той е сръчният Джак, но никога не е печелил повече от шест хиляди долара годишно. Ако този психиатър мисли, че баща ти е гений, самият той трябва да е луд.

— Мамо, трябва да се срещнеш с доктор Делибро. Може би ще му помогнеш да види татко в нова светлина. Както казваш, ти го познаваш най-добре. Психиатърът се опитва да помогне на татко да събере двата свята в един, а ти можеш да му помогнеш много повече, отколкото всеки друг.

Чувствам как я обзема параноята й. Майка не желае никакви специалисти от какъвто и да било характер да работят върху нея. По време на войната не можа да започне работа във военен завод, защото се страхуваше, че ще я прегледат на рентген и ще установят, че е болна от туберкулоза. Повече от трийсет и пет години мама беше уверена, че е болна от туберкулоза. Когато в Перпечуъл я прегледаха на рентген като част от общия преглед при включване в застрахователната им схема, тя с истински шок откри, че все още има дробове. Изчаквам да видя как ще приеме подхвърленото от мен.

— Той вероятно ще реши, че аз съм лудата, Джаки. Ако смята, че баща ти е гений, много лесно може да реши, че аз съм побъркана. Ако разбере за двете нервни разстройства, които преживях, много е възможно да ме заключи някъде и да хвърли ключа.

— Ти не си луда, мамо; но сигурно ще му помогнеш да разбере татко по-добре, ако говориш с него. Той има нужда от пълна информация.

От този момент започвам да се надявам. Трябва да внимавам да не направя някакъв погрешен ход. Точно в този миг се появява татко. Сложил е шапката си на главата, облякъл е ризата на райета и държи бележник за записване на резултатите. Беше започнал да отбелязва резултатите от мачовете, които гледаше. Преди да влезе в стаята, се отбива в банята.

Майка се навежда към мен и ми шепне, като че ли сме актьори и някой от нас си е забравил репликата:

— Добре, съгласна съм. Ще направя всичко, което мога, за да му помогна.

Отивам в задната стая, когато мачът започва, и се обаждам на Делибро. Казвам му, че майка ще спази определения час за петък. Мили Боже, как ще завърши всичко! Връщам се във всекидневната и казвам на мама, че всичко е уредено. Няма смисъл да крия от татко; казвам му, че и мама ще се срещне с неговия психиатър. Откъсва се за миг от играта и ме поглежда. Но играта е в разгара си и ние следим как отборът на „Доджърс“ ще остави „Филис“ зад себе си.

По-късно, когато и двамата сме в оранжерията, предупреждавам татко да не се безпокои, че психиатърът ще каже на майка нещо от това, което са си говорили само те двамата; казвам, че психиатърът е нещо като свещеник при изповед. Татко пръска течна тор върху някои растения.

Поглежда ме и се усмихва.

— О, аз съвсем не се безпокоя за това, Джаки, но не съм сигурен дали нейното отиване при психиатър е добра идея.

Нямам време да отговоря, защото точно тогава пристига Били. Почти толкова е мръсен, колкото беше, когато се появи за пръв път. Спал в палатка на плажа в Енсенада.

Пращам го под душа и го питам дали ще бъде вкъщи утре, за да прескоча до Марти. Чувствам, че не й отделям достатъчно време. Били не може да ми откаже, а аз си мисля, че и мама ще му се радва — толкова е изплашена от татко.

Обаждам се на Марти и решаваме да се срещнем пред френското кафене близо до плажа и да закусим заедно.

Били ще спи в спалнята към градината. Аз съм в страничната спалня, а мама и татко спят вече в тяхната. Тази вечер, докато минава край стаята ми по нощница, мама ми отпраща погледи като девойка, принесена в жертва на Минотавъра. Затварям вратата и се преструвам, че не съм видял нищо.

Глава 21

Тази сутрин татко ще ходи при Марти. Аз се излежавам до късно в мекото, пухкаво легло — имам чувството, че спя в куп овесено брашно.

Налага се да стана, за да отида до тоалетната. Тихо излизам навън с гол задник, промъквам се отзад и пикая срещу стената. Тогава забелязвам, че колата вече е изчезнала. Татко е заминал. Връщам се обратно в стаята, скачам в леглото и потъвам в пуха.

Започвам да се унасям, когато се появява баба. Преструвам се, че спя. Искам да разбера какво е замислила този път.

Поне не се прокрадва като призрак. Втурва се към леглото и разтърсва рамото ми. Бавно отварям очи. Пребледняла е и трепери. Плъзвам се нагоре така, че да се облегна на възглавницата.

— Какво става, бабо? Седни; изглеждаш ужасно.

Тя рухва на леглото до мен и започва да плаче. Сграбчва ръката ми и я стиска. Ама че късмет — точно в деня, в който татко решава да изчезне, някой умира. По дяволите! Изплашен съм, а и все още съм с гол задник.

— Били, трябва да ми помогнеш! Не знам какво да правя! Той се държи като луд. Страхувам се дори да говоря с него!

— Какво прави, бабо, кажи ми! Какво е станало?

— Съвсем се е побъркал, Били. Да го види сега онзи негов психиатър и ще разбере, че съм права. О, Господи! Поне баща ти да си беше тук. Сигурна съм, че този път ще трябва да го затворим някъде; с моето сърце не издържам повече!

Исусе, ако само ми каже какво е станало или поне да излезе от стаята, така че да мога да се облека и сам да отида да видя!

— Бабо, кажи ми какво става? Какво прави дядо? Кажи ми!

— Няма да повярваш какво прави. В тоалетната е; седи там цяла сутрин. Разтревожих се и отидох да видя; никога няма да можеш да познаеш какво прави?

Млъква и ми дава две секунди. Ако ги беше удължила с още две, щях да се изкуша да кажа, че седи на тоалетната чиния и се опитва да се облекчи на спокойствие. Какво друго?

— Били, той пълни умивалника с вода и пуска в него малки лодчици, направени от кибритени клечки или хартия. Едва не умрях! Той не ме забеляза, така че го наблюдавах известно време. Първо пълни умивалника, после пуска малките си лодчици в него и изтегля тапата, за да изтече водата. Дори прави вълни с ръката си, така че лодчиците да се движат в кръгове — също като някое дете. Никой не може да ме убеди, че това е нормално, Били; той напълно е откачил.

— Да-а, бабо, е, и, какво стана тогава? Пита ли го какво прави? Може само да се е опитвал да намести умивалника.

Поглежда ме, като че ли и аз съм луд. Опитвам се да печеля време; какво ли може да е обяснението на това, по дяволите?

— Накрая събрах смелост и се приближих към него, така че той ме забеляза. Обръща се и ми се усмихва, като че ли всичко е в реда на нещата. Опитвам се да говоря спокойно; не искам да го предизвиквам: „Какво правиш тук, Джак?“ Изплашена съм до смърт. Човек никога не знае какво може да направи.

— Казва нещо за жена на име Карол Алис, после върти пръсти във въздуха, мърмори нещо за въртенето на земята; после ме поглежда в очите и произнася съвсем ясно: „Може би няма да се плашиш повече от земетресенията, Бес.“

Исусе! Ако баба е схванала вярно поне половината от това, което разказва, дъските на дядо действително хлопат! Напоследък наистина беше много различен, но това вече е прекалено!

— Това ли е всичко!

— Били, толкова се изплаших, че излязох заднешком и дойдох тук да те събудя. Може би трябва да телефонираме на Марти и да кажем на баща ти. Не знам коя е тази Карол Алис, но името ми звучи като негърско; вероятно има предвид някоя от онези сестри, с които флиртуваше в болницата. Винаги съм казвала, че няма по-голям глупак от един старец.

— Виж какво, бабо. Засега не можем да се свържем с татко; той е някъде по плажа с Марти и нямам представа какво смятат да правят след това. Излез навън, за да се облека. Ще ида да видя дядо. А ти можеш да останеш тук и да се успокоиш; просто си легни на това легло и се съвземи.

Най-сетне успявам да я накарам да излезе от стаята и се обличам. После я настанявам в леглото.

Влизам в къщата; очаквам всичко. Нямам никакъв опит с луди — освен двете момичета в университета, които прекаляваха с наркотиците. Но умопомрачението им беше временно и наоколо беше пълно с хора.

Промъквам се през страничната врата. Вратата на тоалетната е все още отворена и баба не преувеличава: надвесен е над умивалника и по водата се носят малки лодчици от кибритени клечки. Обляга се на коша за мръсни дрехи, бастунът му е до него. Вижда ме веднага щом влизам. Решавам да разбера какво се е случило.

— Пускаш лодчици, а, дядо?

Поглежда ме и се усмихва: усмивката му е една от най-хубавите в света. Може би всички откачени се усмихват така.

— Били, какво знаеш за ефекта на Кориолис?

С този въпрос наистина ме хвана натясно. Имам някакви смътни спомени за този ефект от часовете от океанография. Но, Исусе, що за въпрос рано сутринта на гладен стомах!

— Не много, дядо… Не е ли нещо такова, че когато водата изтича от умивалника, в Северното полукълбо се върти надясно, а в Южното — обратно.

— Това е част от отговора, Били. Повечето учени твърдят, че ефектът на Кориолис не е толкова силен, че да накара водата в мивката да се върти в каквато и да било посока.

Отново изтегля запушалката; наблюдавам водата заедно с него. Тя наистина се върти по посока на часовниковата стрелка, както можеше да се очаква. Лодчиците му се завъртат на повърхността, но после водовъртежът ги подхваща и той ги спасява точно преди да потънат в канала.

— А сега гледай, Били.

Пълни мивката догоре и отново пуска лодчиците си. Този път, преди да изтегли запушалката, върти водата с ръка в обратна посока. Измъква запушалката. Отначало лодчиците се завъртат в посока, обратна на часовниковата стрелка, но постепенно водата променя движението си.

— Видя ли това, Били? За двайсет и шести път го правя — резултатът е един и същ.

— Но, дядо, нали точно в това се състои ефектът на Кориолис.

Отстъпва към коша за мръсни дрехи и взема бастуна си. Не мисля, че е луд. И къде, по дяволите, е чел за ефекта на Кориолис?

— Били, в това е проблемът. Силата на този ефект на ускоряване е само 0.005, т.е. пет хилядни от сантиметъра от секунда на квадрат, докато нормалната сила на гравитация е около деветстотин осемдесет и пет сантиметра на секунда на квадрат. С други думи, силата на земното привличане е почти двеста хиляди пъти по-голяма от силата на ефекта на Кориолис. Каквито и изчисления да се направят, при това положение той просто не може да действа в малък съд с вода. Но сега след двайсет и седем опита, моят коефициент на грешка става много малък. Нещо не е наред.

Навежда се и отново започва да пълни умивалника. Приближавам се до него; сякаш отново съм в училищната лаборатория.

— Били, причината, поради която водата изтича от умивалника с въртеливо движение, е триенето в резултат на земното привличане, което се упражнява върху водата от стената на умивалника. Водата в периферията е подложена на най-голямо въздействие от това триене, а в центъра се върти по-лесно и резултатът е, че в крайна сметка водата се движи с различни скорости в центъра и в периферията. С намаляване на обема при изтичането в канала скоростите се увеличават. Получава се водовъртеж или воден циклон при изтичането на водата в канала. Впечатлен съм от факта, че въртенето е винаги по посока на часовниковата стрелка. Започвам да си мисля, дали нашият умивалник не е направен така, че водата да се върти и да изтича по-бързо в канала.

— Били, ще позвъниш ли на „Стандърт Плъминг“ на „Сепулведа“ и да ги запиташ дали правят умивалници и вани с някакво изкривяване? Бих се обадил и сам, но мразя да говоря по телефон.

Обещавам да го направя — ще направя всичко, което да го спаси от тази щура идея. Хиляди дяволи! Къде е учил за ускорение, земно притегляне, коефициент на грешка? Мислех, че е изкарал само осми клас.

Намирам телефона на „Стандърт Плъминг“ и след три опита се свързвам с някого в производствения отдел, който ме уверява, че техните умивалници както от неръждаема стомана, така и от порцелан са с правилна форма без никакви закривявания. Знам какво си мисли онзи — че се опитвам да направя рекламация. Предавам отговора му на дядо. Той клати глава.

— Били, това е само едната възможност. Може би ще трябва да опитаме и с други. Къде можем да намерим много умивалници?

Хората непрекъснато ми задават въпроси, на които сами си отговарят.

— Знам, Били. Игрището за кегли точно зад хълма. Ходих там на път за обществената пералня; там има поне десет умивалника.

Исусе, той се отлепва от коша за мръсни дрехи; готов е да тръгне!

— Но, дядо, татко е взел колата. Как ще отидем до там, не можем да стигнем пеш.

— Мотоциклетът е на алеята пред къщата, Били. Можем да отидем с него. Пътувам с баща ти и нямахме никакви проблеми при паркирането.

Напълно е сериозен! Но ако баба разбере, че съм завел дядо с мотоциклета до игрището за кегли, за да пуска в умивалниците лодчиците си, сигурно ще извика ченгетата. Той измъква скапаните каски, които все още държим тук; готов е за мотоциклета. В края на краищата защо пък да не го закарам? Освен това и на мен започва да ми става интересно.

Изтиквам мотора до края на улицата. Дядо върви до мен. Слава Богу, поне не е с бастуна! Надявам се, баба да не ни чуе. Той с мъка се покатерва отзад, рита надолу опорите за краката и се хваща здраво. Какво, по дяволите, е накарало моят старец да се носи насам-натам с неговия старец отзад върху тази купчина старо желязо? Човек никога не знае какво да очаква от татко.

Отиваме до игрището за кегли, минаваме край пътечките и влизаме в стаята за почивка. Отстрани сигурно изглеждаме, сякаш сме си определили много ексцентрична, перверзна среща. Слава Богу, рано е и там няма хора: цялата стая е на наше разположение. Първо, правим запушалки от хартиени кърпички и пълним всички умивалници. Това ни отнема около десетина минути. Нямам представа какво, по дяволите, ще кажем, ако влезе управителят. Решавам веднага, че обясненията ще ги дава дядо.

Изпускаме водата от десетте умивалника. Тя се върти по посока на часовниковата стрелка. Напълваме ги отново, даваме старт на водата в посока обратна на часовниковата стрелка и изтегляме запушалките; същото нещо — сменя посоката на движението си и се излива в канала; изглежда дядо нещо греши с математиката и физиката. Чудя се, откъде все пак му е хрумнала такава идея.

Прибираме се вкъщи. Оставям го на ъгъла и тикам мотора до алеята отпред. Дядо влиза през предната врата, а аз отивам отзад да проверя баба да не е умряла на онова меко легло. Стаята е празна.

Влизам във всекидневната и ги виждам двамата. Той й разказва как сме се разходили по улицата. За щастие каските са на мотора. Баба ме поглежда въпросително; още е изплашена. Но аз нямам никакво намерение да казвам каквото и да било — освен ако дядо сам не поиска.

Седим така: всеки чака другия да направи нещо или да каже нещо. Иска ми се татко да си е вкъщи, става много напрегнато. После дядо става.

— Ела в работилничката, Били; там има нещо, което искам да ти покажа.

На баба това съвсем не й харесва, но, изглежда, ще ни остави на мира. На вратата се обръщам и свивам рамене да покажа, че съм на нейна страна, но истината е, че не съм.

В работилницата дядо взема едно от неговите малки специални изобретения, които вечно правеше за нас, децата. То представлява пръчка с прорези от едната страна и малка перка на върха. Винаги сме ги наричали „въртящи се пръчки“; тази е правена сега, перката е дялана на ръка и закрепена с щифт.

— Спомняш ли си как работи това, Били?

Подава ми го заедно с друга, гладка пръчица. Прекарвам пръчката по прорезите, докато перката започва да се върти. Това винаги ни е учудвало като деца — аз все още не знам какво кара перката да се върти.

— Забелязваш ли нещо във въртенето на перката?

Опира се на бастуна си и спира перката с пръст. Започвам отново да търкам с пръчката. Оставя перката да се завърти бързо, после отново протяга ръка и я спира.

— Гледай внимателно! Ще видиш, че тя се върти винаги в посока, обратна на часовниковата стрелка.

Този път той задвижва бързо перката по посока на часовниковата стрелка. Но когато започвам да търкам с пръчката, тя спира и променя посоката на движението си.

— Майсторя тези „въртящи се пръчки“ в продължение на четирийсет години и никога не можах да накарам някоя от тях да се върти в обратна посока. Опитвал съм какво ли не: правех прорезите под различен ъгъл, променях разстоянието между тях; променял съм модела на перката, но те винаги се въртяха в една и съща посока.

Поглежда ме и отново се усмихва. Завърта перката назад и двамата наблюдаваме как тя сама променя посоката на движението си, докато търкам с гладката пръчка.

— Какво всъщност става, дядо? Защо се получава така?

— Не знам, Били. Може би някой учен ще обясни това явление; аз не мога. Интересното за мен е, че тук се получава съвсем обратното на ефекта на Кориолис в умивалника. Ела, ще ти покажа още нещо.

Води ме в оранжерията. Виждам фуния, прикрепена към стара кофа, и в нея тече вода през малък маркуч. Към фунията с връвчица е вързана тапа. Пуска водата, докато фунията се напълни. После поставя върха на пръчката с прорез накрая на фунията и търка, докато по повърхността на водата във фунията се образуват вълнички.

— Сега издърпай тапата, Били, и гледай какво ще се случи.

Издърпвам я и наблюдавам как водата от фунията изтича в кофата под нея, докато той продължава да търка по пръчката. Водата се върти по посока, обратна на движението на часовниковата стрелка — противно на ефекта на Кориолис!

— Какво мислиш за това, Били?

— Какво я кара да се върти обратно, дядо? Вибрациите?

— Това е още една загадка за учените, Бил. Но след като те дори не вярват, че водата се излива в канала с въртене по посока на часовниковата стрелка, откъде ще знаят за въртящите пръчки?

Отмята глава и се смее. Това смях на маниак ли е?

Повтаряме търкането по пръчката и изпускането на водата пет или десет пъти с един и същ резултат. После дядо отива до средата на оранжерията, където се намира стар, плетен стол, и сяда на него. Изплетен е по шест различни начина. Веднъж татко ми каза, че дядо сам е направил този стол преди двайсет години от тънки жилави пръчици, които е насякъл от дърветата край потока в Топанга. Сядам на пейката, на която той обикновено държи празните си саксии.

— Добре, Били, ще ти кажа още нещо, и то звучи много по-невероятно от случаите с умивалника и пръчката. Все пак слушай внимателно!

Поглежда ме, сякаш се страхува, че няма да му повярвам; кръстосва краката си. Те са толкова тънки — висят като пръчки към земята и почти не може да се разбере, че са кръстосани. Готов съм да повярвам на всичко, което ми каже. Започвам да си мисля, че моят дядо е гений.

— Били, заинтригувах се от ефекта на ускорение на Кориолис преди трийсет години, когато работех за „Дъглас“. Опитвахме се да вградим автоматичен коректив на Кориолис към навигационната система на бомбардировачите. Беше много секретно и аз работих върху това повече от година. Накрая трябваше да се откажем. Причината за ефекта на Кориолис е, че земята се върти с различна скорост в зависимост от отдалечеността от екватора. Тук, в Лос Анджелис, ние се въртим с над хиляда двеста и шест километра в час, но в Бостън скоростта им на въртене е само около деветстотин и шейсет и пет километра в час. Всичко бе толкова сложно за мен, че не можах да го проумея и ме преместиха на друга работа. Пилотите продължиха да правят сами необходимата компенсация. Знаеш, че ако летиш от Сиатъл за Ню Йорк, ще се озовеш в Бразилия, ако не компенсираш ефекта на Кориолис.

Все още се взира в мен, като че ли се страхува, че няма да му повярвам.

— Но, Били, това нещо за Кориолис заседна в мозъка ми и аз винаги наблюдавам изтичането на водата от умивалника.

— После, през 1953 година, когато се роди сестра ти Марта, забелязах, че водата започна да се излива в канала, като се върти в посока, обратна на часовниковата стрелка. Това продължи три дни — точно преди голямото земетресение в Бейкърсфийлд. Продължи да се върти в обратна посока още шест дни след земетресението. Не казах на никого. Нямаше смисъл, още повече след като едното нещо изобщо се предполага, че не се случва. После, през 1971 година, стана онова ужасно земетресение в Нюхол, на около трийсет километра оттук. Забелязах, че пет дни след него водата се въртеше в обратна посока. Този път казах на Джоан — нейната къща е по-близо до Нюхол; тя провери и потвърди, че водата се върти обратно и там. Оттогава и двамата с Джоан непрекъснато следим водата при изливането й в канала. Преди две години водата при нея започна да се върти обратно. Проверихме с умивалника и тук — също. Два дни по-късно имаше земетресение в пустинята, което не се почувства тук, но силата му беше пет цяло и три по скалата на Рихтер.

Разказва ми всичко това най-спокойно. Погледни го само — седи си кротко тук и вероятно открива нещо много важно!

— Хей, дядо, но това е страхотно! Някои изследователи трябва да научат за това; може би ще могат да го преценят и разработят.

— Аз имам по-добра идея, Били. Знам начин, с който можем да направим проверка сами и може би да си създадем малко удоволствие. Знаеш, че баба ти обича Калифорния, но се страхува до смърт от земетресения. По време на онова в Нюхол, докато се люлеехме в леглото, си мислех, че няма да го преживее. Дори звукът от прелитащите самолети я хвърля в паника. Сега, с това нейно болно сърце, сигурно ще бъде от значение, ако направим някакъв вид приспособление за предсказване на земетресения. Как ти се струва?

— Да-а, ще бъде голяма работа — но как?

— Знам как, Били, но имам нужда от твоята помощ.

Протяга ръце.

— Тези ръце вече не са така стабилни и определено не са така силни. Хайде двамата с теб да направим заедно уред за предсказване на земетресенията. Ще работим тайно. Това ще бъде изненада за баба ти.

— Какво ще кажем на баба и татко? Те ще искат да знаят с какво се занимаваме.

— Ще им кажем, че това е тайна. Имаме право на малка тайна. Когато го направим и той работи, ще ги изненадаме с него.

— Да-а, но баба изпадна в истерия от това, че си играеш с лодчици в умивалника. Какво да й кажа? Какво ще си помисли?

— Всичко ще бъде наред, Били; ще й кажа, че работим по научен проект. Ще й поговоря, но ние едва ли можем да постигнем много с нея. Баба ти и без това от дълго време е убедена, че съм луд.

Усмихва се и клати глава, като че ли това е най-смешното нещо в света.

— Били, ето, вземи този молив и лист хартия; запиши нещата, които трябва да купиш. Първо, голяма прозрачна пластмасова фуния, поне два пъти по-голяма от тази тук. Второ, аквариум с диаметър на отвора около двайсет и пет сантиметра; ще имаме нужда и от няколко пластмасови тръби с вътрешен диаметър пет милиметра; батерия за фенерче, крушка и звънец, онова ново епоксидно лепило. Ще трябва да се купи и малка електрическа помпа от тези, които се използват за аквариуми: не въздушна, а водна помпа. Можеш да намериш всичко в магазина за декоративни рибки. Купи зелена боя за боядисване на яйца. Тук, в работилницата, имам стара тръба — мисля, че това е всичко, от което ще имаме нужда.

Пъха ръка в задния си джоб и измъква портмоне. Подава ми банкнота от десет долара, прибавя още една от пет долара.

— Ако това не стигне, Били, ще ми кажеш.

Преповтарям написаното. То е такъв странен асортимент, че за нищо на света не бих искал да обяснявам на баба, а даже и на татко какво ще купувам.

Когато се връщаме, баба излиза от задната спалня, бавно приближава до нас. Дядо я прегръща и я целува. Тя си умира от страх. Иска да я последвам в спалнята. Намигам на дядо и влизам след нея.

— Какво става, Били? Защо се държи като побъркан? Видя ли го как ме целуна пред тебе? Никога по-рано не е вършил такива неща.

— Не се тревожи, бабо, нищо му няма. Има причина за онази работа с умивалника и лодчиците. Той подготвя изненада за теб и аз му помагам. Не се плаши, не е луд.

— Исусе, Света Дева Марио и Йосиф! И ти си точно толкова глупав, колкото баща ти и онзи психиатър! Какво прави за мен — лодчица-играчка? Няма да се изненадам, ако е така; няма да се учудвам на нищо, което той прави. Ако той не е побъркан, тогава трябва аз да съм лудата; а ако все още не съм, то сигурно скоро ще бъда! Повече не мога да понасям това!

Дори и да се опитам да й обясня нещата, няма да има никакъв смисъл. Скачам на мотора и отпрашвам за „Кълвър Сентър“. Паркирам зад магазина и за петнайсет минути се сдобивам с всичко с изключение на водната помпа. Никой не може да ми каже къде продават такива помпи. Когато се прибирам, намирам дядо в работилницата; разглобил е нещо на тезгяха. Стара електрическа самобръсначка. Показвам му купеното и му казвам за помпата.

— Добре, Били, така и предполагах. Можем да направим малка помпа от това старо моторче тук.

Посочва моторчето върху тезгяха. Как, по дяволите, ще направи помпа от електромотор на стара самобръсначка?

— Ще се наложи ти да свършиш по-голяма част от работата, Били. Но сам ще се увериш — преди да се усетиш, ще имаме чудесна малка помпа на разположение.

Работим цял следобед. Накара ме да изрежа вентила от вътрешна гума на колело; залепваме го с епоксидна смола и след това закрепваме полученото към система от тръби. Показва ми как да прикрепя духалото към мотора, и — невероятно! — когато го свързваме към тръба, потопена във вода, направеното от нас приспособление помпи като откачено.

Сетне пробиваме малък отвор във фунията. От външната й страна залепяме с епоксидно лепило тръба като клапан: докато водата тече в една посока, клапанът е затворен; отваря се в момента, в който тя промени посоката си, и тогава през отвора изтича вода.

После правим малка Т-връзка с тръбите там, където може да влезе вода. Ако в Т-връзката влезе вода, тя затваря веригата чрез проводници, свързани с батериите. Едновременно се задействат и звънецът, и лампичката.

Сковаваме малък корпус за помпата и той го боядисва в черно. После поставяме фунията в отвора на аквариума. Единият край на пластмасова тръба виси над фунията на телена кукичка от закачалка за палто; другият й край минава през помпата и се връща в аквариума. Напълваме го със зелена вода, боядисана с боя за великденски яйца. Водата се изпомпва нагоре и се излива във фунията, откъдето непрекъснато изтича обратно с въртене според ефекта на Кориолис. Дядо монтира в аквариума и водонепромокаема лампа — и то е осветен през цялото време.

Цялата система работи съвършено. Водата непрекъснато се пълни отгоре, върти се, излива се в аквариума, изпомпва се отново. Човек може да изпадне в хипноза — все едно, че гледаш работеща пералня или една от онези вулканични лампи. Толкова е красиво, че няма значение дали предсказва земетресения или не. И без това кой знае дали някога ще разберем това.

Междувременно татко се връща и баба ми веднага му се оплаква от нас. Той ме пита какво става, казвам му, че правим изобретение. Допълвам, че то ще бъде изненада. Татко се безпокои особено много как тя ще възприеме това. Успокоявам го, че всичко ще е наред. От своя страна той ме осведомява, че бременността на Марти започва да й личи и че трябва да се видя с нея. Някак странно е да мисля за Марти като за бременна жена; това ме кара да се чувствам по-стар, а тя като че ли се превръща в нещо повече от сестра.

Вечерята е истински кошмар — баба ми е в истерия. Татко или мълчи, или се опитва да поддържа някакъв безопасен разговор. Двамата с дядо нямаме търпение да се върнем в работилничката.

Приключваме към осем. Боята върху кутиите не е изсъхнала съвсем. Слагам цялата машинарийка в кашон и го отнасяме във всекидневната. Дядо върви до мен с лице, грейнало в широка усмивка. За мен този ден с него беше страхотен.

Татко и баба гледат „Малка къща в прерията“; най-вероятно само баба гледа, а той й прави компания. Поставяме кашона на пода до масичката за кафе и търсим контакт. Намираме го и аз пляскам с ръце.

— Драги присъстващи, сега ще демонстрираме най-великото откритие на нашия век, единствения и неповторим предсказател на земетресения. Тази вечер имаме късмет: между нас е и самият изобретател, доктор Джон Тремънт.

Дядо седи на дивана и се усмихва. Виждам, че мръсният кашон във всекидневната е смачкал фасона на баба.

— Джаки, казвам ти, тия двамата тук са толкова глупави, колкото си и ти. Какво има все пак в този кашон, Били? Няма да търпя никакви животни в къщата — само цапат, а все аз чистя.

— Не се безпокой, мамо. Казват, че става въпрос за изобретение; това не е животно. Я ми кажи, Том Суифт, какъв е шансът това нещо да гръмне?

— Съвсем безопасно е, Джони. Бес, искам да кажа, Бет, ужасно се страхуваш от земетресенията, нали? Е, ние решихме проблема. Това изобретение ще предсказва земетресенията. Докато работи безшумно — нямаш причина за тревога. Ако предстои земетресение, светва лампичка и започва да звъни. Ще имаш на разположение два дни да се скриеш под легло или където решиш, че ще бъдеш в безопасност.

Дядо става внимателно, отива до баба и отново я целува. Тя ме гледа над рамото му, а аз настройвам предсказателя. Поставям помпата под дивана, за да не се вижда. Останалото сме изработили така, че изглежда като направено и монтирано от професионалисти. Готов съм да го включа в електрическата мрежа. Дядо вдига ръце като диригент на симфоничен оркестър.

— Дръжте си шапките, дами и господа, старт!

Насочва пръст към мен и аз включвам машинката. Лампата в аквариума светва, моторът се върти, тя помпи, излива и върти водата — точно като в увеселителен парк в центъра на града. Баба и татко са вторачени в нея занемели. Дядо обяснява.

— Виждате ли, тя трябва да си работи така непрекъснато. Ако има земетресение, водата започва да се върти обратно и задейства алармената система. Как ви се струва?

Повече не мога да мълча.

— Това е изключително изобретение и произведение на изкуството, ако питате мен. Това е работа на истински гений!

Баба посочва окото си, за да видя дали в него не плуват корабчета. Хили се, но изглежда напрегната.

— Вие и двамата сте се побъркали; това ви е в кръвта. Човек, който има капчица разум, никога няма да направи такава щура измишльотина.

Татко се интересува как ще работи при евентуално земетресение. Навежда се напред и дядо обяснява за Кориолис и за въртящите пръчки. Пускам телевизора. Предсказателят си работи — все едно, че си имаме малък фонтан или водопад върху масичката за кафе. Веднага мога да го продам на разните глупаци и откачени колекционери на щуротии. Баба все още мята светкавици с очи и се държи като ухапана от оса.

— Били, аз не знам нищо за земетресенията, но ти казвам едно: ти не можеш да държиш тази машинка върху масата за кафе тук, във всекидневната. Само от шума й ще полудея; то е като нещо, измислено от Бък Роджърс. Джак, може би ще си я сложиш в оранжерията и ще ми кажеш, когато започне да звъни.

Това е. Дядо ме поглежда и се усмихва. Не мисля, че някой от нас е очаквал тя да приеме нещата по друг начин. Честно казано, радвам се. Премествам предсказателя в моята спалня и си го слагам на нощното шкафче. Докато заспя, го наблюдавам. Затварям бавно очи и си представям, че слушам водопад. Дано проклетото нещо не започне да звъни през нощта.

Глава 22

Радвам се, когато идва петък и мога да заведа мама при Делибро. След случая с предсказателя на земетресения тя е убедена, че татко е опасно луд.

Гримира се и се издокарва, така че (като се изключат спиранията, за да поеме дъх) човек не може да й даде истинската възраст, а още по-малко да предположи, че наскоро е била в толкова тежко състояние.

Психиатърът ми казва, че иска само да проучи отношенията й с татко; предполагам, че е надушил нещо.

В чакалнята мама дебне като лисица. Очите й не изпускат и най-малката подробност; презрително изсумтява заради секретарката японка.

Делибро идва и веднага влиза в ролята си на любящ син. Мама е поласкана; не бях забелязал преди, но той изглежда много добре за нисък мъж. А може и да не е така — може просто да ни е изиграл някакъв хипнотичен трик.

Мама пита направо:

— Наистина ли мислите, че съпругът ми е гений, или Джаки си съчинява?

Истинска фронтална атака с картечници и гаубици. Намесвам се веднага.

— Майка се безпокои, защото вчера татко направи изобретение, което нарича предсказател на земетресения. Може би той сам ще ви разкаже за него, когато дойде следващия път.

Няма начин да го предупредя: тя така ни е притиснала до стената, че и двамата попадаме под обстрела й. Надявам се, че съм притъпил първия й удар.

— Представяте ли си. Той пуска зелена вода през фуния в осветен аквариум и твърди, че това щяло да предсказва земетресения. Учени от цял свят харчат милиони долари и пак не могат да се справят, а той си въобразява, че го е направил с боклуци за десет долара от магазина за вехтории. За вас може да е работа на гений, но аз го наричам чиста лудост.

Е, това си е. Да видим сега как Делибро ще си заслужи парите.

* * *

— Много интересно, госпожо Тремънт. Бихте ли разказали точно как стана това? Сигурен съм, че е било ужасно изпитание за вашите нерви, особено сега, когато трябва да сте толкова загрижена за здравето си.

Усмихва се като портиер в жилищна кооперация на Пето авеню. Прегръща я и я повежда към кабинета си.

Наистина е добър. По дяволите, как е разбрал за нервите й? Аз не съм му казвал, че мама говори за нервите си от времето, когато съм бил шестмесечно бебе.

Бях дванайсетгодишен, когато разбрах най-сетне, че нервите не са като пръстите на ръката. До този момент бях сигурен, че майка има специален чифт, който виси някъде по нея, скрит от погледа.

Делибро успява да ми намигне, за да ме предупреди да остана в чакалнята. Сядам с книгата, която си бях донесъл.

След час излизат от кабинета. Мама продължава да дърдори, сякаш през цялото време не е спирала. И вероятно е така. Делибро не изглежда чак толкова жизнерадостен; може би хипнотичният магнетизъм се е износил? Поглежда ме предупредително. Иска да остана, но няма как да го направя под бдителния поглед на майка.

Отвеждам я навън. В асансьора тя се оглежда за подслушвателна апаратура, после се обляга срещу мен и започва да се хили.

— Джаки, знаеш ли? Хи-хи-хи! Мисля, че и той е луд. Задава ми такива интимни въпроси; неща, за които никой не ме е питал, въпроси дори за сексуалния ни живот. Какво общо има това, за Бога, с факта, че баща ти е луд? Казвам ти, ако той иска да говорим за баща ти и за секс, дори не може да си представи какво му предстои да чуе! Когато за пръв път разказах на Фани Хоган за нещата, които вършим, тя заяви, че трябва да се обадя на полицията и да го напусна, че той е перверзен и че всичко това идва от индианската му кръв. Изповядах се на свещеника и той обеща да се моли за мен. Като че ли това може да ми помогне. Когато баща ти се възбуди, нищо не е в състояние да го спре — полиция, свещеник, молитви, нищо!

Мълча си. Изчаквам разговора с Делибро. Усмихвам се, кимам с глава, в общи линии, държа се така, като че ли тя говори за цвета на новите си обувки.

— Този е просто поредното хипи и нищо повече. Видя ли мустака му? Една нормална жена никога не би имала нещо с мъж с такъв мустак; той изглежда като морж. Обзалагам се, че дори не е женен.

Сравнението й на Делибро с морж или убедеността й, че не е женен, а може би от нерви, но тя отново започва да се кикоти. Не си спомням да съм я чувал някога да се смее толкова много; това е най-мръсният, най-интимният проклет смях, който някога съм чувал. Но успявам да запазя самообладание, набутвам я в колата и я откарвам вкъщи.

След това отивам до телефонната кабина на ъгъла и се обаждам на Делибро. Свързвам се веднага и той ме пита дали мога да се върна в кабинета му. Отговарям му, че точно сега ще ми бъде трудно, но ще отида по-късно. Определяме си среща за пет часа. Ще кажа, че отивам да рисувам; майка отдавна е решила, че това е едно от най-откачените неща, които върша. Но Делибро не може да чака; иска да се разтовари.

— Господин Тремънт, майка ви винаги ли е в такова състояние? Винаги ли е заемала такава отбранителна позиция?

— Откакто я познавам, докторе.

Настъпва пауза. Знам, че не му се иска да говорим за това по телефона; би предпочел да съм при него и да черпи допълнителна информация от израза на лицето ми.

— Тя наистина е много подозрителна; подозира мен, подозира баща ви, вас, сестра ви. Изглежда, че не се доверява на никого; напълно самотна е, една силно изплашена жена.

Нямам какво да кажа, гласът му продължава да излива познати неща по телефона.

— Знаете ли, тя е убедена, че баща ви се опитва да я нарани и дори да я убие.

— Да, знам. През последните дни това е любимата й тема и прави нещата трудни за баща ми. Освен това тя го нарича луд и проявява обидна нетърпимост към неговите фантазии.

Иска ми се да кажа повече, но самият аз не мога да се ориентирам в обстановката. Татко се променя толкова бързо, непрекъснато разкрива нови неща. Решаваме да се срещна с Делибро след последния му пациент, така че да имаме достатъчно време да говорим на спокойствие. Възможно е да заседнем в кабинета му цяла нощ.

Купувам си бира от магазина до телефонната будка. Облягам се на нея и я изпивам бавно.

Вкъщи мама се безпокои къде съм бил. Казвам й, че съм отишъл в бар да изпия една бира. Знам, че това ще я вбеси, но не мога да кажа защо се държа така. Приближава се до мен и проверява дъха ми.

— Ти наистина миришеш на бира! Наистина ли влезе в бар? Какво ще си помисли Вероника за това? Имаме бира в хладилника; това е пилеене на пари. Не бива да пиеш тайно.

— Мамо, аз съм възрастен човек. Къде ще изпия чаша бира, си е лично моя работа. Има един приятен бар зад ъгъла, трябва да отидете някоя вечер там.

Напълно я обърквам, говоря й за бар и бира и тя забравя, че съм излязъл сам. Точно в този момент — съвсем навреме — влиза татко в костюма си за бягане за здраве.

— Хей, здравейте, добри хора! Прекрасен ден е! Хайде да отидем до океана.

Обикаля около нас. Отпуска рамене като боксьор, който излиза на ринга.

— Може би ще мога да потичам малко по алеята за велосипеди на плажа. Трябва да се възползваме, докато Джони е още тук, Бет.

Опитва се да тича с високо повдигнати колене, което означава, че повдига краката си на такава височина от пода, на която хората вдигат крака, когато вървят. Обул си е светло-сините маратонки „Адидас“, с дупката отпред. Би трябвало да се досеща, че вбесява майка, но може би е просто в такова добро настроение, че не мисли за това. Поглеждам я.

— Не и аз! Няма да допусна да бъда видяна заедно с вас двамата с тези просташки бради, а той — в този налудничав костюм. Защо някой път не го заведеш при неговия психиатър в този костюм, Джаки? Тогава той ще разбере за какво става въпрос.

Не реагирам. Татко също се преструва, че не забелязва; все още обикаля, ръцете му са сгънати в лактите и притиснати към тялото.

— Прекрасно, татко. Наистина е прекрасен ден; срамота е да го пропилеем затворени вкъщи; да отидем до Венеция. Мамо, сигурна ли си, че не искаш да дойдеш?

Гледа ме втренчено и казва:

— Вие двамата можете да докарате всеки до лудницата. Защо не си го вземеш в Париж? Можете да си живеете под един от онези мостове заедно със скитниците и хипитата. Махайте се от очите ми, омръзна ми да ви гледам.

Изкарвам колата на заден ход и се отправяме към Венеция. Денят е един от онези чудесни, ясни, калифорнийски дни. От най-високата точка на Палм можем да видим планинските възвишения на каньона Топанга. Искам да открия къде точно се намират нашите сто и шейсет декара; за целта се опитвам да се ориентирам по ивиците разчистена земя за ограничаване на горските пожари. Поглеждам часовника си — минава два.

— Татко, какво ще кажеш: да отидем до нашето място в Топанга? Били понякога ходи там с приятел или сам, но аз самият не съм се качвал до горе.

— Добра идея, Джони. Мога да потичам по пътеките. Ей Богу, не съм ходил там повече от десет години! Винаги съм искал да си построя колиба горе, нещо като скривалище.

Пресичам, включвам се в движението по пътя към Санта Моника, а после въртя по Тихоокеанската магистрала. На плажа е пълно с хора; няма и следа от характерната за брега лека мъгла или поне мараня. Когато минаваме по булевард „Сънсет“, колите намаляват, а когато стигаме до завоя за Топанга, може да се каже, че сме сами на пътното платно.

Навлизаме в каньона и настъпват промени, като че ли сме в друга страна. По-сухо е, въздухът е по-лек, по-топло е, до нас достигат нови миризми — на пелин, шубраци, влажна пръст и скали, нагрети от слънцето.

Пътят е стръмен и лъкатушен, големи валчести камъни надвисват от едната ни страна, дълбоки проломи се спускат от другата. Карам бавно по завоите, за да не изплаша татко, но той виси на прозореца и се радва като дете. Извадил е едната си ръка навън, за да почувства вятъра. Стиснал е силно очи.

Минаваме през Топанга и завиваме към училището. Нашата земя е върху планински път, който започва зад него.

Тя е навътре в планината, на около два километра от сградата на училището. Изкачваме се нагоре; от едната ни страна се появява океанът, а от другата — Сан Фернандо Вали. Между тях и около нас нагоре и надолу се виждат каньони, които се сливат в един главен. Ясно е; дори долината на Сан Фернандо не е много замъглена.

— Хей, Джон, бях забравил колко красив е този хълм. Трябва да си построиш къща тук и да отглеждаш авокадо и портокали.

Сега се подава толкова много навън от прозореца, че се боя да не падне. Изправил се е на колене върху седалката. Проверявам дали вратата е заключена.

Върхът предлага красив изглед.

Паркирам колата. Изкачваме се бавно на върха на нашия хълм, където намираме палатката на Били. Измъквам от нея одеяла и ги постилам на земята, за да седнем.

Настаняваме се и се опиваме от красотата наоколо. В дъното на нашия каньон се стеле лека мъгла, а в далечината океанът блести ослепително под слънцето. Вижда се заливът — чак до Редондо.

Питам се защо не се преместя да живея тук. Никога не съм виждал по-красиво място, а и бебето на Марти ще израсне пред очите ни. Вероятно бих могъл да засадя овощни дървета и да си осигуря добър поминък. Джаки ще ходи пеш до училището под хълма — ежедневна старомодна разходка, всички знаем колко добре ще му се отрази.

Откривам колко много неща има тук за рисуване. Толкова дълго съм отсъствал, че не мога да не ги забележа. Бих могъл най-вероятно да рисувам щастливо с години тук: каньоните, плажовете, може би дори интериора на гаражите. Когато започна да рисувам нещо, то непрекъснато се разширява.

Татко сигурно е прав. Може би се крия в Париж, за да стоя настрана от жестоката конкуренция в Америка.

Звучи логично — живот тук, горе, сред природата; нещо в мен обаче се противопоставя на мисълта да се върна.

Причината донякъде е в това, че твърде много хора ще надничат над рамото ми. Трудно ми е да повярвам в себе си, когато бъда принуден да се възприемам просто като обект на обкръжаващата ме илюзия, вечно да сравнявам и да бъда сравняван.

Постепенно разбирам, че мислено разговарям с татко. Опитвам се да обясня защо живея в Европа, защо не мога да се върна и да заживея тук. Седяли сме мълчаливо един до друг почти петнайсет минути. Бях скитал наум, но през цялото време той беше с мен, в мислите ми.

Татко е потънал в размисъл, от време на време леко кима с глава.

— Да. Можеш да пробиеш кладенец тук и съм готов да се обзаложа, че ще намериш вода на не повече от седемнайсет-осемнайсет метра. С тази вода и слънцето тук ще можеш да отглеждаш всичко.

Поглежда ме и се усмихва.

— Но подозирам, че двамата с Врон сте по-щастливи във веселия Париж.

Неволно го удрям здраво с юмрук по ръката и той едва не пада. Инстинктивно свива глава между раменете, смее се и успява да се задържи. Никога не съм докосвал баща си така, а сега изведнъж го дарявам с този силен удар, с който понякога човек удря много близък приятел. А той продължава да се смее открито, без да поставя ръка пред устата си, смее се от все сърце, висок, груб, мъжки смях.

Седим така около час и половина. После татко започва да тича наоколо, размахва ръце като крила на вятърна мелница — нещо наистина близко до истинското бягане за здраве.

Потегляме надолу в четири часа. През всичкото време сме обърнати към океана, а слънцето е от дясната ни страна. Чувствам се като сокол, който се връща в клетката си, след като за малко му е било разрешено да се издигне до облаците.

* * *

Татко слиза пред къщи; оставям го да поеме обясненията с майка. Успокоява ме — щял да й каже, че съм прескочил до дома на Марти. Започва да става изкусен лъжец. Вероятно това е, което една психотерапия може да постигне: освобождава те от задръжки, за да можеш да лъжеш щастливо, без чувство на вина; как по друг начин би могъл успешно да се самозалъгваш? В кабинета съм на Делибро точно преди пет часа.

Той иска да знае за моите чувства към мама. Опитвам се да му отговоря на въпроса. Казвам, че за човек е трудно да разбере какво точно усеща и какво се е принудил да чувства в търсене на самозащита. Неволно започвам да говоря за Джоан.

— Двамата със сестра ми сме много близки, докторе. Така е, откакто се помня. Напълно съм сигурен, че отношението ми към жените в моя живот е било силно повлияно от сестра ми — желание за покровителство, примесено с възхищение. Мисля, че в известен смисъл изолирахме мама.

Спирам.

— Моля, продължавайте. Точно това искам да знам. Вашата майка е чувствителна, интелигентна жена. Трябва да го е почувствала и е била засегната; това може да обясни отбранителната позиция, която е заела, съпротивата й срещу проявяваната обич, под каквато и форма да е тя.

— Сега, когато е болна, се чувствам виновен. Не мога да я обичам по начина, по който иска да бъде обичана. Дълбоко съм убеден, че тя е потискала и обезличила татко. Вероятно страхът да не се случи същото и с мен ме държи настрана от нея.

Татко бе засенчен от ярката й, ослепяваща светлина и аз загубих чувствата си и към него. За мен той като че ли е бил мъртъв повече от трийсет години. Просто стана невидим.

Опознахме се едва когато мама постъпи в болницата и двамата останахме сами. Мисля, че поради някакви нейни, лични причини мама ни е пречила да се сближим с него.

— Господин Тремънт, трябва да разберете, че тя не би могла да постигне това сама. Станало е така, защото баща ви и вие сте го допуснали. В края на краищата майка ви е само още едно човешко създание. Може би е по-изплашена и по-склонна да властва над околните, отколкото по-голяма част от другите хора. Случилото се обаче с баща ви е изключително.

— Може би, но татко се оттегля в своя свят на сънищата, аз заминах за Париж, а Джоан се омъжи за човек, неуязвим за мама — една човешка бариера между нея и сестра ми.

Настъпи продължително мълчание. Бях направил непростима грешка, като се впуснах в анализиране. Убеден е, че съм се върнал в категорията, към която според него принадлежа: нереализирал се психолог, чел твърде много романи и книги по популярна психология. Може и да е прав, но аз наистина се опитвам да му кажа как виждам нещата. Притиска ме със следващия си въпрос:

— Майка ви заплашвала ли е някога със самоубийство, правила ли е опити?

Трудно е да се отговори.

— Заплашва с това през целия си живот. Любимият й израз е: „Никой не го е грижа, дали съм жива или умряла“; и все пак не мисля, че тя може да се самоубие. То не е включено в образа, който си е изградила.

Поглежда ме. Не мога да кажа, че погледът му е втренчен, а по-скоро очакващ или изчакващ. Ужасно се притесняваш да седиш пред някого с такива широко разтворени, разбиращи очи. Най-сетне поглежда към документите, пръснати по бюрото му.

— Ще бъда откровен с вас, господин Тремънт. Баща ви е объркан с този свой свят на сънищата, но се справя. Безпокоя се повече за майка ви. Тя е нещастна. Като психиатър и професионалист се чувствам задължен да й помогна.

Чудя се как ли ще реагира на това, което ще му кажа:

— Доктор Делибро, може да ви прозвучи жестоко, но не си струва усилията. Не съм сигурен, че можете да помогнете на мама в този живот, дори и да посветите цялото си време на това. Тя си е изработила система, която я крепи. Сигурен съм, че никога няма да посегне на себе си; коловозите, в които се движи, са твърде дълбоки, станали са част от самата нея. Предпочитам да се занимавате с татко и да се опитате да му помогнете. Не очаквам да се раздели със своя измислен свят, но поне му помогнете да заживее без това ужасно чувство на вина.

— Но, господин Тремънт, нека да видим същността на проблема: не мога да помогна на баща ви, докато съществува ситуацията, която го е довела до това състояние. Не мисля, че той има сили да се съпротивлява на майка ви.

Ето ни изправени пред една толкова сложна ситуация. Досега отказвах да мисля и да обсъждам проблема, защото знам до какво ще доведе това.

— Има ли някаква възможност родителите ви да живеят разделени известно време? На баща ви е необходима защитена среда, за да укрепне психиката му.

Това е, не можеш винаги да бягаш от проблема. Обяснявам, че не мога да се върна да живея тук, че не мога да взема при себе си нито майка, нито татко, че те са зависими от Перпечуъл, където имат пълна медицинска застраховка.

— Не можем да оставим майка сама, а тя превръща живота на Джоан в истински ад. Търсим медицинска сестра, която да живее с нея, но за нея е трудно да се намери подходящ човек. Нещо като старата гатанка за пилетата, лисицата и зърното; няма място за татко.

Обсъждаме проблема още известно време, без да стигнем до някакво решение. Предупреждавам го за убеждението й, че не е истински лекар и вероятно е „хипи“. Приема го спокойно. Изкушен съм да го попитам дали е женен, но успявам да се сдържа.

Прибирам се вкъщи и още от вратата усещам напрежение. Съобщението, че двамата с татко сме ходили до Топанга и сме седяли на върха на планината, не ни помага; този факт само допълнително потвърждава, че сме „хипита“.

Не знам откъде майка ми черпи вдъхновение, но новата й идея е невероятна. Убедена е, че психиатърът иска да вкара татко в някакво заведение. Разбира се, тя не пропуска да съобщи това в неговото присъствие. Убеден съм, че е израз на чиста злоба; твърде умна е да каже такова нещо случайно. Опитвам се да го обърна на шега, но тя задълбава. Сега се преструва, че това е идеалното разрешение на въпроса. Прехвърля се на другата си любима тема — как не може да се грижи сама за себе си с това нейно сърце и как никой не го е грижа за нея.

После преминаваме на още една от любимите й теми: какъв чудесен баща е бил татко и как ние не желаем да му помогнем, когато има нужда от това.

Седя и слушам, усмихвам се на татко, когато имам възможност. След известно време той успява да се измъкне и да отиде в оранжерията. Знам, че всъщност се пренася в Кейп Мей. Започвам да го разбирам — като алкохолик е, промъкващ се тайно до шкафа, в който е скрил някоя и друга бутилка.

Слушам я. Изведнъж осъзнавам, че тя самата ми предлага възможност да ги разделя поне за известно време. Планирам и изчаквам. Необходимо е да се улучи най-подходящото време. Няма смисъл да я прекъсвам. Знам, че ако мълча, тя ще се изчерпи. Обикновено се държи като актьор, който спира по средата на репликата си и се взира, за да разбере дали все още има някаква публика, след като няма реакция на най-добрата част от изпълнението му.

Номерът е да седиш тихо, лицето ти да не изразява никакви чувства, да не я гледаш в очите. Вторачвам се върху малката бенка отляво на брадичката й. От нея растат косми, които тя скубе. Непрекъснато се опитва да срещне погледа ми и аз знам, че е в капана; рано или късно ще спре. Прави го.

— Майко, ти си права!

Как ви се струва това като начало?

— Ти не можеш да живееш повече тук с татко. Няма смисъл да се развеждате; женени сте от толкова години и освен това един развод е против религията ви.

Нека се чуди над казаното. Почти толкова лукаво е, колкото лекцията ми в болницата за отчаянието.

— Мамо, защо не отидеш някъде на почивка? Не отивай далече от болницата, но си дай почивка. Защо да не отидеш до горещите минерални извори или не си вземеш стая в Санта Моника с хубав изглед към океана. Можеш да се разхождаш и да си починеш добре, почивка от семейния живот.

Подхвърлям последното в подкрепа на нейното виждане за света, основано на „сапунените опери“. Изчаквам реакцията й.

— Ти си полудял, Джаки! Ако го направя, той ще ме убие!

— Е, хайде сега, мамо! Нали ще бъда тук с него. Знам, че ще се безпокои за теб, но това ще му е от полза. Ще има време да се успокои. Докато се върнеш, той ще бъде нов човек.

Не трябваше да казвам това. Тя не иска нов човек, иска си стария; рискувам и оставям нещата така. Вече знам, че няма да замине.

— Джаки, ти се опитваш да разбиеш семейството на родителите си! Личи си, че твърде дълго си живял в Париж. Няма да напусна баща ти за нищо на света!

— Добре, тогава поне си почини малко при Джоан. Непрекъснато повтаряш, че се страхуваш от татко, че той искал да те убие, така че постой при нея, а аз ще остана тук с него.

Хванах я. Знае, че ако не отиде, всеки път, когато си отвори устата да лае за лудостта на татко, ще й го напомням. И наистина ще го правя. Седи, мълчи; умът й работи толкова бързо, че очите й почти се въртят в кръгове. Непрекъснато кръстосва краката си. Напомням й да не ги кръстосва. Притиска предизвикателно с пръст бузата си; наричах този неин любим жест „правене на трапчинка“.

— Не мога да живея с онзи отвратителен италианец. А и той не ме иска в къщата си. Наблюдавах го последния път, когато стоях там; вярвай ми, третира я като слугиня!

Сега е моментът да се впусна в лъжите си. Знам, че мога да ги подкрепя, така че едва ли ще се нарекат лъжи в пълния смисъл на думата — просто предварителна декларация.

— Вече съм говорил с Джоан, мамо. Марио работи до шест часа всеки ден на игрището. Ще ти отстъпят стаята на момчетата, ще имаш отделна баня, отделен вход — нещо като апартамент. Няма да ти се наложи дори да се храниш с тях, ако не искаш. Наблизо има три ресторанта и закусвалня. Джоан ще те води, където пожелаеш. Можеш да бъдеш сама, колкото ти се иска. Там дори има телевизор, няма да ти се налага да гледаш бейзбол или нещо друго, което не ти харесва. Ще бъде като истинска ваканция.

Отпускам се назад, за да я гледам как се колебае.

— Никога не съм понасяла горещината и мъглата в тази долина. Ако отида там, ще загина само за седмица. Не забравяй, че идва лято, Джаки.

— Можеш да стоиш вътре, когато е горещо, знаеш, че къщата е с климатична инсталация, както и колата им. Спомни си само колко хубаво е вечер.

— Ще ми липсва нашата градина. Знаеш какъв е големият шеф там; никой не може да докосне неговата градина.

— Но ти ще можеш да се наслаждаваш на градина, без да е нужно да я плевиш или поливаш, просто ще й се наслаждаваш блажено — като кралица с частен италиански градинар.

Това беше удар под кръста; хареса й идеята за Марио като нейн личен градинар. Продължава да предъвква, да хъмка и мънка още известно време, но накрая се предава. Казвам й, че утре ще я закарам там.

Обаждам се на Джоан, за да уредя нещата. Съгласна е, че се изискват известни усилия. Все още говоря по телефона, когато татко се връща от оранжерията или от Кейп Мей; кой може да каже?

Майка наистина се страхува как ще реагира татко. Казвам му, че тя се нуждае от пълна почивка и че ще отиде при Джоан за известно време. Той слуша, кима с глава. Брадата му изглежда така, като че ли я е имал през целия си живот. Учудващо е колко живот придава на очите му. Никога досега не съм забелязал колко сини, небесносини са те. Питам се колко ли по-различен бих бил аз, ако той беше с брада през целия си живот; дребните неща понякога имат съдбоносно значение. Казвам на татко, че ще стоя тук с него. Кима, поглежда ме, после поглежда майка. Тя се е свила на стола, готова да се дръпне назад или да скочи в самозащита.

— Това е много хубаво. Не се безпокой за нас, Бет, всичко ще е наред. Джони е добър готвач и домакин; ще му помагам и ще го държа изкъсо. Укрепвам с всеки изминат ден; някога може дори да стана шеф. Ти само си почивай, пази сърцето си и се опитай да не се безпокоиш за дреболии. Всичко ще бъде добре.

Усмихва се и кима. На майка започва да й мирише на гнило, но вече е късно да бие отбой. Изглежда е очаквала татко да се развика.

Сядаме пред телевизора и гледаме отново шоуто на Лорънс Уелк. Посред шоуто татко става, изправя майка и настоява да танцуват валс на музиката от екрана. Тя ме гледа ужасено. Облягам се на стола и се усмихвам. Той залита малко, но спазва ритъма. Мама танцува на пръсти и аз не мога да не се зачудя какво е това нейно влачене и тътрене на крака. Признавам, че татко не може да измисли по-добър ход от този, за да я накара да си събере нещата.

В понеделник сутринта закарвам мама при Джоан. Били остава с татко. Сестра ми е подготвила всичко така, че да прилича на стая в мотел, а не на спалня в частна къща. Барикадирала е вратата към останалата част от къщата и е оставила ключа откъм вътрешната страна. Намига ми, докато демонстрира на майка как никой не може да я безпокои — дори и да иска. Ще излиза направо в градината, където има удобен стол и маса от червено дърво. Ако иска, ще отива в хола, където е цветният телевизор. Едва ли може да се направи нещо по-добро от това.

Джоан ми дава знак и аз си тръгвам. Отивам отново до Топанга. Доста далече е от къщи, но ми се иска още веднъж да почувствам тези миризми и да видя онова чисто небе. Връщам се по магистралата по брега през Венеция и до Палм, където е татко.

Той е добре. Хвърля поглед зад мен, сякаш да се увери, че мама е останала при Джоан. Двамата с Били са направили простичък слънчев часовник от басейнчето за птици в градината. Използвали са стари лещи за привличане на слънчевите лъчи върху даден обект и са прогорили стихче върху дъсчица.

Бъди като пчелите и цветята —

не забравяй:

само слънчевите часове

имат смисъл на земята.

Били развълнувано ми обяснява как работи слънчевият часовник. Той е убеден в гениалността на татко. Никога не съм предполагам, че толкова лесно може да се направи слънчев часовник. Представлява дъска, забита в земята под ъгъл с дължината на комплект напречни клинове, съединени с щифт под друг ъгъл. Часовете са прогорени на дъската с римски цифри.

Приготвяме си сандвичи със сирене и докато лежим във вътрешния двор и наблюдаваме слънцето да се мести по слънчевия часовник, се храним. Обяснявам колко добре е организирала Джоан нещата, колко удобно ще се чувства майка и каква възможност има наистина да си почине. Татко пита дали знаем значението на думата „gnomon“. И двамата го гледаме неразбиращо. Той става, отива до слънчевия часовник, посочва стрелката му и ни се усмихва.

Четири часът е и татко трябва да отиде при Делибро. Били решава да спи в планината. След срещата на татко с Делибро ще отидем до Венеция — смятам да рисувам няколко часа.

Докато той е с лекаря, прескачам до магазина на „Аарон Брадърс“ и купувам три нови платна, бои и две четки. Когато се връщам, татко е в приемната. Казва ми, че всичко е минало много добре. Когато излизаме, татко изважда от портмонето си листче; поглежда го, после поглежда мен.

— Джон, симпатичната негърка с едно зелено око, която ме посети в болницата и ми даде африканските теменужки, си написа тук телефонния номер и ми каза, че ако отидем у тях, ще мога да видя оранжерията й.

Гледа ме в очите едновременно невинно и боязливо. Господи, винаги може да ме изненада!

— Добре, татко, ще й позвъня отнякъде или когато се приберем вкъщи.

— Обади й се сега, Джони, преди да съм забравил отново. Уж мисля за това, а после забравям. Обещах й.

Спирам пред телефона в гаража и набирам номера. Почти съм сигурен, че е на работа или просто не си е вкъщи. Може би се надявам да е така. Някой отговаря.

— Ало, Алиша?

— На телефона. Джак, ти ли си? Как е баща ти?

Мили Боже, тя разпознава гласа ми!

— Добре е, Алиша. Помоли ме да ти се обадя. Той е чудесен. Няма да повярваш колко е силен и щастлив.

— Много бих искала да го видя и да му покажа моите растения. Ще се радвам да видя и теб, Джак.

Това е най-естественото нещо, което може да се каже, но то ме обърква.

— Кога е най-удобно, Алиша? И къде точно живееш?

— Работя нощем, така че най-добре е да дойдете сутринта след десет часа. Какво ще кажете за утре?

Татко се навежда, за да я чуе. Подавам му слушалката, за да мога да извадя хартия и молив, а и да дойда на себе си. Само гласът й беше достатъчен, за да ме извади от равновесие.

Татко слуша, кима с глава, усмихва се, радва се да я чуе, но не говори много. Вижда химикалката и листчето в ръката ми и ми подава слушалката. Алиша ми диктува адрес край Кловърфийлд в Санта Моника. Решаваме да се срещнем с нея там в десет часа.

Затварям телефона и се отправяме към колата, като че ли си уреждаме срещи всеки Божи ден.

В багажника са дрехите, с които рисувам, и се преобличам веднага щом паркираме.

Ще рисувам магазинчето на Тони и Шели, а после плажа и небето в цветовете на залеза.

Разтварям статива и веднага започвам. Тони намира стол за татко; той наблюдава, наслаждава се на хората, на моето рисуване, на плодовете, на залеза. Не му обръщам особено внимание.

Когато по-късно вдигам очи, татко е изчезнал! Скачам и оглеждам брега. Тони ровичка в сектора си за билки.

— Виждал ли си татко, Тони?

— Да-а, отиде със Сюзън. Не се безпокой. Татко ти е добре.

Стоя там с четка в ръка. С мъка преодолявам изкушението да се втурна след него. Решавам първо да довърша първото полагане на боя върху платното. Сюзън ще се погрижи за баща ми. Половин час по-късно той все още не се е върнал. Измивам четките с терпентин.

Отправям се към ресторантчето на Сюзън; минава шест часът. Венеция е красиво, но и опасно място; прекалено много гадни типове, пияници и наркомани се въртят наоколо, за да се чувства човек спокоен — особено на възрастта на татко.

Вървя до ресторанта на Сюзън. Пап се е облегнал навън от прозореца. Облечен е в любимото си женско облекло: пурпурна вечерна рокля, украсена с пайети, и раздърпана боа около врата. Изглежда истински диво в съчетание с пясъчно-бялата му брада, тип Хо Ши Мин. Кима и ме кани с ръка да се кача горе при тях.

Заобикалям и се изкачвам по пожарното стълбище: единствената възможност да стигне човек до стаите, като се изключат стълбите от самия ресторант. Стаята вони на марихуана и татко е проснат върху три копринени възглавници. Сюзън се е свила на възглавницата до него и търка лице в брадата му.

— Не се безпокой за баща си, Джони. Той е много добре. Сигурно е един от най-хубавите хора в целия свят.

Какво, по дяволите, да направя? Исусе, самият аз изпитвам ужас, когато стане въпрос за марихуана, а ето го тук баща ми — враг на хипитата, лежи си на леглото и ми се усмихва в стая, в която не може да се диша от миризмата й. Влизам и се отпускам в поза „лотос“; всичките тези йогистки упражнения да влязат в действие поне веднъж.

— Как си, татко?

— Много добре, Джони. Мислиш ли, че след тези малки цигари с марихуана ще пропуша отново? Знаеш, че години наред пушех като комин; не ми се иска да започвам отново.

— Не мисля, че има опасност; това не е като пушене на обикновени цигари. Как се чувстваш?

— Трябва да дават това на всички стари хора, Джони. Срамота е да се хаби по младежите. Казвам им тук, че си пропиляват живота като седят вътре и пушат, без да вършат нищо, когато целият свят навън е на тяхно разположение. Но за дядка като мен е наистина нещо хубаво.

Протяга ръка за фаса с марихуана от Пап, всмуква и бавно изпуска дима.

— Ей, Джони, марихуаната наистина прогонва този вътрешен страх. Освен това забелязвам неща, които никога не съм виждал по-рано. Знаеш ли, че между слънчевите и сенчестите места има синя искряща ивица?

Поглеждам Сюзън. Тя взема фаса и го подава обратно на Пап. Целува татко по бузата и прикляка с голи крака до мен в нейната почти прозрачна пола.

— Не се безпокой, Джони, той е добре. Върни се при картината си и не се тревожи; той си прекарва добре.

По дяволите! Безполезно е да правя сцена. Връщам се при „Плодове и ядки“.

Татко се явява на хоризонта към седем часа в отлично настроение. Маха ми с ръка от предната врата, идва при мен, сяда на стола си и се вторачва в залеза; моят баща, моят слънчев часовник. Завършвам по-голяма част от полагането на дебел слой боя към седем и половина и си събирам нещата. Тръгваме за вкъщи.

* * *

По пътя решаваме да отидем да изглеждаме една игра на игрището. „Доджърс“ играят срещу „Филис“. Ще имаме достатъчно време, ако отидем направо на игрището. Отправям се в тази посока по магистралата на Санта Моника. За вечеря ще си купим хот-дог.

Закарвам татко до будката за билети и паркирам колата. Когато се връщам, той вече е купил билети — добри места, на третия ред. Все още не мога да свикна с новия образ на татко; никога не е купувал билети сам — поне не през последните трийсет години.

Между второто и третото удряне на топката купувам по два хот-дога за всеки и бира. Татко вика и за двата отбора едновременно. Всъщност той вика за отбора, който има правото на удар. Става прав, вика, размахва юмрук при удар. За него е удоволствие да вика на воля, без някой до него да го възспира; дълго време ще трябва да вика, ако иска да навакса изгубеното.

„Доджърс“ печелят благодарение на Гарви и неговия удар; татко решава накрая да бъде привърженик на „Доджърс“.

Предполагам, че може да се наслаждава повече на срещите, ако идва тук с Марио; по-голямо удоволствие изпитва човек, когато е с познавач на играта, а Марио е бивш играч.

— Правилно, Джони. Знаеш ли, че никога не съм успял да опозная Марио. Той идва с Джоан, седи там или дреме, или отива в задната стая. Не му е лесно да се държи настрана от майка ти и да не допуска да се вбеси от приказките й.

Когато се каним да си лягаме, телефонът звъни. Първата ми мисъл е, че се обажда Джоан; мама е получила нов инфаркт и е умряла, докато ние се развличаме. Но е майка. Чуди се къде сме били. Казвам й, че сме ходили на мач.

— Въртя от един часа следобед. Не е възможно да сте били на игрището целия ден. Искам да говоря с баща ти.

Отварям си устата да й кажа, че е заспал, но се сещам, че тя е звъняла на всеки половин час и знае, че това не е възможно.

Татко се приближава. Слагам ръка на слушалката и го предупреждавам, че се обажда мама. Усмихва се като опитен администратор, който взема слушалката от секретарката си. Мисля си: „Край, сега ще става, каквото ще става, търси повод за развод, а може би вече ги е измислила.“ Това е решителен тест: ще се огъне ли отново под натиска й?

Татко сяда на люлеещия се стол, държи телефонната слушалка по присъщия си неудобен начин — настрана, като че ли е опасна змия. Все още е далеч от истинския администратор, няма страшно. Сядам на другия стол.

— Да, отидохме да гледаме мача, Бет. „Доджърс“ спечелиха при деветия удар. Ядохме хот-дог и пихме бира.

Пауза.

— Не. Ядохме в пицария тук, зад ъгъла. Трябва някой ден да отидем там сами, съвсем близо е.

Пауза.

— Ядохме голяма салата с пица, така че не се безпокой за това.

Намига ми. Зная, че всичко е наред. Отивам да се преоблека в задната спалня. Капнал съм. Това беше дълъг ден за мен. Чувам, че татко ме вика.

— Майка ти иска да говори с тебе, Джон.

Подава ми телефонната слушалка с протегната ръка.

— Ало, майко?

— Джаки?

Говори с нейния сценичен шепот.

— Трябва да ме махнеш оттук! Този Марио ме подлудява!

— Какво искаш да кажеш, мамо? Днес не е ли бил на работа?

— Да, но се върна вкъщи за вечеря.

— Но, мамо, ти не си задължена да вечеряш с него. Спомни си, говорихме за това. Сама си създаваш ядове.

— Ако този отвратителен италианец мисли, че може да ме държи настрана от масата на собствената ми дъщеря и внуци, жестоко се лъже. Казвам ти!

По дяволите, реката се отприщва! Слушам, докато тя излива в ухото ми всяка въображаема обида, за която може да си помисли, включително и това, че Марио бил влязъл в тоалетната преди нея. Изглежда, че той трябва да отгатва състоянието и на пикочния й мехур! При това тя си има дори отделна тоалетна! Продължавам да слушам. Опитвам се всъщност да не слушам истински, просто я изчаквам да свърши. Татко си облича пижамата, излиза от спалнята и отива в банята. Чувам, че си мие зъбите. Най-сетне прави пауза.

— Мамо, какво точно искаш? Не можеш да живееш с Марио, не можеш да живееш с татко. С кого можеш да живееш? Само ми кажи и ние ще се опитаме да уредим въпроса.

Не е хубаво да говоря така, знам. Но е много късно, уморен съм и думите й са лишени от елементарен смисъл. Последва дълга пауза и най-сетне тя прекъсва. Изпитвам облекчение. Отивам да видя какво прави татко. Легнал си е. Поглежда ме в тъмнината без очилата си.

— Не се безпокой, Джон, тя ще се оправи. Винаги е такава, когато е разтревожена.

— Лека нощ, татко, приятни сънища.

Почти съм готов да си лягам, когато телефонът звъни отново. Не ми се иска да вдигам слушалката, но го правя. Този път е Джоан.

— Ало, вие мизерни, въшливи, брадати хипита, кучи синове! Как са нещата?

— Приемам, че това е точен цитат.

— Е, не съвсем: това е цензуриран вариант. Девствените ми уши и чувствителност не ми позволяват да цитирам дума по дума. Какво, по дяволите, й каза? Тя е в спалнята, развихрена като вълчица в клетка; заключила си е вратата.

— Не много, Джоан; единственото, което й казах, беше да я попитам къде иска да живее. Особено след като наговори какво ли не по адрес на Марио.

— Джак, аз съм на края на силите си. Тя като че ли иска всеки да бъде нещастен в нейна чест. Не знам какво да направим и не знам колко дълго още ще издържа.

— Ако това може да те накара да се почувстваш по-добре, Джоан, трябва да знаеш, че татко прекара чудесен ден днес. Няма да повярваш какво сме вършили с него. Започвам да си мисля, че наистина трябва да го разделим с майка по някакъв начин.

— Да-а, и как, кажи ми. Да я убием ли? Какво да направим, за да я задоволим? Не се шегувам; наистина съм на края на силите си. Трябваше да бъдеш с нея днес, да я чуеш само какво говори, какво върши. Мислиш, че се е настроила срещу Марио, а трябваше да я чуеш какво говори за теб и татко. За нея вие двамата сте пиратът Черната брада и неговият пръв помощник.

Понякога почти ми идваше до смях, когато не ми се искаше да й отвърна с ритник. И поне да го каже веднъж, а тя го повтаря отново и отново, като че ли репетира ролята си.

— Намерих татко изтегнат върху възглавници, заобиколен от орляк хубави момичета, да пуши марихуана във Венеция днес следобед. Освен това му определих среща с красиво черно момиче за утре сутринта.

— Престани, Джони! Престани с тези глупости. Тя се тревожи заради тези твои приказки.

Кикоти се. Да оставя ли нещата така? Наистина й казах. Мога винаги да твърдя, че съм й казал. Но не мога да спра дотук.

— Не се шегувам, Джоан. Рисувах на плажа, той изчезна и го намерих там, където ти казах. Смята, че всички стари хора трябва да пушат марихуана и че това е твърде хубаво нещо да се хаби по деца. Черното момиче е онова, което идва при него в болницата и му даде африканските теменужки; утре отиваме да разгледаме нейната оранжерия.

— Измисляш си, Джак. Не, не си измисляш; дори и смахнат като тебе не може да измисли такова нещо. Майка е права; човек не може да има никакво доверие на вас двамата.

После избухва в смях и смехът й по телефона звучи, като че ли всеки момент ще се превърне в плач. Не бях разбрал колко е близо до истерия.

— Всичко е наред, Джоан. Той няма да ни издаде. Лъга я така умело тази вечер по телефона. Каза й, че сме вечеряли пица и салата, когато ядохме само хот-дог и пихме бира, докато гледахме мача. Той става все по-добър в това отношение; скоро ще може да се присъедини към отряда на Питър Пан заедно с нас; може да бъде Тинкър Бел.

— Но казвам ти, Джак, ако тя продължава да тича след мен и да поправя всичко, което върша, като не спира да мърмори на тема мръсотия и позор, много е вероятно да я убия.

— Добре, Джоан, направи го. Обещавам да платя гаранцията, да наема най-добрия адвокат и да потвърдя всяко алиби.

Смеем се няколко минути на тази идея, после тя прекъсва.

* * *

Сутринта след закуска посещаваме Алиша. И двамата се опитваме да се държим така, като че ли това е най-естественото нещо в света; просто ще се видим с една дама във връзка с някакви растения.

Домът й се намира зад къща-близнак; влизаме през вратата и вървим по тясна алея, която преминава в добре поддържана градина пред ниска, бяла, дървена постройка. Боята е напукана и се лющи и под нея се показва естествено дърво. Изкачваме двете стъпала на разнебитена веранда и чукаме на вратата. Не се поглеждаме. И двамата се чувстваме като петнайсетгодишни момчета, които отиват да вземат момичета от къщи, за да ги заведат на кино. Обаче става въпрос само за едно момиче, и то е с едно зелено око, а другото е златистокафяво и не е на петнайсет години.

Прозорците са с красиви пердета и сандъчета, пълни с цветя. Оглеждам се, но не виждам никаква оранжерия. Има обаче хранилка за птици. Конопарчета, косове, гълъби, скорци и врабчета летят наоколо, кълват семената в нея или разпръснатите по земята.

Вратата се отваря и тя застава на прага. Облечена е в дънки и блуза с гол гръб.

— Страхувах се, че няма да дойдете. Влизайте.

Поглежда татко. Стаята е малка, но красива: светла, чиста и уютна.

— Господин Тремънт. О, Боже! И изглеждате прекрасно — така се радвам, че сте тук!

Докато говори, тя върви към татко, хваща го първо за ръцете със силните си тесни длани. Той й се усмихва. После импулсивно обгръща брадясалите му бузи с двете си ръце и го целува силно по устата. Баща ми дори няма време да издаде напред устни за целувка. Това е истинска целувка, не толкова истинска, колкото целувката ни онази нощ, но много близо до нея. Той стои, зашеметен, все още се усмихва; клати глава и се обляга с две ръце върху бастуна.

— Добре направих, че си взех бастуна — иначе щях да падна, Алиша; ти направо вземаш дъха на стареца.

— Хайде, хайде, господин Тремънт, не сте толкова стар; вие сте мъж, на когото една жена може да има доверие, нали, Джак?

Кимам. Татко ме поглежда, после се обръща към нея.

— В такъв случай ти можеш да започнеш да ме наричаш Джак, а него — Джони. Така го наричам аз. За майка му той е Джаки, но мисля, че това хич не му харесва. Като се замисли човек, той сигурно не харесва и Джони; опитай Джон.

Алиша слага ръце на кръста си, оглежда го изпитателно със свити устни.

— О’кей, тогава ти си Джак.

Посочва татко.

— А ти си Джак Младши. О’кей?

— О’кей.

Хваща ни за ръце и ни тегли към себе си. Тази блуза й е малко широка и когато тя прави това, се виждат твърдите й гърди.

— Хайде, ще ви покажа моите растения.

Вървим през къщата, кухнята и през задната врата влизаме направо в нещо като джунгла. По размери и почти като татковата, но е някак по-буйна и влажна, по-тропична; има повече цветя и силни, упойващи миризми.

Двамата с татко сме поразени и очаровани. Алиша пуска ръцете ни, пристъпва напред и се обръща да ни погледне отново с ръце на кръста. Слънчевата светлина се просмуква между папратите и листата и я покрива с различни фантастични фигури от светлина и сянка. Мисля си за Гоген и за Реноар, за онези прекрасни градини на Моне и разбирам към какво са се стремели.

— Направих я сама. Това тук беше само полусъборена задна веранда. Прозорците са от къща на Двайсет и трета улица, която събориха. За трийсет и пет прозореца платих само двайсет и пет долара, но трябваше да ги довлека дотук сама. В такива моменти една жена може да пожелае да има мъж в къщата.

Все още сме зашеметени. Беше посипала пода със счукана кристална бяла скала. Полиците за цветя бяха подредени в редици. В сравнение с това място татковото изглеждаше почти занемарено. От дървени приспособления за цветя наоколо висяха различни видове орхидеи. Имаше много екзотични цветя с всякакви цветове — от почти черно до огненочервено, блестящо жълто, различни нюанси на наситено синьо. Цветчетата бяха на точки или на райета; листчетата им бяха дълги, гладки или извити и накъдрени.

— Е, как ви се струва?

Все още стоеше там. Татко пристъпи бавно и внимателно, като че ли се страхуваше, че може да падне. Тя протегна ръце и го прегърна; той я обгърна с ръце. И двамата мълчат. Смутен съм; може би трябва да изчезвам. Баща ми я целува по устните.

— Алиша, това е най-красивото място, което някога съм виждал. По-красиво е дори от Хаваите. Сега знам защо имаш това зелено око.

— А ти, Джак Младши, парижки художнико, какво мислиш?

— То е толкова красиво, колкото си и ти, Алиша. Това е твоят свят. Сигурно ти е трудно да го напускаш всеки ден.

— Наричам го „Рай“; и няма значение колко лоши могат да бъдат нещата отвън; знам, че винаги мога да дойда тук и да бъда щастлива сред цветята си.

— Знаеш ли, Алиша, в моето място в Кейп Мей и аз построих оранжерия от стари прозорци, но в нея има само разсад за ранни домати.

— Не знаех, че си живял в Кейп Мей, Джак.

О, Боже! Духът изскочи от бутилката. Тази оранжерия трябва съвсем да го е сбъркала. Отварям уста, за да оправя нещата, колкото мога, но татко клати глава и се подсмива.

— Никога не съм бил там, Алиша; но на мене ми харесва да си представя, че живея там; обичам да си измислям разни истории за себе си; места като това тук много помагат за такива неща. Може и да съм малко луд, не знам.

— В такъв случай и аз съм луда. Идвам тук и понякога си представям, че съм африканска кралица, която говори с цветята си; а понякога си въобразявам, че съм растение. Поемам слънчевите лъчи, пия влагата и чувствам как прониквам в земята. Цъфтя и разтварям венчелистче.

Господи, тези двамата са като брат и сестра! Алиша се вглежда в очите на татко и те се пренасят в някакъв друг, достъпен само за тях свят.

— Ще ми покажеш ли какво имаш тук, Алиша? Виждам някои растения за пръв път. А ако ми дадеш клончета, ще ти бъда много благодарен.

И те потъват в техния свят. Джак Младши е отново невидимият човек. Вървя след тях, слушам ги да говорят за присаждане, оформяне на листата и за коренища. Не ми е интересно, така че се връщам назад и сядам във всекидневната. Няма да им липсвам. Намирам куп списания и привършвам третото, когато те най-сетне излизат от оранжерията.

Татко носи мокро чувалче от зебло, напълнено с корени, стебла, листа и предполагам — семена, грудки и спори. Все още си говорят и се смеят.

— Джак Младши, съжаляваме, че те оставихме сам толкова време, но трябва да знаеш, че едва сме започнали. Баща ти е първият човек, с когото разговарям истински. Никой досега не се е интересувал от нещата, които имат значение за мен.

Татко стои със своето мокро чувалче от зебло, поглежда ме хитро, едновременно плах и сияещ от удоволствие.

— Алиша знае много неща, Джон. Растенията оживяват, когато тя заговори за тях: почти ги виждам да се движат, чувам ги как слушат.

— Джак Младши, сигурен ли си, че Джак е обикновен бял човек? Погледни тази кожа, погледни тези устни.

Татко се кикоти, премества чувалчето в другата си ръка.

— Ще ти кажа, Алиша, от петдесет години жена ми твърди, че в мен тече негърска кръв; освен това тя е сигурна, че съм луд, така че може и да си права.

Господи, по-добре да го изкарам оттук, преди да започне да удря с пръсти по африкански тъпани!

На вратата тя ни разцелува и двамата. Алиша шепне на ухото ми:

— Прав беше онази нощ, когато каза, че баща ти е човек, който лесно може да бъде обичан. Спомням си и втората част. Защо не ми дойдеш на гости; може би ще можеш да ме нарисуваш в моя „Рай“? Ще ти бъда добър модел.

Вземаме си довиждане. Вървя с омекнали колене по алеята и карам до къщи не съвсем по правилата — във всеки случай не и по магистралата. Татко е развълнуван от съдържанието на мокрото си чувалче и непрекъснато говори за своите корени, семена и спори.

На другия ден двамата с татко подреждаме работилничката му. Докато се трудим, той изявява желание да остави инструментите си на мен, когато умре.

— Но не припадай, Джони. Възнамерявам да работя още дълго време с тези инструменти; нищо голямо, само някои поправчици тук-там и играчки за новия си внук или внучка.

Телефонът звъни: едва го чувам оттук. Не знам колко дълго е звънял. Втурвам се през затревената площ през страничната врата и влизам в задната спалня. Вдигам слушалката, сядам на леглото и се опитвам да си поема дъх.

Чакам да чуя кой е. Предполагам, че е майка, но слушалката е няма, чува се само подсмърчане и дишане. Вероятно не е шега от някакъв непознат тип; сигурен съм, че е мама. Лежа по гръб и чакам. Мълчанието се нарушава от глас, слаб и задушен от ридания.

— Не мога да издържам вече, Джони. Предавам се; свършена съм.

Джоан! Сядам. Тя избухва в ридания.

— Какво има, Джоан? Какво става?

Тихото ридание и дълбокото дишане продължават, като че ли тя се опитва да си поеме дъх.

— Хайде, Джоан. Кажи ми какво става. Не може да бъде чак толкова лошо.

— Тя е изцяло твоя, Джони, и аз не се шегувам. Казах й, че никога повече няма да говоря с нея, и говоря сериозно! Никой не може дори да я харесва, да не говорим за обич. Казах й и това.

— Ако искаш, веднага ще дойда да я взема. За половин час ще бъда у вас.

— Не, тя може да остане. Ще й готвя, ще чистя, ще правя всичко необходимо, за да дам на татко малко шанс. Ще изпълня моята част, Джак, но ще нося запушалки в ушите. Не желая да слушам по цели дни да говори срещу всичко и всеки, когото обичам. Докато съм жива, няма да й кажа думичка. Говоря сериозно!

Това второ „говоря сериозно“ е единственото нещо, върху което мога да гадая. От дете винаги казва „говоря сериозно“ точно преди да се предаде. Дори собствените й деца знаят това.

— Виж какво, Джоан, ти обърка текста. Това са моите реплики. Ти си спокойната и разумната. Проваляш цялата пиеса. Ако не внимаваш, ще ни отнемат най-гледаното време за телевизионно предаване.

Изчаквам. Отново започва отчаяно да плаче. Когато говори, в риданията й се прокрадва кикот.

— Джак, няма да повярваш какво направи. Самата аз все още не мога да повярвам.

— Слушай, Джоан, не ме подлагай на изпит. Вярвам, че е способна да направи всичко: да отлъчи папата от църквата, да застреля президента, да угаси слънцето, да си отреже пръстите на краката, за да може да носи по-малък номер обувки. Ще повярвам на всичко. Хайде, кажи ми, какво е направила!

— Едва мога да говоря за това, Джак; толкова е тъжно и ме вбесява. Работех в градината, събирах листата и оправях затревената площ, защото майка непрекъснато мърмори колко разхвърляно е. Твърди, че не се грижим за дома си. Приемам, че сме мърлячи, но за да й угодя — а трябваше да знам вече, че това е невъзможно — работя в градината. Връщам се вкъщи и не я намирам. Накрая я откривам в спалнята ни. Прелиства нашите семейни албуми. Подът е покрит с накъсани снимки. Навеждам се да ги събера; повече от трийсет снимки са накъсани на парченца, Джак, на парченца! Честна дума, помислих си, че окончателно е превъртяла! Казва ми, че преглежда тези стари албуми и къса някои от снимките, които имаме с нея. „Този Марио винаги успява да ме хване в най-грозни пози. Искам да си спомняте за мен такава, каквато наистина съм, не като за някаква маймуна с кривогледи очи, отворена уста и изплезен език.“ Демонстрира всичко това: пъха пръсти в устата си, дърпа ушите си, събира очите, неща, които прави, когато иска да изглежда смешна. Джак, можех да я убия в този момент! Събрах парчетата от снимките ни. На тях тя е с децата като бебета или с теб, или с татко, или с мен. Накъсва ги само защото не изглежда като Елизабет Тейлър. Грабвам албума от ръцете й и й казвам всичко, което мисля за нея. Когато си помисля за нещата, които й наговорих, никога няма да мога да говоря с нея отново, дори и да искам. Ако има нещо да ми казва, може да изпраща съобщения по теб. Точно сега, всеки път, когато се приближи до мен, си запушвам ушите и я оставям сама.

— Помисли, приятел. Това означава, че трябва да слушам два пъти по толкова. Предлагам веднага да дойда и да я върна тук; това ще намали телефонните обаждания, може би ще спаси някого от нас от приют за бедни, а други — от лудницата.

Отново заплаква.

— Чувствам се ужасно, Джак. Възможно ли е някой да говори на седемдесетгодишна жена така, както аз на собствената ми майка? Сигурно полудявам.

— Скъпа моя, всички ние сме луди. Някой се опитва да ни втълпи това от години. Мисля си, че точно на тази седемдесетгодишна жена трябва да се говори по всички възможни начини, за които човек се сети; вероятно това е първото разумно нещо, станало с нея от години. Всъщност какво прави сега — варосва тавана или може би съблича дрехите си и ги стерилизира във фурната ти?

— Заключила се е в стаята си. Мислиш ли, че може да се нарани, Джак? Започвам да се безпокоя.

— „Никой не го е грижа дали съм жива или мъртва!“ Точен ли съм? Това е била последната й реплика, нали? Отстъпваш ли сега? Колкото до мен, мисля, че няма да се терзая от това.

— Е, аз не мога; отивам до стаята й, чукам на вратата и се извинявам. Няколко накъсани снимки не са чак толкова важни; точно сега тя има най-голяма нужда от нас. Толкова съжалявам за някои от нещата, които й казах; ужасна бях.

— Това е индианската ти кръв, която кипва от време на време, Джоан; вътре в себе си ти си чиста дивачка. Да оставим шегите настрана, мисля, че не трябва да се предаваш. Аз съм с тебе, каквото и да направиш. Иска ми се само и аз да имам куража да й кажа някои неща. Ако го направя, вероятно ще захвърля апарата си за кръвно, ще престана да вземам лекарства, ще се откажа от йогистките упражнения; може би дори ще престана да нося очила. Кой знае? Пак повтарям: не прави нищо против волята си.

— Не, вече съм добре. Няма защо да идваш. Ще се оправя. Ще отида да говоря с нея или поне ще опитам.

— Сигурна ли си, че искаш това?

— Не съм сигурна в нищо, Джони, с изключение на едно-единствено нещо, а то е, че понякога мога да бъда истинска кучка. Надявам се, че ще запомня това. Надявам се също, че ще умра и ще изгния, преди да се превърна в такова бреме за всички.

От това, че тя казва „кучка“, разбирам какво ужасно преживяване е било за нея случилото се.

Джоан успява да се овладее някак си и ние държим майка там още три дни. Отказва да се върне при „хипи“ психиатъра и когато той звъни, му тряска телефона.

Не можем да я държим дълго далеч от къщи. Сега твърди, че ако продължава да стои там, където не е желана и обичана, това ще я убие; предпочита да умре в собствения си дом. Заяви, че си е изплакала сълзите и сега очите й се изсушават. Джоан я заведе на очен лекар, защото мама се кълне, че ще ослепее. Той й дал капки и уверил сестра ми, че й няма нищо, но капките няма да й навредят. Сега тя постоянно прекъсва монолозите си, за да капне капки в очите си.

Прибирам я на следващия ден. Раните на татко от залежаването му са заздравели и сега той спи в задната спалня на мама. Тя казва, че след като и без това не я оставя на мира, няма причина да не спят заедно. Мисля си, че бедният човек заслужава малко утеха.

Опитвам се да им създам чувството, че са отново самостоятелни. Спя в спалнята откъм градината. Трябва да намеря начин да се измъкна и да си замина.

* * *

През следващата седмица мама определено се държи добре, поне пред мен. Татко с удоволствие се опитва да възстанови формата си. Сутрин започва да прави упражнения заедно с нея. Дори и след двата си сърдечни удара тя беше продължила с нейните „седни-стани“, ходене напред-назад и другите упражнения, които упорито прави през последните четирийсет години.

Дразни се, че татко започва да прави тези упражнения с неговия костюм за тичане за здраве и от опита му да имитира всяко нейно движение. Едва свършва с две сядания-ставания и започва с „лицевите си опори за възрастен човек“. Приема неспособността си да ги изпълнява добре като най-смешното нещо на света.

Докато прави упражненията си, аз приготвям закуската. Татко настоява да се присъединя към тях, но се боя, че това ще бъде твърде много. От девет до девет и половина всекидневната изглежда като гимнастически салон за възрастни хора. Мама отказва да бяга за здраве. Сега татко обикаля не само вътрешния двор, но и в задната градина. Тя заявява, че ще го напусне, ако започне да тича по улицата.

На седмия ден от връщането си вкъщи мама ме тегли в задната стая. Започва да плаче и ми заявява, че не може да продължава така повече.

— Опитах всичко, Джаки. Не искам да създавам неприятности, но знам, че ще получа още един удар, ако нещата продължават така.

Страхува се да остане сама с татко. Тревожи се от щурите му песни, от цветята му, от упражненията му, от бягането му за здраве, от опитите му да готви, от миниатюрното игрище за голф, от слънчевия часовник и дори от новата хранилка за птици.

— А сега виждаш, че започна да танцува във всекидневната на музиката от радиото. Той не е добре с главата, Джаки!

Трябва да призная, че когато танцува, облечен в един от странните си костюми и с тази брада, татко изглежда като сатир, слязъл направо от картина на Рубенс. Всеки път мама изпада в паника. Притиска ръце към устата си и гледа с уплашени очи. Той си въобразява, че тя е възхитена от изпълнението му. Напомня ми някои от онези хора, които танцуват, когато са пияни. Така е: татко е пиян, пиян от живота.

Майка настоява, че това е доказателство, още едно доказателство, за неговата ненормалност.

— Нито един човек на тази възраст не танцува сам; това не е естествено.

Премълчавам, въпреки че много ми се иска да й напомня колко се възхищава от стария Лорънс Уелк, когато той прави съвсем същото. Изслушвам я.

— Какво можем да направим, мамо? Искаш ли да живеете в отделни къщи? Вероятно ще можем да дадем под наем тази и с парите да наемем два малки апартамента. Не знам какво друго мога да предложа. Татко си е съвсем нормален; той просто се наслаждава на живота. Най-добрият специалист в тази област се занимава с него. Татко само се опитва да вземе максималното от малкото време, което му остава.

Трябваше да спра дотук.

— Честна дума, мамо, понякога си мисля, че като вдигаш такъв голям шум за нищо, ти се държиш налудничаво.

Това я кара да подскочи.

— Как, аз луда? Ти си с брада, живееш в Европа и държиш внуците ми далеч от мен. Знам, че обичаш баща си повече от мен и не те обвинявам; аз никога не съм била създадена да бъда майка, винаги съм правила грешки, колкото и да съм се старала да върша нещата, както трябва.

Плаче. Не ми позволява да се приближа до нея, непрекъснато ме отблъсква.

— Дори внуците ми ме мразят. Никога не ми се обаждат по телефона, нито идват да видят как съм. И аз знам защо. Ти и Джоан говорите против мен, вие тровите мозъците им!

Дори и тя разбира, че е прекалила с последното. Изчаквам, докато съм сигурен, че е свършила.

— Мамо, защо не останем двамата, а татко да отиде при Джоан? По този начин тя ще може да го наблюдава. Може и да си права; тези психиатри не могат да знаят всичко, а вие сте живели дълго време заедно. По този начин сърцето ти ще може да си почине. Няма да имаш неприятности и с Марио. Обещавам да не ти преча. Ще бъда само твоят главен готвач и мияч на бутилки.

Гледа ме втренчено, опитва се да разбере дали говоря сериозно. Не плаче.

— Мисля, че ще бъде по-добре да отида в хотел.

— И това е добра идея, мамо. Ти върви в хотел, а татко ще остане тук с мен.

Очаквала е да се разтревожа от предложението й.

— Не, Джаки, това ще струва цяло състояние. Там, където аз бих искала да отида, ще струва поне четирийсет долара на ден.

— Но, мамо, този е начинът, по който трябва да изхарчиш парите си. За това са парите: да правиш с тях каквото искаш. Ти няма да живееш вечно и имаш право да се поразвлечеш. Намери си удобна стая с изглед към океана. Можеш да си осигуриш и обслужване по стаите и напълно да се разтовариш и да отдъхнеш.

— О, не, нямам намерение да пилея по този начин малкото пари, които сме събрали! Човек никога не знае кога ще има нужда от тях, Джаки. Сигурна съм, че никой никога няма да се погрижи за мен. Никой не ме обича и никой не го е грижа, дали съм жива или мъртва, така че е по-добре да имам малко пари, за да се погрижа сама за себе си.

Това малко повторение на старата реч прави истинско чудо: тя се успокоява. Говорим си още малко; аз съм в напрежение и внимавам с познатите капани.

Накрая мама се съгласява татко да живее с Джоан, а тя да остане вкъщи. Каним се да отидем да правим слънчеви бани във вътрешния двор и се преструваме, че сме на презокеанско пътешествие. Тя се държи така, като че ли ми прави огромна услуга — услуга, наистина! Вероятно до края на първата седмица ще имам нужда от префронтална лоботомия и тройна усмирителна риза. Една-две седмици с мама в това състояние може да бъде точно онова, което не ми достига, за да прекрача границата на нормалното. Ние, художниците, по принцип сме известни като лабилни хора.

Отивам да позвъня на Джоан от телефонна кабина на ъгъла. Казвам й, че мама е съгласна татко да живее с нея.

— Сигурен ли си?

Предавам накратко разговора ни. Джоан иска да знае мнението на татко. Едва сега осъзнавам, че дори не съм го попитал. Знам, че той ще се радва на възможността да бъде с Джоан, Мерилен и Джон; да разговаря с Марио. Джоан все още не е убедена.

— Сигурен ли си в това?

— Мисля, че да, Джоан. Не мога да кажа, че е щастлива — нея нищо не може да я ощастливи. Тя няма да бъде щастлива и в най-луксозния хотел, дори и да не плаща нищо.

Последва дълга пауза.

— Джак, само след три-четири дни ще полудееш. Ще дойда да те видя и ще те намеря обесен на лимоновото дърво отзад. Може би мама е права, ти си луд.

— Виж какво, обещай ми нещо; обещай ми, че ще ме смъкнеш от въжето.

Джоан понижава глас:

— Слушай внимателно. Върви в стаята си, приготви си багажа, измъкни се през оградата и хвани самолета за Париж и накарай Врон да прати телеграма, че си загинал при самолетна катастрофа. Аз ще си взема пощенска кутия тук и ти можеш да ми пишеш от време на време под чуждо име. Обещавам, че няма да кажа на никого, дори и на Марио. Сбогом!

Прекъсва. Отново избирам номера й.

— Ало?

— Виж какво, Джоан.

— Кой говори, моля?

— Аз съм. Престани, Джоан. Аз съм големият брат Джак, Джони, Джаки, Джон Тремънт.

— Съжалявам, сбъркали сте номера; брат ми умря при самолетна катастрофа преди пет минути.

Отново прекъсва разговора.

Нямам монети от по двайсет и пет цента. Отивам до магазина, купувам бира за алибито си и се обаждам отново.

— По дяволите, Джоан, не прекъсвай отново; разхищавам семейното богатство в монети по двайсет и пет цента!

— Добре, Джони. Но да не си казал, че не съм ти дала възможност да се измъкнеш. Докато те смъквам от онова лимоново дърво, не ми хвърляй злобен поглед или нещо друго.

— Добре, смахнато човече, обещавам.

— И така, татко ще се приземи тук, а ти ще живееш с мама. О, мили Боже!

Решено е.

Джоан и Марио ще дойдат да го вземат. Аз ще обясня нещата на татко. Всичко ми изглежда много разумно.

Прибирам се вкъщи, отивам в спалнята към градината и се изтягам за няколко минути на леглото; отново обмислям всичко, търся слаби места. После отивам при мама и й казвам, че ще се обадя на Джоан и ще организирам нещата с нея. Трябваше да разбера от отговора й, че от това нищо няма да излезе.

— Разбира се, тя веднага ще се съгласи; още от дете се опитва да ми открадне баща ти.

Преструвам се, че не го е казала; нервна е, възбудена е. Влизам във всекидневната и говоря с татко. Мама върви по петите ми. Той е готов да направи всичко, което искаме.

Обаждам се на Джоан и повтаряме в основни линии разговора си. Двамата с нея се превръщаме в чудесни конспиратори.

Отивам в спалнята и изтеглям куфар от гардероба на татко; мама отново върви по петите ми. Господи, щом сложа дреха в него, тя я изважда! Накрая се предавам. Само да успеем да отведем татко далече от тази лудница. Тя слага разни неща в куфара; говори колко е по-горещо във Вали през деня и по-студено през нощта. Татко ще има нужда от тънки чорапи през деня и топла пижама през нощта. Настоява да дадем електрическото одеяло. Казвам й, че Джоан има, но тя не ми обръща внимание. Измъква и някакви вълнени одеяла от кедровата ракла. Докато свърши с багажа, човек може да си помисли, че татко ще изкачва Еверест без шерпи.

Отново обяснявам нещата на татко. Той проявява такова спокойствие, че не съм убеден дали разбира какво става. Иска само да бъде сигурен, че мама е съгласна с този план. Казвам му, че тя му е приготвила багажа. Той се усмихва и казва, че ще се радва да поиграе с Джон и Мерилен.

Сядаме и гледаме някакво глупаво предаване по телевизията. Мама не излиза от спалнята.

Когато човек живее със сърдечноболен, винаги се безпокои. Ставам и уж случайно отивам в спалнята.

Майка е на колене пред леглото. Куфарът е все още отворен, прелива от дрехи. Други дрехи и одеяла са проснати на леглото.

— Какво има, мамо; добре ли си?

Поглежда ме като някакъв непознат натрапник.

— Моля се на Бога, единственият приятел, който ми е останал, единственият, който мисли за мен.

Набожно обляга лице на края на леглото си и шепне нещо в покривката.

— А сега дори и съпругът ми след повече от петдесет години ме напуска.

Боже мой, честна дума, изкушението да я ритна в набожно издадения й задник е почти непреодолимо.

— Мамо, знаеш, че това не е истина. Така ти мислиш. Ти си тази, която не може да живее с татко и има нужда от почивка. Не забравяй това. Всички ние се опитваме да направим така, че да се чувстваш добре и щастлива. Той не те напуска; отива при Джоан за малко, за да можеш да си починеш.

Но тя не слуша. Може би приема съобщения директно от Бога, не знам, важното е, че не ме чува.

— Той не ме обича, никой от вас не ме обича. Той гори от нетърпение да си тръгне оттук. Ти беше свидетел. Веднага се съгласи; единственото, което иска, е да се махне от мен, където и да е.

— Това са глупости, мамо, и ти много добре знаеш това. Татко ще направи всичко, което кажеш. Той иска ти да бъдеш добре. Двамата с теб можем да си починем тук.

— Това е, което ти казваш. Ще бъде добре за него, но няма да бъде добре за мен. Аз ще бъда тук сама, а той ще бъде там със семейството на Джоан, ще се смее и ще си живее живота. Ще ме забрави след седмица. Ще видиш!

— Хайде, мамо, това е смешно. Аз ще бъда тук с тебе и ние ще си прекараме чудесно.

Помагам й да се изправи и тя сяда на края на леглото. Опитвам се да поставя някои от нещата в куфара. Ще имам нужда поне от три куфара, за да събера всички боклуци.

— Остави това, Джаки. Можеш да занесеш всичко там по-късно; той никога няма да се върне тук. Можеш да отнесеш всичките му неща там по-късно, някой друг път.

Това е моят шанс; затварям куфара, преди отново да промени решението си. Занасям го в предната стая и чакам Джоан. Сега мама няма да излезе от спалнята; бясна е на татко.

Той разбира какво става и отива при нея. Чувам я как плаче и прави сцена. След няколко минути татко се връща и застава на прага до телевизора.

— Оставам тук, Джони. Ти грешиш. Майка ти не иска да отивам. Обади се на Джоан и й кажи.

Добре, готов съм да върна дрехите му в гардероба и да се обадя на Джоан. Татко сяда на люлеещия се стол и се вторачва в телевизора; не мисля, че вижда много от това, което дават. Може дори отново да е в Кейп Мей.

Занасям куфара обратно в спалнята. Започвам да се чувствам като глупака във филм на братя Маркс. Срещам мама, тръгнала към всекидневната. Тя ми дава знак да се върна обратно. Главата й е изправена, в очите й има пламък и сълзи. Спирам и отстъпвам назад, тя върви пред мене.

— Да не си посмял да занесеш тези неща в моята спалня; той няма да стои в тази къща една минута повече, отколкото е нужно. Ако не желае да живее с мен, не е нужно да остава тук. И ако иска да се раздели с мен само защото съм болна и имам слабо сърце, нека да е така.

Отстъпвам пред нея с куфара в ръка и се връщам във всекидневната. Татко е пребледнял; като зашеметен е. Мама беснее.

— Спри се, мамо! Какво говориш? Какво, в името на Бога, се опитваш да ни кажеш?

Сега тя започва да плаче на глас, скрила лице в ръцете си. Седи на прага, облегната на вратата. Гледам я, не знам какво да кажа. После тя се обръща, бавно отива в спалнята и тръшва вратата след себе си. Пускам куфара на пода и сядам до татко. Обхванат съм от противоречиви чувства. Нещо дълбоко в мен започва да възприема всичко това като комедия. Може да е истерия, а може би наистина съм коравосърдечен негодник.

— Татко, вероятно тя наистина предпочита да отидеш при Джоан. Хайде, отпусни се, всичко ще се оправи, знаеш каква е мама.

Татко гледа втренчено; в очите му има сълзи. Повдига внимателно очилата си и мълчаливо избърсва очи.

За да се намирам на работа, да върша нещо, превключвам каналите, докато попадам на уестърн с Джон Уейн. Ако нещо изобщо може да ни успокои в този момент, то Джон Уейн с неговия мъжествен, напевен глас би трябвало да успее.

Седим пред телевизора и се преструваме, че гледаме; и двамата всъщност не сме тук. Вероятно това е едно от преимуществата на телевизията.

Петнайсетина минути по-късно колата на Джоан и Марио спира пред къщи.

Казвам им какво стана след последния ни разговор. Тя придърпва един стол и сяда близо до татко.

— Ти какво искаш, татко? Какво да направим, за да помогнем най-много?

Той започва да клати глава, опитва се да каже нещо, но не може. После навежда глава и се разплаква. Ръцете му лежат неподвижно на скута му. Джоан ме поглежда, навежда се към него и го прегръща. Притегля го по-близо до себе си и столът се залюлява напред. Той притиска чело към рамото й.

Тримата седим така, докато татко плаче. Марио стои пред затворената врата със скръстени ръце. След известно време баща ми се поуспокоява и може да говори. Казва, че единственото, което иска, е мама да е щастлива. Той ще направи всичко. Ужасно се безпокои, че тя се е затворила в спалнята, а той се страхува да отиде там. Напълно е вцепенен от беса й. Уплашено поглежда Джоан, мен, Марио, вратата на спалнята. Не знам колко дълго може да издържи на такъв стрес. Все още не е достатъчно силен. Самият аз не съм на себе си.

Джоан отива да говори с мама. Още не е отворила вратата, когато тя изскача с крясъци отвътре.

— Махайте го оттук, по дяволите! Не искам да го виждам! Той не ме обича, той винаги е обичал вас, децата, повече от мен. Махайте го оттук! Женени сме повече от петдесет години и сега когато съм болна, той иска да ме напусне.

Татко се изправя.

— Но, Бес, искам да кажа Бет, това не е вярно! Не искам да отивам никъде. Ще остана. Ще стоя тук с теб.

— Махай се оттук! Повръща ми се само като те гледам. Ти ме вбесяваш; от каква полза можеш да бъдеш за мен или за някого другиго.

Исусе, ако си тръгне оттук, е виновен, ако остане — пак е виновен! Мама няма равна на себе си по създаване на такива объркани ситуации. Тя все още ме държи с двойни възли, дълбоко врязани в душата ми, като тел, стегната около дърво, когато е било още малко. Те ми внушават чувство на вечна вина. Трудно е да се чувстваш виновен за нещо, което наистина си извършил, когато носиш вини като тези.

Споглеждаме се с Джоан. Какво да правим? Отново сме в плен на старата черна магия. Марио отива и се навежда над татко.

— Хайде, татко; да се качим в колата.

Обръща се към мен.

— Джак, вземи този куфар. Джоан, опитай се да поговориш с мама.

Сестра ми тръгва към мама.

— Успокой се, мамо. Правиш трагедии от нищо. Твоя беше идеята татко да ни погостува, за да останеш на спокойствие и да си починеш. Той ще се върне веднага щом и двамата се почувствате по-добре.

Но мама чува единствено себе си.

— Ти също! Мислех, че поне дъщеря ми ме обича. Сега ми крадеш съпруга! Знам какво си намислила; ще го отведеш в къщата си и ще му говориш, докато той изобщо се откаже да се върне тук.

До този момент Марио е успял да изведе татко през вратата на верандата. При последните думи той се опитва да се върне обратно. Тя се откъсва от Джоан и препречва пътя му.

— Да не си посмял да влезеш тук, Джон Тремънт! Когато излезеш през тази врата, ти излизаш от живота ми. Не те искам в тази къща!

Размахва заканително пръст. Татко се оглежда безпомощно.

После поглежда в очите мама. Стои така и дълго я гледа втренчено — поне така изглежда, но сигурно не повече от десетина секунди. Поклаща глава, обръща се и прекрачва прага. Марио му помага да пресече малката веранда и да слезе по трите стъпала.

Пресичат затревената площ, когато мама се втурва през вратата и надолу по стъпалата, следвана от Джоан. Сграбчва татко за ръката и започва да го тегли към къщи. Той не се съпротивлява, нито на нея, нито на Марио, който го държи от другата страна, по-точно крепи го. Татко като че ли е престанал да обръща внимание на това, което става около него. Мама пищи:

— Не ме оставяй, Джак! Исусе, Мария и Йосиф, помогнете ми; собствените ми деца отвличат съпруга ми! Някой да извика полиция! Божия майко, помогни ми! Отнемат ми съпруга!

Господи! Страхувам се, че някой от съседите ни наистина ще извика полиция. Но това е Калифорния; всички вероятно гледат през прозорците и се наслаждават на нашата малка драма; по-добра е от програмата на девети канал.

— Не им разрешавайте да ми го отнемат! Той е моят съпруг! Обичам го! Искам го тук, при мен!

Пада на колене в тревата. Татко я гледа втренчено без да каже нищо. Хващам другата му ръка.

— Хайде, татко, всичко е наред. Мама е превъзбудена; знаеш каква е.

Двамата с Марио му помагаме да се настани в колата. Осигурили са му легло. Отивам при майка, хващам я за ръката, за да й помогна да стане. Удря ме силно с лакът в стомаха. Отстъпвам назад. Оказва се учудващо силна.

— Хайде, мамо. Какво ще си помислят съседите?

Това стига до нея. Разрешава ми да й помогна да стане, после рязко освобождава ръката си. Марио дава на заден ход, обръща и те поемат по улицата. Джоан гледа назад и маха с ръка.

— Виж какво, мамо; остави татко да отиде там само за днес, докато се успокоиш. Правим това, за да бъде добре на всички, ще видиш. Хайде да се отпуснем и прекараме спокойна нощ без татко, а ако искаш, утре ще отида и ще го върна обратно.

Мама се откъсва рязко, бързо се качва по стъпалата и влиза вкъщи. Като я погледне човек как се движи, никога няма да повярва, че е прекарала инфаркт. Оставам на затревената площ, за да проверя дали не ни гледа някой, а също и да си поема дъх. Не виждам никого. Когато прекрачвам прага на всекидневната, виждам мама, седнала на стола си.

— Махай се и ти! Ако не си събереш нещата и не се махнеш оттук за десет минути, ще извикам полиция. Това е частна собственост и аз не те искам тук.

Изкушението да приема буквално думите й е огромно, но вместо да се втурна да изпълня изискванията й, демонстративно сядам на татковия стол. Опъвам ръце и крака, за да си създам илюзия за отпускане. Опитвам се да уточня дали в момента съм садист или мазохист, или и двете едновременно.

— Чудесно, мамо, задействай машинката и извикай ченгетата! Ще се постарая да обясня на някой полицай какъв точно е проблемът. Може би, докато го обяснявам, ще мога да си го изясня и на себе си. Хайде, грабвай телефона и викай полиция! Може би някой от тях ще може да ми обясни какво всъщност става в главата ти. Аз не мога да те разбера. Знаеш ли, ти трябва да отидеш утре при онзи психиатър. Имаш нужда от помощ!

Последва цяла минута тишина. Дори не я поглеждам. Не искам. Започва да реве.

— Сега ме наричаш луда. Ти крадеш съпруга ми, а аз съм лудата. Всички вие искате да ме видите мъртва. Ако бях умряла още при първия инфаркт, всички щяхме да бъдем по-щастливи. Ако не бе религията ми, бих посегнала на себе си!

Мисля за Делибро и въпроса му. Питам се, колко често е заплашвала по този начин, когато е искала да се наложи. Мама става и отива в задната стая. Твърде съм изтощен, за да се втурна след нея. Седя и се питам дали наистина ще се самоубие. Имали нещо в онази стая, с което да го извърши? Кой знае? Възможно е да има цианид, тротил, автомат „Стен“ — тя е толкова потайна, вечно крие нещо тук-там. После си мисля: „О, по дяволите! Тя е права; по-добре да е мъртва. Всички ние бихме се чувствали по-добре, особено татко. Ще си остана тук и ще се опитам да не мисля.“

Пускам телевизора на спортния канал и си вземам бира. Иска ми се да съм в костюма на татко за гледане на бейзболен мач и да държа в ръка бележника му за отбелязване на резултатите. Той знае много добре как да се разтоварва. За да бъда напълно честен, признавам, че след петнайсетина минути вече съм увлечен в играта. Добър мач е. Според мен това доказва, че човешките нерви имат граница, след която се включва самозащитният механизъм. Опитвам се да забравя за мама и нейните проблеми. След около час и половина, точно на единайсетия удар на топката, тя се появява на хоризонта. Отива първо до банята, после се изправя до мен.

— Не те е грижа, нали?

Поглеждам я, отпивам от бирата — третата ми бутилка.

— Разбира се, че ме е грижа, но ти не искаш да разговаряме. Смятам, че най-много ще си помогнеш, ако сама обмислиш всичко. Защо не погледаш телевизия и не се успокоиш.

Стои до мен, измерва ме с поглед отгоре надолу. Очаквам да се спусне върху мен със зъби и нокти, но тя бавно се отпуска на стола си.

— Мамо, какво ще кажеш за чаша бира или малко вино?

Тя занемява.

— Ти си пиян. Ти си точно като братята на баща ти. Вече започваш. Те се пропиха горе-долу на твоята възраст. Наблюдавам те внимателно. Един ден изпи три бутилки бира и две чаши вино; преброих ги. Това е, което пиеш вкъщи и за което знам; Господ знае с какво количество алкохол се наливаш по баровете. Всъщност ти вече си алкохолик.

Намествам се на стола си и се опитвам да се съсредоточа върху играта. Това е нещо ново. За пръв път някой ме нарича алкохолик и този някой е собствената ми майка. Ако тя ти е приятел, не ти трябват никакви врагове. Може би няма да бъда наречен така за последен път, но този е първият; нещо като отправна точка в живота ми.

— Е, мамо, не съм алкохолик, но тази е третата ми бира, ако решиш да ги броиш отсега нататък. Щом не искаш да пиеш, кажи; но те моля, без нравоучения.

Следва дълга пауза. Докато говорех, пропускам отбелязването на точка; пропускам дори повторението по телевизията.

— Ако ще ядеш храната ми и ще пиеш бирата ми, мога поне да пийна малко вино, преди да си ме докарал до просешка тояга с твоята лакомия.

Ето докъде стигаме с нея; отивам в кухнята и й наливам малко от онова долнокачествено, студено, сладко вино. Играя „Всички в семейството“ в къщата на майка си. С всеки изминат ден все повече заприличвам на Арчи Бънкър. В най-скоро време ще започна да наричам негрите „джигс“.

Питам от кухнята, дали иска сандвич със сирене. Няма отговор и решавам да направя и за двама ни. Ако тя откаже, ще изям и двата. Излизам от кухнята и ги сервирам. Нищо не казва, но отхапва от единия сандвич и отпива от виното си.

— Тази нощ ще спя сама в леглото си. Омъжена жена, преживяла какво ли не, сега съм принудена да спя сама.

Какво иска — аз да спя с нея? Обмислям отговора си; казвам си, че не е на себе си от безсилие и тревога.

— Но, мамо, ти се оплакваш, че татко ти досажда в леглото, че те буди и не можеш да си починеш. Ето ти възможност да се наспиш добре тази нощ.

Отговаря ми с красноречиво изсумтяване.

Цялата вечер протича по този начин. Гледаме известно време телевизия; тя си отваря устата само за да прави гадни забележки за всяко шоу и всички участници в него. Мълча си. Иска ми се да се прибера в спалнята си и да си почета нещо, но за нея това ще бъде жестока обида.

Преди да си легнем, мама се успокоява. Слава Богу, че непрекъснато се променя!

Усещам, че нещата ще се оправят; тя направи сцена, наложи се, сега може да се наслади на победата. Независимо от това решавам да спя в страничната спалня, в леглото със специалния матрак и кислородната бутилка. Все още съм малко разтревожен; тя съумява да изглежда толкова нещастна.

След новините в единайсет казвам, че си лягам. Никаква реакция. Отивам в стаята, събличам се, лягам в болничното легло и изтеглям страничните прегради. Експериментирам с кислородната маска и бутилката, за да разбера как се чувства човек, когато диша кислород. Вторачвам се известно време в Мария и Исус. Дишам през нос, поемам кислород и преповтарям мантрата си. Трябва да успокоя нервите си. Вероятно съм заспал, защото не си спомням да съм чул майка да се прибира в спалнята си. Спя, включен в кислородната бутилка, нося се безтегловно във въздуха, като при пътешествието на Жул Верн към Луната.

Събуждам се, поглеждам часовника си: два часа след полунощ. Чувам звука от телефона във всекидневната, докато мама набира някакъв номер.

Все още съм гроги; този кислород наистина действа. Махам маската и изключвам бутилката. На кого, по дяволите, звъни по това време? Може би телефонира на някого от братята си на Изток, може да е решила да живее с тях. Но, дявол да го вземе, на Източния бряг сега е едва пет часа сутринта.

Телефонът звъни повече от десет пъти, преди да отговори Джоан. Сигурен съм, че е изплашена до смърт.

— Джак, ти ли си? Всичко наред ли е?

В първия момент не отговаря; не е очаквала подобна реакция от Джоан. Готов съм да се намеся, но искам да чуя какво ще каже.

— Не, тук е само майка ти. Искам веднага да говоря с моя съпруг.

Пауза.

— Но, мамо, два часа през нощта е; татко спи. Не мога да го събудя. Едва заспа в състоянието, в което беше.

— Ти ме чу — искам да говоря с моя съпруг.

— Мамо, моля те! Защо не се обадиш през деня? За каквото и да се обаждаш, то едва ли е толкова важно, че да будим татко посред нощ. Добре ли си? Къде е Джак?

Последва изсумтяване.

— Опитваш се да забраниш на съпруга ми да говори с мен? Аз съм негова жена, не забравяй това. Аз съм омъжена за него повече от петдесет години и искам да говоря със съпруга си сега.

Тишина. Чудя се дали трябва да се намеся. Това е безумие. Намесва се Марио.

— Виж какво, мамо…

Той я нарича „мамо“ още преди женитбата си с Джоан.

— Хайде да бъдем разумни, а? Татко спи. Знаеш колко му е трудно да заспи, когато е разтревожен; нека си почине.

Само това липсваше.

— Махай се от телефона, ти, мръсен жабар! Остави ме да говоря с моята дъщеря!

Страшно ми се иска да видя лицето на Марио в този момент. Отново гласът на Джоан.

— Добре, майко. Марио отива да събуди татко. Надявам се, че знаеш какво правиш.

Настъпва дълга пауза. Чувам, че мама се опитва да се настрои за плач. По-лесно е да слушам по телефона, отколкото да подам глава от вратата и наистина да я чуя, че плаче; сякаш гледам предаване по телевизията. Следва ново суетене край телефона отсреща. Почти мога да видя татко без очила, по пижама и боси крака, стои прав и се взира в слушалката на телефона.

— Ало, Бес?

Гласът му звучи някак отдалече; като че ли държи слушалката поне на шейсет сантиметра от устата си. Мама истерично започва да крещи:

— Тук е Бет, Бет, спомняш ли си, жена ти?

Той реагира бавно и гласът му е по-ясен — трябва да са бутнали слушалката по-близо до устата му.

— О, здравей, Бес, искам да кажа Бет. Как си? Къде си?

— Не съм в Кейп Мей! Тук съм, у дома, в нашия дом, ето къде съм, в нашата къща, където трябваше да си и ти; ето къде съм.

Дълга пауза. После по линията се разнася толкова тих шепот, че едва го чувам. Този път причината не е в това, че държи телефонната слушалка далече от себе си.

— Искаш ли да се върна вкъщи, Бес? Ако искаш, ще се облека и веднага ще си дойда. Джоан и Марио ще ме докарат, сигурен съм. Идвам си веднага.

Ако мама сега му каже да си направи харакири, знам, че той ще прекара остатъка от нощта в търсене на подходящ нож.

Отново съм изкушен да кажа на мама да се маха, по дяволите, от телефона. Иска ми се да мога някак да утеша татко.

Добрият стар „Джейк“ е изчезнал; останал е само Джон, наричан Джак, човекът, работил петдесет години за нищо, отстъпвал пред всичко. Случило се е нещо ужасно.

Почти плача, докато слушам как го убеждава, че само тя го обича истински. Той непрекъснато повтаря, че си идва веднага вкъщи, да не се безпокои, тръгва, на път е вече; но тя продължава да сипе сол в отворена рана, отново и отново. И след като го смачква напълно, царствено му разрешава да си легне и да се върне сутринта. Рязко слага слушалката на място.

Изчаквам, докато мине край стаята ми. После телефонирам. Обажда се Джоан. Казвам й, че съм чул целия разговор. Джоан плаче.

— Трябваше да го видиш, Джак. Свиваше се като ударен при всяка дума; трепереше като куче, което е бито твърде често. Марио сега е с него, опитва се да го накара да си легне отново. Непрекъснато скача да си опакова багажа.

Никой от нас не може да открие нещо смешно в разигралата се сцена. Джоан казва, че ще опакова нещата на татко и ще го докара. Тревожи се, че няма да се сдържи и ще избухне срещу майка; предупреждава ме, че ще го остави и веднага ще си тръгне. Моли ме да поговоря с мама, да се опитам да разбера какво всъщност иска.

Приключваме разговора и си лягам. Включвам се отново към кислородната бутилка. Хиляди дяволи, може би ще се превърна в нещо като кислороден наркоман и ще се разхождам наоколо с кислородна бутилка на гръб. Минава много време, преди да заспя; чувам мама да ходи из стаята и да си мърмори.

* * *

На следващата сутрин се преструвам, че не знам нищо за среднощния телефонен разговор. Бодър съм. Може би спането с кислород е лек срещу склерозата. Обогатявайте с кислород мозъка си през нощта!

Мама сигурно не си е лягала поне до три часа след полунощ, тъй като се събужда едва в десет сутринта. Приготвям две богати закуски и ги сервирам във вътрешния двор.

Пуснал съм музика, масата е подредена, слънцето блести. Хубав ден е. Майка си е вдигнала косата нагоре — подготвила се е за предстоящата голяма сцена — срещата на насилствено разделените любящи съпрузи; облякла си е и новия пеньоар: безскрупулна флиртаджийка, готова за атака.

Трудно й е да реши как да реагира на първокласното обслужване. Старата й желязна воля е активизирана, все още е в плен на собствените си фантазии. Не й обръщам внимание; говоря за красивите цветя, за прекрасния ден; стоя си на палубата на луксозен лайнер и наливам чай за единствената и неповторима пътничка от първа класа. Внимавам да не показвам раздразнението си от думите й.

След закуска лежим на шезлонгите, стоплени от калифорнийското слънце. Измивам чиниите, сменям плочите и се връщам. Пуснал съм хавайска музика. Без риза съм: давам възможност на слънцето да проникне в мен, да ме прочисти. Чувствам се дълбоко отровен, замърсен до самата ми същност.

— Това е животът, Джаки. Не знам защо държиш да живееш на такова тъмно и мръсно място като Париж, с всички онези чужденци наоколо.

Мълча си. Това е стара тема.

— Прав си, Джаки. Имам нужда от време на време да се отпусна на слънце, да успокоя нервите си. Нямам нито минутка почивка, когато той е наоколо.

Изчаквам, задържам дъха си. Какво значи това?

— Вечерта телефонирах и помолих Джоан да докара баща ти днес, но сега не съм напълно сигурна дали искам точно това. Имам нужда от почивка, Джаки; никой не трябва да ме насилва да бъда болногледачка на толкова болен човек като него. Как е възможно да върша това след два инфаркта?

Вечер! Тя нарича два часа след полунощ „вечер“. Мълчаливо изчаквам.

— Джаки, може би ще трябва да позвъниш на Джоан да не го води. Кажи й да почака няколко дни. Още не съм готова да го приема. Ще си преуморя сърцето и ще се убия. Какво ще прави той тогава? Просто ще се наложи да поживее няколко дни без безплатната си болногледачка. Джоан и без това няма кой знае каква работа, няма да се преумори, ако се грижи за него.

— Добре, мамо.

Ставам бавно, внимавам да не променя настроението й и все пак бързам, надявам се да хвана Джоан, преди да е потеглила насам. Влизам и се обаждам на телефона.

— Отлага се, Джоан. Не тръгвайте. Печем се на слънце във вътрешния двор и сега тя не иска да бъде болногледачка; така че задръж татко.

Джоан дълго мълчи. После се смее, почти плаче, отново е на ръба на истерията.

— О, Джак, шегуваш ли се? Ако си измисляш, ще те убия.

— Честна дума, сега сме в такова настроение. Тя е Савската царица, която поема утринната си доза от добрия стар бог на слънцето Ра. Не знам докога ще продължи, но нека се възползваме. Сигурен съм, че ще можеш да обясниш всичко на татко. Няма да е лошо да му кажеш, че случилото се тази нощ е било само кошмар. Ако искаш, аз ще говоря с него.

— Не, ще се справя. Ще прекарам деня с него: ще седим и ще си говорим, ще направя каквото мога. Той е в ужасно състояние, щура се наоколо, вглежда се в нещата, без да ги вижда, непрекъснато ме пита кога ще тръгнем. Приготвила съм чантите, но той постоянно ги опипва. Мога да се погрижа за татко, но ще имаш ли нещо против да помолиш „царицата“ да не звъни отново в два часа след полунощ? Не издържам вече.

Връщам се да съобщя на мама, че всичко е уредено. Приема новината със затворени очи; продължавам играта. Отпускам се отново на шезлонга, много ми се иска да отида до Венеция и да порисувам. Не бива да изпускам такава подходяща светлина като тази. Не знам къде, по дяволите, е Били, но се надявам, че няма да се появи изневиделица точно сега; неговото присъствие само ще утежни нещата.

Следващите няколко дни минават добре. Мама не прави никакви опити да се свърже отново с татко. В момента не се интересува от него. От време на време дори разговаряме нормално. Една вечер я завеждам в „Ор Хаус“ — лоша идея! Следващия следобед я завеждам в „Уилямсбърг Ин“ — почти катастрофа! Сутринта на третия ден закусваме във френското кафене до плажа във Венеция. Убедена е, че едно възрастно хипи се осмелява да флиртува с нея и иска от мен да го прогоня.

По-късно следобед, докато спи в задната спалня, телефонирам на Делибро. Пита защо татко си е пропуснал часа. Опитвам се да му обясня какво се е случило, говоря за безумното поведение на мама; той слуша и мълчи.

— Всичко това е много лошо, господин Тремънт. Налага се наистина да видя отново баща ви, и то в най-скоро време. Този вид травма трябва да е влошило състоянието му. Неговото удоволствие от този живот е свързано много силно с одобрението на майка ви.

Прави пауза.

— Откровено казано, господин Тремънт, не знам какво можем да направим. Загрижен съм за майка ви, а тя е определено опасна за психическата стабилност на баща ви. И все пак не мисля, че можем да я вкараме в болница. Тя е така логична в своето безумие. Изключително трудна жена е, господин Тремънт.

Сто долара на час, за това „велико“ откритие! Разбирам с известно закъснение, че когато споменава за болница, той има предвид лудница. Господи, не е толкова сериозно, нали? Но поне мама не може да го заблуди.

Делибро ме пита възможно ли е да запазим нещата така известно време, да осигурим на татко мир и спокойствие в една атмосфера, наситена с обич, и да дадем на мама шанс да се поуспокои. Иска да знае дали Джоан може да води татко при нея поне веднъж на седмица. Моли ме да направя всичко, което зависи от мен да заведа мама отново при него.

След разговора с психиатъра, сядам и написвам дълго отлаганото писмо до жена си. Обещавам в писмото, а което е по-важно — обещавам на себе си, че ще се измъкна от всичко това следващата седмица или най-много след още една. За Бога, още колко ще продължи това? Всичко е толкова безнадеждно…

* * *

Два дни по-късно телефонират наши приятели, Бъд и Кам Уилкис. Канят ме у тях на барбекю, да си поговорим и хапнем на открито. Изкушен съм. Желанието ми е толкова силно, че казвам на майка. Отначало тя е изпълнена с негодувание, но после макар и с неохота, се съгласява да отида.

— И без това аз съм само тежест за всеки; върви се повесели с приятелите си, докато можеш; скоро ще остарееш и ще останеш сам като мен.

Обещавам да се върна към единайсет часа, за да гледаме заедно последното телевизионно шоу. Написвам телефонния номер на Уилкис и го оставям до телефона. Обаждам се после на Джоан и й казвам къде отивам. Сякаш моля за разрешение да отсъствам през нощта.

Уилкис имат хубава къща на хълм над Лос Анджелис. Имат и малък басейн с инсталация за затопляне на водата. Някога съм плувал гол в него съвсем сам през нощ с пълнолуние и луната се отразяваше във водата; беше почти като нощните ми плувания в реката край мелницата.

Бъд ме посреща с джин и тоник и ние започваме да наваксваме. Говорили сме си и преди, така че са в течение, но сега им казвам, че тази вечер предпочитам да не разговаряме на тази тема.

Седим във вътрешния двор, зареяли поглед над басейна, зад мен Бъд пече пилета на грил — това е истинската Калифорния. Когато телефонът иззвънява, усещам как се изправя косата ми; започвам да ставам параноик. Повтарям си, че се намирам в дома на Уилкис, това е техният телефон, търсят тях; трябва да се отпусна.

Кам казва, че ме търсят. Край на отпускането. Влизам във всекидневната и вземам телефонната слушалка. Джоан е. Очаквам най-лошото, но нямам представа какво точно разбирам под това.

— Джак, трябва да дойдеш веднага! Стана нещо с татко! Имаме нужда от теб веднага!

— Какво стана, Джоан?

— Моля те, побързай! Побързай, моля те! Не мога да говоря сега.

Започва да плаче. Не прекъсва, плаче.

— Добре, Джоан; тръгвам веднага! Ще бъда у вас след половин час.

Тя продължава да плаче. Чакам още една минута да не би да каже още нещо, после внимателно поставям слушалката. Започвам да треперя. Трябва да е нещо сериозно, щом Джоан плаче така. Питам се дали Марио е там. Чудя се дали татко е умрял, дали се е убил, или се е наранил. Искам да позвъня отново и да задам тези въпроси, но ми е трудно да се раздвижа, така съм се вцепенил, а знам, че трябва бързо да отида у тях.

Кам се приближава до мен. Държи питието ми в ръка и го поставя на масата до мен.

— Какво става, Джак? Бял си като платно. Какво се е случило, нещо с майка ти ли?

— Не, с татко. Не знам какво се е случило, но сестра ми Джоан има нужда от мен във Вали. Ужасно съжалявам, Кам, но не мога да остана; трябва веднага да тръгвам.

Вървя с усилие към вратата. Кам ме целува.

— Бъди внимателен, Джак; внимавай как шофираш!

Бъд идва с мен до колата, настоява той да ме закара. Но аз давам заден и потеглям. Не мисля, че проявявам грубост, просто умът ми не е тук. Толкова съм объркан, опитвам се да мисля за всички неща, които биха могли да се случат.

Няма голямо движение. Слънцето виси над планините и светлината е странна комбинация от синьо и червено.

След двайсет и пет минути спирам пред дома на Джоан. Мерилен ме чака на верандата. Тя се втурва към мен през затревената площ, като плаче. Обхваната е от истерия и ридае на глас. Не мисля, че ме е докосвала, откакто навърши десет години, но сега се хвърля в ръцете ми там, на полянката, под брезите.

— О, чичо Джак; ужасно е! Не мога да гледам. Толкова е ужасно!

Вървя и я влача през полянката. Вратата се отваря и на прага застава Джоан.

— Слава Богу, че си тук, Джак! Никога не съм се молила така в живота си; сигурна бях, че ще катастрофираш.

Мерилен отстъпва и Джоан се хваща за мен. Трепери цялата. Лицето й е на червени петна, а очите й са подути от плач.

— Какво има, Джоан? Какво става?

Следвам я във всекидневната. Мерилен върви отзад.

— Седни, Джак. Марио е с него. Засега е добре. Поседни малко.

Сядам до нея на канапето. Тя обгръща и двете ми ръце с нейните. Плаче малко, после започва.

— Ще се опитам да започна от самото начало.

През цялото време, докато вечеряхме беше много особен. Знаеш какъв беше по-рано. Като че ли забравя предназначението на нещата. Опита се да загребе граха от чинията с чашата си и заля всичко с кафе; после вдигне вилицата или лъжицата си, вторачва се в тях и ги обръща. Потопи си лицето в чинията и се опита да яде месото с уста като куче. Казах на децата да си отнесат чиниите във всекидневната; бедната Мерилен едва не припадна, Джон също не можеше да се храни. Седнах до него, за да му помогна, и му сложих салфетка на врата.

Джак, той имаше същия онзи празен, див поглед в очите! Част от него ме гледаше, като че ли съм непозната, враг; това те изпълва с ужас. В същото време знам, че той не е вече тук, при мен, че този човек вече не е татко. Нещо все още управляваше тялото му.

Марио седна от другата му страна и двамата с него се опитвахме да му говорим, да му внушим увереност, да го върнем обратно при нас. Но той само наблюдаваше устните ни и се вслушваше в звуците. Разреши ми да му помогна да вдигне чаша с малко кафе до устните си, но очите му бяха вторачени в мен все така празни.

Започнах да плача, Джак, не можах да се овладея. Жестоко е да го видиш как изпада в такова състояние, след като беше толкова добре.

От време на време идваше на себе си за минута или за секунди. Забелязваше, че прави нещо глупаво, например, тика лъжицата в масата или извива покривката, приглажда я с ръка и се оглежда дали сме забелязали. Ако не са очите му, човек не може да бъде сигурен дали не се шегува с нас.

Двамата с Марио решихме да му дадем валиум и да го сложим колкото е възможно по-скоро на легло. Ужасно е разтревожен за мама. Надявахме се, че ще се оправи отново. Не исках да ти звъня точно тогава и определено не исках мама да знае какво се е случило.

Въздиша тежко и си мисля, че ще се разплаче отново. Стискам ръцете й и тя стиска моите.

Непрекъснато се ослушва: ослушва се за Марио, ослушва се за татко. И двамата се ослушваме.

— Започвам да мия чинии след вечеря и Марио настанява татко на любимия му стол — от него може да наблюдава всичко и да гледа телевизия, ако иска. Това е столът на Марио. Той отива в гаража да работи нещо по колата. Опитваме се да забравим за случилото се. Пет минути по-късно виждам, че татко не е на стола. Изчезнал е. Решавам, че е отишъл в банята, и хуквам по коридора. Вратата на банята е отворена, но той не е там. Отивам в стаята на Джон. Мерилен и Джон са там, гледат телевизия, но татко не е при тях. Бързо надничам в стаята на Мерилен на връщане, но не виждам нищо.

Обхваща ме страх, Джак. Докато вървя по коридора, чувам шум в стаята на Мерилен. Влизам, вратата на гардероба е полуотворена. Поглеждам и виждам татко, свит в гардероба с гръб към мен. Дере свирепо роклите на Мерилен! Захапва подгъва на роклите й и ги разкъсва с ръце!

Честна дума, Джак, едва не припаднах! Влизам бавно и клякам до него. Татко обръща глава и ме поглежда като малко дете, което си е нацапало панталонките, или като куче, разкъсало чехъл. От устата му виси част от абитуриентската рокля на Мерилен, а ръцете му са пълни с парчета от тюл и от атлазената подплата. Разбирам, че той не знае коя съм; не мисля, че изобщо вече знае нещо.

Сега Джоан плаче на глас и отпуска глава над вплетените ни ръце.

— Джак, приближих се до него, за да му помогна да стане, и той бързо замахна с ръка! Удари ме с юмрук. Удари ме силно. Паднах назад и си ударих главата в леглото на Мерилен!

* * *

Господи! Какво да правя! Знам, че трябва да отида и да помогна на Марио, но още нямам сили да преживея всичко отново. Сядам там, а Джоан плаче, топлите й сълзи се стичат по сплетените ни пръсти.

Първо трябва да извикам Делибро; нуждаем се от помощ. В портмонето си имам домашния му адрес; даде ми го в случай на внезапно влошаване на състоянието. Ставам, оставям Джоан на канапето; в кухнята има стенен телефон.

Набирам номера му и ми отговаря обслужваща централа. Казвам им, че става въпрос за спешен случай и настоявам да ме свържат с него. Той е на прием. Казвам му какво се е случило. Пита ме дали мога да закарам татко до Перпечуъл; той ще дойде там. Връщам се при Джоан.

— Моля те, Джак, с Марио ще трябва да направите това. Става страшен, когато види мен или Мерилен.

Оставям Мерилен при Джоан и отивам отзад. Марио е на колене на пода пред гардероба; поглежда ме през рамо. Татко е клекнал с лице, притиснато в ъгъла на гардероба. Отпускам се до Марио.

— Джак, това не е той. Не мога да го измъкна оттам. Не се бори с мен както с Джоан, но когато се опитах да му пъхна валиума в устата, почти ме захапа. Много е силен за такъв дребен старец.

Марио тежи почти деветдесет килограма и може да се каже, че е само мускули. Промъквам се пред него и той става. Поглеждам го.

— Обадих се на психиатъра. Уредих среща с него в Перпечуъл; трябва някак да го закараме там.

— Ако успеем, това ще бъде голямо постижение, Джак, казвам ти.

Обръщам главата към татко.

— Здравей, татко, Джони е тук. Какво правиш там? Аз съм, Джони.

Не ми обръща внимание. Успял е да събуе една от обувките си и чорапът му е наполовина изхлузен от крака. Намокрил е панталоните си и урината попива в обувките на Мерилен и в дрехите, които е смъкнал долу от закачалките.

— Хайде, татко. Какво правиш там, търсиш ли нещо?

Пълна тишина.

— Марио, ще можем ли двамата с теб да го изтеглим оттам? Не мога да измисля нищо друго. Трябва да го закараме някак в Перпечуъл.

— Добре, Джак, да опитаме. Хвани го от едната страна, а аз от другата. Внимавай да не те ухапе и се пази — той има страхотен удар. Джоан има синина с размера на пъпеш.

Промушваме се от двете страни и се вмъкваме в гардероба, за да имаме по-стабилна опора. Татко се притиска още по-силно в ъгъла, но успяваме да го измъкнем. Не се съпротивлява, но се свива като таралеж. Носим го така свит надолу по коридора. Молим Джоан да излезе и слагаме татко да седне на стол. Може би „сядам“ не е точната дума; закрепваме го на стол.

— Марио, моля, разтвори тези таблетки валиум във вода.

Оставам с татко. Той е все още така свит. Не си отваря очите, не си маха ръцете от лицето. Палците му са в ушите, а показалците — над клепачите му, средните му пръсти са над носа му, а устните му са притиснати от безименните му пръсти и кутретата. Изглежда като някоя от онези бронзови фигурки с три маймунки, които се поставяха в миналото върху бюра: не гледай злото, не чувай злото, не говори със злото; само че татко е всички тези три маймунки, слети в едно.

Чувам стъпките на Бес на горния етаж. От проскърцването на пода мога да позная, че оправя леглата. Настъпва за кратко време тишина: облича се. Слиза тихо по стълбите и разбирам, че е долу едва когато я виждам пред себе си.

— Я виж кой се е скрил в скута на татко си!

Бес се приближава до мен, прокарва ръце над главичката на Лизбет и нежно издърпва пръстчетата от устата й. Тя обръща личице към гърдите ми, а жена ми се навежда напред да ме целуне леко по бузата.

— Нищо се може да се сравни с току-що обръснат мъж рано сутринта!

— Бес, може би ще трябва да измиеш косата на това дете. Мирише, сякаш отново се е търкаляла в сеновала.

Лизбет бързо вдига глава. Малкото дяволче съвсем не е било заспало, само се е преструвало, за да си открадне допълнително гушкане.

— Но, татко, косата ми беше измита вчера!

— Добре, малка моя, само се пошегувах. Исках да разбера дали мога да те събудя, за да се измъкна и да издоя кравата.

Ставам бавно и тя се плъзва между краката ми. Бес я хваща за ръчичка.

— Хайде, Лизбет, малко топла вода и сапун няма да ти навредят, дори и да не мием косата ти. Ела.

Бес налива гореща вода в легенчето. Вземам гюмовете за мляко, оставени до вратата, и се отправям към обора. Не е студено; обгръща ме влажен, пролетен, утринен въздух. Кокошките се обаждат от кокошарника, искат да бъдат пуснати навън; минавам край тях, за да ги пусна. Джони може да поспи още малко, преди да тръгне за училище.

Изтеглям резето на курника. Кокошките ме гледат втренчено и посягат да кълват. Минавам отзад, за да ги изгоня навън. Оглеждам се и забелязвам, че в повечето гнезда има яйца във всички нюанси на светлокафявото. Ще оставя Джони да ги събере, той се гордее толкова много с тях. Няколко кокошки са се разклопали, оставям ги на мира. Излизам навън и отново поставям резето. Когато го направих, то изглеждаше така грубо, но сега се е изгладило приятно и линиите на дървесната структура са излезли на повърхността.

Джони наистина има хубави кокошки и пилета. Може да получава повече яйца, ако прибави и малко бели „Легхорни“ вместо всички тези „Плаймут Рокс“ и „Роуд Айлънд Редс“, но той казва, че не харесва белите яйца, те му изглеждат еднакви.

Хвърлям няколко шепи зърно просто така. Той ще излезе да ги нахрани. Вдигам гюмовете и се отправям към обора.

Мили ме чака там. Закъснял съм малко, самият ден е един такъв, ленив. Дръпвам столчето за доене, вземам чист парцал и й избърсвам вимето. Тя обръща глава и ме поглежда. Това е крава, която обича да бъде доена. Вероятно мога да я оставям нощно време в полето заедно с телето, но човек никога не знае каква пакост могат да сторят дивите кучета. Освен това по-лесно е сутрин да я доя, вързана за една от подпорите на обора. Навеждам се към нея и опирам рамо в хълбока й. Повечето хора предпочитат да стоят настрана от животното, когато го доят, но аз изпитвам удоволствие да чувствам Мили близо до себе си, голяма и топла. Струва ми се дори, че мога да чуя как се прави млякото вътре в нея. Навеждам се по-близо към мириса на сено, на тор и мляко; всичко е така топло, така живо. Почти мога да заспя, докато доя.

Свършвам и отливам малко за Кити, телето. Давам му го в съседното отделение на обора. Ще стане красавица, отсега си личи. Този бик, на когото водих Мили този път, изглеждаше огромен като къща и веднага се залови за работа. Трябваше да я разкарвам на повече от трийсет километри в двете посоки, и по-голямата част трябваше да върви по улици с твърда настилка, но си струваше усилието.

Изчиствам прясната тор от отделенията в обора и ги измивам с кофи солена вода. Мили и Кити ближат водата; в Ню Джърси няма нужда да се дава отделно каменна сол на животните. Водя Мили на пасбището, телето върви отзад. Кити е глупаво име за теле, но такъв бе изборът на Лизбет.

Когато излизам от обора, виждам, че Джони почиства курника и храни кокошките. Вече е смесил и приготвил ярмата. Махам му с ръка, като минавам край него.

— Хей, татко, още две кокошки са се разклопали, това прави общо осем; тази сутрин съм събрал петдесет и седем яйца.

— Чудесно, Джони. Преди да се усетим, ще имаме повече пилета отколкото яйца.

Удрям леко Мили с пръчката си, за да престане да яде надвесилите се над оградата ружи. Всяка сутрин тя се отправя в тази посока и всяка сутрин я шибам леко, за да я накажа и отклоня.

Отварям портата към пасбището и ги подгонвам вътре. Не е необходимо кой знае какво усилие; те са гладни, наистина ми се иска да притежавам това пасбище. Ползвам го за двайсет и пет долара на година, но госпожа Пралайн няма да го продаде за по-малко от осемстотин. Няма смисъл да се оплаквам; никога няма да разполагам с такава сума, но поне мога да изхранвам с него две крави и кон за оранта.

В този момент чувам Бес да вика Джони за закуска и знам, че след него ще извика мен.

— Идвам Бес!

Оглеждам къщата, докато вървя по черния път към нея. Точно такава съм искал през целия си живот. Различна е от повечето къщи наоколо, тъй като я построих във формата на буквата „L“. Ед реши, че съм луд; тя съвсем не прилича на фермерска. Необходими бяха много работа и куп допълнителни разходи, но е хубаво да имаш затворен двор откъм слънчевата страна. Бес седи там при хубаво време, върши нещо или просто си почива.

Когато влизам, всички вече са на масата. Учебниците на Джони, Джоан и Ханк са на пода до краката им. Има малко повече от километър и половина до училище, а часовете започват в девет часа, така че трябва да побързат. Бес е приготвила омлет с бекон и мляко за децата и две вдигащи пара големи калени чаши кафе за нас. В калени чаши то има много по-приятен вкус отколкото в порцеланови.

Децата тръгват, но не и преди Джоан да сложи чашите и чиниите в умивалника. Бес измива чиниите сутрин, а Джоан и Джони ги измиват след вечеря. Точно сега е един от най-хубавите часове на деня. Двамата с Бес седим и спокойно уточняваме някои неща, преди да подхванем работата за деня. Предлагам й да наберем малко диви плодове. Тя си мислела за същото. Лизбет е навън, някъде отзад — търси котенцето да му даде малко мляко. Ние с Бес мързелуваме десетина минути с чашите кафе.

Веднага след като измиваме чиниите и почистваме кухнята, изваждам ведрата за плодовете. Бес и Лизбет са готови за тръгване. На нашето място не растат диви плодове, но между фермата и океана в солените низини има много. Можем да отидем до там с колата за по-малко от десет минути. Ще се обадим на Айра, а и семейство Майкълс може да искат да дойдат с нас.

Слънцето грее силно, докато се нося бавно по пътя. Забавям и натискам клаксона пред къщата на Айра. Появява се Кей, казвам й къде отиваме, питам я дали искат да дойдат с нас. Бързо се приготвят. Взема със себе си и малката си дъщеря Мери; Айра е отишъл до океана да събира водорасли за тор. Двете скачат на платформата. Правим същото и пред къщата на Майкълс — към нас се присъединяват Джийн и Пег. Организираме си истинско парти за събиране на диви плодове; има достатъчно за всеки. Земята е мочурлива и обикновено берем боси.

Стигам до най-доброто място, спирам и те скачат. В течение на годините всеки си има място, където бере. Бес и Лизбет се отправят към редкия бъзак, където е тяхното място. Аз предпочитам край пътя; там те узряват най-напред и са по-сладки. Винаги изяждам първите десет, а след това всяко двайсето. Кой знае защо броя плодовете, докато ги бера. От време на време някой намира много плодове и всички отиваме там.

Берем до обед. Дъждът, който пада снощи, беше точно това, от което се нуждаехме: достатъчно обилен да напои земята, без да забави растежа. Вероятно са се образували множество малки, пресни локви и езерца с рояци комари. Ще трябва да закърпя мрежите против комари, преди да навлезем в сезона им.

Когато се връщаме, децата са вече там. Джоан е подредила масата, а Джони е на задната веранда, бие масло. Ханк е на горния етаж; вероятно се е захласнал по своите пеперуди.

Бес е приготвила печено със зеле, лук и моркови. На връщане от училище Джоан е купила хляб в града. Изяждаме хляба и печеното за петнайсет минути. За десерт Джони донася прясна студена сметана от разбитото за масло мляко. Върху него слагам от дивите плодове. Те са все още топли от слънцето и потъват в сметаната.

Когато големите деца отиват на училище, Бес слага Лизбет да спи в задната стая. Двамата с нея също си почиваме около час в леглото. Отстрани сигурно изглежда като истински мързел. Най-хубавото време са точно тези часове — все още човек не е твърде уморен, а и нали всеки има само по един живот. В крайна сметка това е една от причините, поради която хората се женят, нали?

Почти три часът е, когато стигам до доматите. Някои от тях вече са наедрели колкото топка за тенис. Скоро ще почервенеят, месец преди доматите на другите градинари. Дон Амброджи от централния пазар ми казва, че ако му доставя узрели домати в началото на юни, ще ми ги плати по долар.

Засадих тези домати в оранжерията, която построих от спасените прозорци при събарянето на стария хотел „Сийсайд“ в Кейп Мей. Той имаше веранда към океана с големи прозорци. От тях си направих оранжерия — покрих огромна площ. През студените нощи и дни поддържам топлината с малка печка в барака зад оранжерията. До края на април разсадът вече е готов.

Разсаждам ги около първи май и се моля. Слава Богу, тази година нямаше късни застудявания! Сега имам хубави, силни стръкове, отрупани с новия сорт почти безсеменни домати „Бийфстек“. Обзалагам се, че тази година ще изкарам повече от седем тона и ще се освободя от тях навреме за голямата ми работа с царевицата. Ще продам изгодно две реколти една след друга.

Нося връзки и два снопа прави колове. От тежестта на плода и от дъждовете крехкото стебло може да се пречупи. Доматите с петна от досега им с пръстта стават само за консервната фабрика.

Боря се с тези дяволи: мъча се да ги вдигна нагоре и да ги вържа. Лесно е да се счупи клонче — просмукани са с вода и плодът им тежи. Ръцете ми позеленяват от стъблата и листата им. Чудя се за какво ли са светлите, бяло-зелени косъмчета; може би да ги защитават от насекоми. Доматите винаги са били секси растения за мен още от времето, когато бях дете в нашата ферма в Уискънсин. Те изглеждат някак прекалено добри за обикновените хора — почти като нещо, дошло направо от Райската градина.

Навеждам се само от кръста. Това е нещо, на което татко учеше Ед, когато обирахме насажденията ни с краставички. Ако се налага да се наведеш повече, то тогава клекни, с пети, забити в пръстта. Така гърбът ти никога няма да се схване. Татко има изправена фигура, а е почти седемдесетгодишен. Когато извършва дърводелска работа, се навежда или кляка по същия начин, по който правеше това в полята на Уискънсин.

Слънцето е слязло доста ниско, когато довършвам и последното стъбло. Почти съм пиян от силния аромат на доматите. Когато връщам връзките и остатъка от коловете си в бараката, усещам миризмата на сухо дърво и стърготини. Определено има нещо в миризмата на доматите, което изостря обонянието. Знам, че ще поглъщам миризмите на всякакви неща, докато вървя към вкъщи — дори на пътеката от утъпкана пръст и скалите.

Отивам до утайника и гребвам вода да се измия. Пия леденостудена вода направо от шепите си. Прокарвам ръце през косата си. Тя е пораснала, тази вечер вероятно ще бъде посветена на подстригване; цялото семейство има нужда от това. Никой не протестира, откакто направих фризьорски стол от стара автомобилна седалка и счупен въртящ се стол, който открих на бунището извън града. Подстригвам всички, включително и Бес, а тя подстригва мен, помагам й, като държа огледало отпред и я напътствам къде да реже.

В нашата къща се храним като французите, както беше и в моя дом, когато бях дете. А това означава обилен обяд, само супа и хляб вечер. Супите на Бес са най-добрите в света и са винаги различни.

Оглеждам се за Ханк. Вероятно пак събира пеперуди. Чекмеджетата му са пълни, а и стените в стаята на момчетата са покрити с тях. Джони казва, че стаята им изглежда призрачна през нощта, особено когато има луна, но още не се е оплаквал. Той е търпелив с брат си, а Ханк е малко странен. Започна да събира разни неща от момента, в който стъпи здраво на крака. Но от три години пеперудите са неговата страст. Бес ми казва, че в гардероба с дрехите е намерила кутии с пашкули. Единственото му желание за коледен подарък тази година беше да получи още книги за пеперуди и още топлийчици, инструменти, химикалки и стъкълца за подреждането им. Може да говори с часове само за молците. Човек не знае какво може да очаква от децата си, но Ханк наистина е странен.

Лизбет ме забелязва и се втурва срещу мен. Хващам я, когато се хвърля към мен с разтворени ръце. Или аз остарявам или тя става по-голяма, вероятно и двете, но знам, че ще ми липсва в тези часове на деня. Вдигам я на рамене и извървяваме последните метри до верандата. Пускам я леко на стъпалото.

Бес ни вика за вечеря. Ханк се спуска от горния етаж, а Джони идва отзад. Не си говорим много, всеки е гладен. Изчаквам, докато всички заемат местата си и утихнат. Бес слага на масата вдигащия пара супник. Навеждам глава и се моля. Не казвам обикновеното: „Благослови ни, о, Господи.“ Тази вечер казвам само: „Благодаря ти, Боже, за доматите, амин.“

Марио се връща с разтворения валиум. Той държи главата на татко, а аз се опитвам да разтворя с лъжицата устните му. Все едно, че се опитвам да нахраня мъртво птиче, когато вратът му е вече пречупен и храната отказва да отиде надолу. Държа носа на татко, за да преглътне. Почти съм сигурен, че успях да вкарам по-голяма част от валиума.

— Марио, аз ще стоя тук, а ти приготви колата с легло, за да го пренесем в нея.

Той излиза и аз сядам до татко. Наблюдавам го как постепенно се отпуска. Маха ръце от очите си и сяда. Но очите му са празни, лицето — също. Гледа втренчено в нищото. От време на време устните му потрепват, пръстите му се гърчат и играят с цепката на панталоните му.

Когато Марио се връща, го моля да намери чисто бельо и панталони. Преобличаме го; всичко минава без неприятности, подчинява се, не се бори с нас. Но в този момент Джоан надзърта през вратата. Когато я вижда, татко закрива отново лицето си с ръце и издърпва коленете си нагоре. Отпращам я с ръка. Галя го ласкаво по главата, докато отваря едното си око, после другото, поглежда към вратата, където беше Джоан. Смъква внимателно ръце от лицето си и отпуска крака.

Оставям татко с Марио и моля Джоан, Джон и Мерилен да стоят в кухнята, докато го сложим в колата. Връщам се в стаята при него. Изправяме го на крака, но той се е отпуснал съвсем. Докато вървим по коридора, краката му се влачат след нас — всъщност направо го носим. Влачим го до колата и с общи усилия го настаняваме на леглото. Татковите очи са втренчени нагоре; покривам го с одеяло. Джоан ми подава чанта с пижамата му. Марио сяда отпред и ние потегляме. Бях помолил Джоан да се обади на болницата и да им съобщи, че сме тръгнали. По време на цялото пътуване до болницата седя до татко. Той не се помръдва.

Когато се приближаваме до болницата, действието на валиума започва да отслабва. Първо започват да треперят устните му, после започва да размахва ръце и да се опитва да стане от леглото.

Докато стигнем до магистралата за Сан Диего лежа върху него, прегръщам го, опитвам се да го задържа на леглото. Марио непрекъснато поглежда назад и лицето му е посивяло от страх и шок. Той е от онези мъже, които трябва да се бръснат по два пъти на ден. Сега лицето му е покрито с гъста брада и изглежда като пребит. Не ми се мисли какво ще обясняваме на ченгетата, ако ни спрат.

Спираме до входа за „Бърза помощ“. Когато дежурните ме виждат как се боря с татко, тичат обратно за носилка с ремъци. Четиримата го изкарваме от колата върху носилката и закопчаваме ремъците. Делибро е тук, гледа втренчено, не може да повярва на очите си. И Чад е тук. Добре, че той е дежурен тази вечер. А може и Джоан да се е свързала с него.

Вкарват татко в едно от помещенията за бърза помощ; Чад започва изследванията си: кръв, урина, слюнка и т.н. Слагат го на системи. Вече поне не се бори. Делибро ме извиква настрана.

— Мили Боже! Какво се е случило? Изглеждаше така добре при последния ни разговор. Какво може да се е случило?

Опитвам се да разкажа всичко на Делибро за събитията от миналата седмица. Той слуша. Знае вече някои неща. Като че ли разказвам на някого първите серии от телевизионна драма, за да може да следи следващите; толкова реално ми се вижда всичко и на мен самия.

Гледа ме внимателно, за да разбере, дали не си съчинявам. Може би си въобразявам. Чувствам се виновен поне поради десет различни причини. Най-голяма вина изпитвам за това, което знам, че ще направя. Готов съм да избягам. Не искам да стоя повече тук.

— Той очевидно е реагирал остро на натиска, упражнен върху него от майка ви. Изглежда, се е върнал към предишното си състояние.

— Но какво може да бъде направено, докторе? Как можем да спрем този процес?

— Възможно е да се възстанови. Но е трудно да се прецени как ще се развият нещата при човек на неговата възраст. Твърде стар е за радикално лечение. Господин Тремънт, мисля, че трябва да изчакаме и да бъдем търпеливи.

Чад влиза точно в този момент. Изглежда толкова обезкуражен, колкото съм и аз.

— Сега спи. Резултатите от изследванията не са добри. Състоянието му трябва да е комбинация от психологични фактори и метаболизъм; трудно е да се разбере кое от тях задейства другото.

В основни линии, те не могат да му поставят диагноза и не знаят как да го лекуват.

Решават да го задържат в болницата за наблюдение и допълнителни изследвания. Влизам в стаята му тихо и го целувам по челото. Той спи дълбоко, дори хърка; по лицето и челото му има пот.

Вече знам, че си е отишъл. Върнат ни беше на този свят за кратко, но животът му с нас не се оказа достатъчно добър за него. И той си отиде при своя по-добър живот, далече от всички проблеми тук. Знам също, че ако се откаже от този живот по начина, по който беше направил това последния път, ще умре.

Какво ще стане тогава с другия му живот?

Двамата с Марио се връщаме у тях. Минава полунощ. Джоан ме подкрепя с малко кафе, за да ме държи буден, докато шофирам. Решаваме да кажа на мама само, че татко не се е почувствал добре и е в болницата за изследвания. Няма смисъл да й казваме точно какво е станало; и без това ще бъде достатъчно тежко.

* * *

Връщам се вкъщи малко след един часа. Тя все още дреме на стола си пред телевизора; цветни отблясъци от екрана играят по лицето й като светлини от коледна елха. Промъквам се тихо, изключвам звука и успявам да не я събудя. Господи, тя изглежда толкова самотна, толкова уязвима, толкова много напомня скъп, нежелан коледен подарък, който трябва да се преструваш, че харесваш, защото това се очаква от теб. Сядам на другия стол и се опитвам да мисля. Главата ми отказва да мисли, иска й се да изчезне. Заспивам. Събуждам се от разтърсването на мама.

— Джаки! Събуди се! Джаки, пиян ли си? Знаеш ли колко е часът?

Отварям очи и я поглеждам. Телевизорът все още работи. Поглеждам часовника, три след полунощ, най-опасният час за човешките същества. Хващам ръцете на майка.

— Седни, мамо, имам нещо да ти казвам.

Отстъпва назад и сяда на люлеещия се стол. И в този момент изпитах огромна скръб, жал и обич към нея, към татко, към всички нас, всички човешки същества, които трябва да преминават през шока на раждането, свирепостта на житейската борба и ужаса на умирането; и цялата ни борба с живота завършва с един неизбежен фатален край…

Така всъщност правеше мама — бореше се с живота така, както тя го виждаше. Как не съм разбрал това досега? Ставам и отивам при нея; обгръщам я с ръце, тя се притиска към мен.

— Той е мъртъв. Той умря, нали? Ето къде си бил. О, Небесна майчице, какво ще правя?

— Не, мамо, татко не е умрял, но е в болница. Стана му нещо, дори и лекарите още не знаят какво, но той е в същото състояние, в което беше и преди. Оставиха го в болницата за наблюдение и изследване.

Притискам я до себе си. Свива се и цялото й тяло се гърчи от ридания. Сигурно е ужасно да обичаш някого и да не можеш да покажеш любовта си.

Стоим така мълчаливи, притиснати един в друг. Учудващо е колко меко е тялото й в сравнение с впечатлението, което прави отстрани.

— Знаех си, че това ще се случи! Никой не го познава като мен! Никой не може да се грижи за него като мен.

Тя има нужда да мисли така. Господи, какво прави човек, когато не е създаден да бъде съпруга и майка, а цял живот е бил точно това! Какво може да направи! Тя заслужава голямо уважение, защото все пак си наложи да остане при нас. Някои хора не са достатъчно силни да направят това; те просто си отиват. Исусе, тя не е виновна! Всичко е резултат от неподходящата роля.

Държа я и я оставям да говори. За пръв път в живота си мога да я слушам, без да се дразня. Мога да я слушам като човек, който я обича, мога да я слушам по начина, по който винаги я слушаше татко. Сценарият й придобива смисъл, ако погледнеш на нещата през нейните очи. Има много фактически материал на разположение, с който да го подкрепи. В известен смисъл татко наистина е некадърен; той не знае как да се справя с този свят, с хората от този свят; той не би могъл да живее без нея. Джоан и аз, всичките й внуци, не показваме достатъчно уважение и обич към нея. Това е един от проблемите на мама, тя не знае как да спечели любовта на хората, точно както не умее да покаже обичта си към тях. Тя наистина няма нищо, заради което да си заслужава да живее по-нататък; само за татко има значение дали тя е жива или мъртва.

Ужасно е, тези неща не могат да се оспорят. Слушам и тя говори. Стоим така, докато се изчерпва. Гледам с невиждащ поглед цветните картини по екрана на телевизора, опитвам се да слушам неща, които трябваше да чуя много отдавна.

Четири часът е, когато най-сетне помагам на мама да си легне. Давам й десет милиграма валиум. Седя до леглото и й държа ръката, докато заспи. После отивам до средната стая и лягам на болничното легло там.

Следващите седмици бяха истински ад. На четвъртия ден от болницата заявяват, че не могат да задържат татко. Знам, че са прави; не споря и не се боря с тях. Бях се опитал да го гледам; не се справих. Двамата с Джоан стигаме до съгласие да изберем някой добър дом за хронично болни. Не може да остане в болницата, не може да бъде и при майка.

Мама е относително пасивна. Мърмори на тема „дома за бедни“, обвинява ни, че изоставяме собствения си баща — старата история — но не мисля, че си вярва.

Чувствам се виновен. Аз знам, че го изоставям. Може би, ако положа усилия, ще мога да го върна обратно. Но се питам какво ще правим с него, ако или когато той евентуално се върне отново при нас. Превърнал се е в бреме за всеки от нас. В този свят няма повече място за него.

Опитваме отново Котидж Вила, но там не могат да поемат храненето му и само след пет дни го връщат отново в болницата. Дори и Алиша не може да помогне.

Когато го изписват от болницата за втори път, имаме късмет да му намерим стая в оздравителен дом близо до къщата ни. Малък е — само с трийсет легла, но е по-добър от Котидж Вила. Мама се чувства по-добре при мисълта, че е толкова близо. Може да отива там пеша, когато й се прииска.

Доктор Чад се съгласява да го наблюдава. Нещата се нареждат добре. Джоан настоява да се върна в Париж при Врон и Джаки. Не се противопоставям повече. Освен това Джоан наема и медицинска сестра, която да ходи при мама два пъти седмично, и самата тя ще я посещава два пъти седмично. Това е най-доброто.

Състоянието на татко не се подобрява. Не разпознава никого от нас. Не се контролира; не може да се храни сам. Очите му имат същия безумен израз. Отишъл си е, вероятно завинаги. Надявам се само, че е щастлив там, в Кейп Мей или където и да е сега.

Били помага много през тези дни. Прекарва времето си с мама и се опитва да направи всичко, което може; но не и да ходи при татко — това вече е прекалено за него.

Ще се върне с мен във Франция. Съгласявам се да му платя обратния път. Ще пресечем страната с кола и ще се опитаме да попаднем на анулиран чартърен полет или резервен полет. Не ми се иска да се възползвам от предложението на Джоан да ми плати обратния път. Те не са по-богати от нас.

Телефонирам на АЛА КОН. Отговарят ми, че за следващия ден имат подготвени за път четири коли, можем да отидем и да си изберем една от тях. И друг път съм карал коли за тях, имат името ми в картотеката си.

Отивам с колата на мама да се сбогувам с Марти. Моля я да телефонира веднъж седмично на мама и да не посещава татко. Прекалено потискащо е за нейното състояние.

Тази нощ Били спи в спалнята към градината, аз оставам в болничното легло. Много ми е трудно да накарам майка да си легне. Тя непрекъснато броди из къщата…

Мисли, че не трябва да я напускам, страх я е да остане сама. От друга страна, разбира, че повече не мога да остана. Не знам дали е продължила да броди из къщата след два часа сутринта, защото заспивам.

Глава 23

Когато завиваме по алеята към дома на моите приятели, виждаме Рита на вратата. В ръката си държи телеграма. Представих си Джаки, когато тичаше към мен в студа на Морван. Предчувствам нещо лошо както тогава.

Спирам. Били, който ме следва, се блъска в мен. Продължавам бавно да вървя.

— Пристигна веднага след като тръгнахте; от Калифорния е.

Не знам защо я отварям още там, на стъпалата. Рита отстъпва и е от вътрешната страна на прага. Били стои до мен. Чете се лесно.

7 юли

ТАТКО ПОЧИНА ДНЕС СТОП

ПОГРЕБЕНИЕТО ПЕТЪК СТОП

ТЕЛЕГРАФИРАЙ ПОЛЕТА СТОП

ОБИЧ ДЖОАН

Подавам телеграмата на Били.

— Дядо ти е починал, Бил. Ще трябва да се връщаме.

Само това можах да изрека.

Минавам край Рита и отивам в двора им. Плача. Не мисля, че някога в живота си съм ридал с такова отчаяние. Стоя в задния им двор, облегнал глава на стената и плача, докато повърна.

Плача заради много неща и те са различни форми на самосъжаление. Плача, както плачеше момчето в онзи разказ „Бимини“ на Хемингуей. Неговата голяма риба му избяга, след като се беше приближил толкова много до нея. Моят татко избяга от мен. Нямах волята, куража, упорството, да положа последни усилия, за да го върна обратно в света на живите.

Ридая още, защото той ще ми липсва много — няма да чувам гласа му, да виждам характерните за него движения, да усещам миризмата му, да го докосвам. Той си е отишъл — няма го.

Ридая още, защото ме е страх. Страх ме е от смъртта. Страхувам се да бъда сам; в естествения ход на нещата аз съм този, който следва да умре след него.

Тези са някои от причините, за които знам, че плача; но има и други, и те не са толкова егоистични. Плача за мама, за Джоан, за Джаки, който никога няма да познава дядо си, за него той ще бъде само име. Плача за Врон, която много обичаше татко. Но най-много плача, защото голяма част от мен си е отишла.

Чувам шум и виждам Рита зад мен. Обръщам се и ние се вкопчваме един в друг. Тя е дребна, по-дребна от Джоан, по-дребна е и от мама, но силна, притиска ме към себе си по-силно, отколкото аз нея. Вцепенявам се. Не искам да напусна това убежище, този източник на сила и утеха. Това е обратна връзка, нейната сила и енергия се вливат в мен, умиращо дърво, което тегли жизнени сокове от имел.

Най-сетне преставам да плача. Рита ме повежда към къщата, в кухнята. Сядаме, смутени, изтощени. Пат все още е на работа. Били е на горния етаж. Не мога да говоря с нея. Колкото пъти се опитам, избухвам в плач. Пита ме дали да направи резервации за Лос Анджелис. Кимам. Пътуването ни дотук вече няма смисъл.

Самолетът отлита в седем. Рита казва, че ще ни откара до летището. Освен това ще съобщи на Джоан номера на полета ни. Двамата с Били мълчаливо събираме вещите си. Знае, че не съм в състояние да говоря; самият той се е затворил в себе си. Сега той ми е най-близкият мъжки роднина, а дори не мога да го докосна.

Рита ни откарва на летището половин час преди отлитане. Паркирането е невъзможно, така че тя ни оставя там. Бързо си вземаме нещата, махаме с ръце. Чувствам се отдалечен, някак без опора, свободно плуващ в пространството, движа се механично.

Вече сме на опашката пред гишето за билети, когато осъзнавам, че Били определено се влачи някак странно зад мен, много разстроен за нещо свое. Питам го какво се е случило. Клати глава, нищо не казва. Но става все по-неспокоен. Най-накрая изплюва камъчето.

— Как смяташ, татко? Имам среща в Париж с Деби след три дни. Кое ще бъде по-добре — от Калифорния ли да изпратя телеграма до „Америкън Експрес“ или да се обадя на родителите й оттук; те може да знаят адреса й. Трябваше да се срещнем с нея на острова под плачещата върба. Не ми се иска напразно да ме чака.

Пред нас има още трима души.

— Искаш ли наистина да дойдеш на това погребение, Бил?

Поглежда ме в очите за пръв път от получаването на телеграмата насам.

— Боже мой, татко! Той е твой баща; разбира се, че ще дойда! Едва ли някой ще ме оправдае, че не съм бил на погребението на дядо си.

— Аз ще те разбера и оправдая, Бил; това се отнася и за майка ти. Погребението на татко не е твой проблем. Ще намеря някакво обяснение.

Пред нас има още двама души.

— Не искам да те оставям така, татко.

— Това няма значение, Бил. И на мене нямаше да ми се иска да се връщам в Калифорния, ако бях на твое място; бих предпочел да посрещна момичето си под онова дърво там.

— Сигурен ли си в това?

Кимам. Усмихва се и протяга ръка. Стискаме си ръце. Това се случва за пръв път. Ръцете му приличат толкова много на моите — имам странното усещане, че правя ръкостискане със себе си. Обръщам се към жената на гишето и си купувам един билет. Няма проблеми с анулирането на резервацията за Били. Трябва да се кача на самолета след петнайсет минути; отиваме да сложа етикет на багажа си.

— Били, ето ти четиристотин долара. Толкова щяха да бъдат разноските ти за отиване и връщане от Калифорния. Провери дали можеш да попаднеш на анулиран чартърен полет или на резервен; обзалагам се, че ще намериш нещо под сто долара, особено като студент; така ще ти останат пари.

Давам му четирите стодоларови банкноти, които получихме от дамата в публичния дом. Били ме изпраща до входа и ние отново си подаваме ръце. И двамата бързаме, и двамата се опитваме да се разделим, преди нещо в нас да се пречупи.

* * *

Вървя през дълги, тесни, покрити с червена пътека коридори с ниски тавани. Чувствам се по-добре. За пръв път се качвам навреме в самолет.

Детството на Били приключи. Може би като привилегирован зрител ще мога да видя бъдещия му живот. Моето време с татко приключи; близостта ни накрая, сега остава вътре в мен, скрита завинаги.

Изпълнявам механично всичко, свързано с пътуването със самолет: слагам на място ръчния си багаж, сядам на мястото си до прозореца, закопчавам колана. Раздават ни слушалки; слагам ги. Искам да убия следващите пет или шест часа, просто да ги оставя да се случат без мое участие. Искам да стана предмет, багаж, който се пренася срещу високо заплащане на далечно разстояние. В сектора за непушачи съм до прозорец пред крилото; това е любимото ми място. Няма много пътници. Никой не сяда до мен.

Излитаме. Обзема ме приятно чувство, когато се отделяме от земята. След първоначалното ускорение се чувствам безтегловен, умиращ бавно. В напускането на земята има нещо странно, нещо освобождаващо.

Поглеждам надолу. Пенсилванската магистрала лъкатуши през планините. Съвсем доскоро двамата с Били се борехме с всеки километър, пълзяхме по нея, всяка минута излагахме живота си на опасност, обзети от постоянно напрежение, чувство на несигурност, отговорност. Сега летя, плъзгам се, впускам се, нося се над нея — и всичко това е като смърт в сравнение с живота. Чувствам се като отстранен от борбата с живота, понесен някъде без усилия от моя страна.

Отпускам глава върху пластмасовия двоен прозорец. От слушалките ми се носи първата симфония на Малер. Слушам я сега, а той я е сътворил преди раждането на татко.

Носят питиетата — пия; носят подноса с храна — ям; но съм сред облаците, част от сложните фантазии на Густав Малер върху френска детска песничка. Когато пускат филма, подчинявам се на искането на стюардесата да спусна транспаранта, но си оставям мъничка пролука, през която да надзъртам навън. Наблюдавам шарките по земята, докато се носим над тях, дългите сенки, насочени назад, назад, откъдето идваме, назад, където накрая се надявам да се върна.

Наносните, заливани от приливи земи на Източния бряг, преминават в планинската верига на Апалачите; Апалачите се преливат в Средния Запад, плоската равнина, безкрайните редици, напоителните системи, правоъгълните ниви. Малко от това беше видимо за нас, докато препускахме бясно през тези места, заобиколени от всички страни от царевица на нивото на очите, пшеница или пасящи говеда.

Приближаваме се до огромното възвишение на Скалистите планини: високи, розови скали се протягат към нас от земята. От другата им страна минаваме през бурно завихряне на въздуха и гъсти облаци. Долу вали.

Опитвам се да се съвзема, да направя план. Не съм готов за онова, което ме очаква от другата страна на Международното летище на Лос Анджелис.

Ето ме в този момент, петдесет и две годишен и в добро здраве. Имам интелигентна, разумна и любяща жена, три хубави деца. Работя точно това, което искам, и съм добър в своята област. Защо тогава не се смея на глас и от сърце?

Късметлия човек съм, младежките ми мечти се осъществиха. Татко си изгради свой сън, раздели живота си. Може би мама е избрала най-невъзможната вероятност. И в това се състои трагедията й.

Все още страдам за татко, за тъжната пътека на живота му. Благодарен съм за онзи кратък, последен светъл период, дарен и на него, и на нас — нещо, за което не бяхме мечтали. Радвам се, че се случих с него тогава; надявам се, че съм извлякъл поука от тези кратки, но ярки дни.

Може би е време да започна да се уча да старея. Ако ми провърви, ще имам около двайсетина години на разположение.

Трябва да намеря начин да се подготвя и приспособя към физическата слабост, болката, умствената немощ, отслабената памет, намалената чувствителност и острота на възприятията, липсата на толерантност — толкова неща, които сега ме ужасяват.

Трябва да се подготвя за неизбежните потискащи стени, които бавно ще се издигат между мен и другите; трябва да бъда готов да приема бавното, но сигурно отдалечаване на децата ми, докато в най-добрия случай остане само толерантността. Ще трябва да се науча да приемам без обида болката, с която ще слушам как порасналите ми внуци се вбесяват от най-скъпите за мен душевни и морални ценности, докато техните идеи на свой ред ще измъчват мен.

Трябва да се подготвя за смъртта на дългогодишни приятели, роднини; погребенията, на които ще ходя отсега нататък, ще зачестяват… Трябва да се науча освен това да живея с тези, които останат около мен и които сигурно ще бъдат скучни и безинтересни. Трябва да бъда готов да наблюдавам дегенерирането на моето поколение — на Врон, на Джоан, на Марио…

И всичко това ще се случва с мен. Ще се превърна в досаден, отегчителен човек за другите, ще преча на разговорите им, ще се повтарям, ще схващам бавно, но бързо ще разбирам нещата погрешно, ще говоря нелогично. И всичко това вероятно ще бъде невидимо за мен. Дори няма да осъзнавам собствения си упадък. Той ще се прокрадва тайно, незабелязано, като безшумно пропълзяване на змия, без ясно доловими стъпки…

Всяка сутрин ще се събуждам по-стар. Способностите ми за преценка ще бъдат хванати в капана на количествения натиск. Ще мисля, че светът се е променил, че се променя по-бързо, че става по-мрачен, по-слабо стимулиращ, по-неразумен и като цяло — по-невъзприемлив. Лесните неща ще станат трудни, а трудните — невъзможни.

От друга страна, трябва да се науча да се възползвам от предимствата на възрастта. Татко ми даде добър пример. Вероятно няма да ми се налага да работя, да се занимавам с много от нещата, които не желая да върша. Ще се откажа от преследването на успех, жени, работа, власт, благополучие. Практически никой няма да зависи от мен. За пръв път от детството си ще вкуся отново от свободата, свободата да бъда себе си. Вероятно ще спя по-малко, ще имам повече време за бленуване, за мислене, за четене — ако очите и умът ми все още държат…

Ще имам време да лъкатуша по пътищата и завоите на живота си, да преживявам отново добрите моменти, да преработвам или да се опитвам да коригирам лошите. Надявам се още да мога да разбера нещо за смъртта, да проникна във видимата й неочакваност и безвъзвратност, да се науча да я приемам като източника, причината за живота, както го познаваме.

Познавам се достатъчно добре обаче, за да знам, че ще направя всичко възможно да отлагам до края осъществяването на тези мои мъдри решения. Няма да разхлабя хватката си с живота, няма да се предам лесно. Това може да затрудни остаряването и смъртта ми. Ще се намесят безразсъдността ми, манталитетът ми, жаждата ми за живот. Вече се занимавам с медитация и йога. Като се върна във Франция, ще започна да правя редовно гимнастика и да тичам за здраве. Определено ще внимавам с храната.

Знам, че алтернативата на старостта е да умреш млад, а аз не съм готов и за това. И все пак ще трябва да се науча да старея, преди да е станало твърде късно.

Пустините са розови и виолетови на цвят, дълги сенки оформят сини дупки сред тях. Внезапно виждам Египет, земята на фараоните с гробниците на владетелите. И докато гледам надолу тази тиха пустота и мъртъв пейзаж, в мен леко и тихо потичат мисли за смъртта, каквито никога не съм имал досега.

Сега към нас протягат каменни юмруци масивните планини на Сиера Невада и ние започваме снижаване, теглени надолу; моторите сменят тона си: следва дълго спускане. Виждам благоустроени жилищни квартали с ясната плетеница на улиците им. В огърлицата от къщи проблясват лазурът и тюркоазът на плувните басейни.

В далечината диша океанът. Обгръща ме вцепеняващо спокойствие. Чувствам някак, че съм готов за всичко онова, което ме очаква долу.

Може би поне за част от него.

Информация за текста

William Wharton

Dad, 1981

Издание:

Уилям Уортън. Татко

Превод: Благовеста Дончева

Редактор: Милко Стоименов

Коректор: Лилия Анастасова

Худ. оформление: Милко Стоименов

Предпечатна подготовка: Квазар

Печат: Багра

ИК „РАТА“ ЕООД, София, 2006

ISBN-10:954–9608–25–5

ISBN-13:978–954–9608–25–0

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35627

Последна корекция: 6 октомври 2015 в 22:40

1

Pet (англ.) — миличка. — Бел.прев.

2

Чокър (choker) — работник, който поставя примка от телени въжета около събираните с гъсеничен трактор дебели дънери, за да се улесни изтеглянето им впоследствие. — Бел.прев.

3

Брайс — национален парк в югозападната част на Юта, известен с характерните си скални образувания. — Бел.прев.

4

Боб Хоуп — популярен телевизионен водещ. — Бел.прев.

5

Уил Роджърс (1879–1935) — американски хуморист и актьор, известен с остроумните си скечове. — Бел.прев.

6

Питър Лор (1904–1964) — американски киноактьор, роден в Унгария; създава популярен образ на фъфлещ, кръглолик негодник в поредица от криминални филми. — Бел.прев.

7

Sturm und Drang („Буря и натиск“) — литературно течение през XVIII век. Започва с Гьоте и Хердер и завършва с младия Шилер. Получава името си от пиесата на Ф. М. Клингер „Буря и натиск“. — Бел.прев.

Content

Уилям Уортън
Татко

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Информация за текста

1