Мишел Уелбек

Елементарните частици

Пролог

Тази книга е преди всичко историята на един човек, прекарал по-голямата част от живота си в Западна Европа през втората половина на XX век. Макар общо взето самотен, от време на време той влизаше във връзка с други хора. Живя в трудни и неспокойни времена. Страната, където се бе родил, бавно, но неумолимо изпадаше в категорията на средно бедните държави; нерядко заплашвани от нищета, хората от неговото поколение прекарваха дните си в самота и озлобление. Чувства като любов, нежност и човешко братство до голяма степен бяха изчезнали; в отношенията помежду си съвременниците му често проявяваха безразличие, ако не и жестокост.

По времето, когато Мишел Джерзински изчезна, той бе смятан за един от водещите биолози и сериозен кандидат за Нобелова награда, но истинското му значение като учен се прояви едва по-късно.

В епохата, когато живя Джерзински, философията най-често бе смятана за лишена от всякакво практическо значение и дори от предмет. Истината е, че мирогледът, възприет в даден момент от членовете на едно общество, определя неговата икономика, политика и нрави.

Метафизическите мутации, тоест радикалните и глобалните изменения в мирогледа на мнозинството, се проявяват рядко в човешката история. Пример за това е раждането на християнството.

Когато една метафизическа мутация се осъществи, тя се разпространява, без да срещне съпротива, докато не изчерпи своите възможности. Тя помита безогледно икономически и политически системи, естетически възгледи, обществени йерархии. Няма човешка сила, която би могла да й се противопостави, докато не се появи нова метафизическа мутация.

Не може да се каже, че метафизическите мутации се стоварват непременно върху отслабващи и залязващи общества. Християнството възниква в момент, когато Римската империя е на върха на своето могъщество; съвършено организирана, тя владее целия познат свят; техническото и военното й превъзходство нямат аналог и въпреки това тя няма никакъв шанс. Съвременната наука възниква в момент, когато средновековното християнство е изградило цялостна система от понятия за човека и за Вселената; то представлява основа за управлението на народите, движеща сила на познанието и творчеството, решаващо условие за мира и войната, определящ фактор при производството на блага и тяхното разпределение; и всичко това по никакъв начин не е в състояние да предотврати неговото рухване.

Мишел Джерзински не бе нито първият, нито главният творец на тази трета, в много отношения много по-радикална метафизическа мутация, поставила началото на нов период в световната история, ала по силата на някои доста странни житейски обстоятелства той стана един от най-съзнателните и прозорливи нейни съзидатели.

Живеем днес в едно напълно ново царство

и плетеница обстоятелства обгръща нашите тела,

къпе нашите тела

в сияние от радост.

Онова, което хората от миналото са влагали като

предчувствие в музиката,

ние днес превръщаме в обикновена реалност.

Онова, което за тях е било недостъпно, абсолютно,

за нас е близко и познато.

Но ние не презираме онези хора;

знаем какво дължим на техните мечти,

знаем, че без тяхната история, преплела радости

и болки, нямаше да бъдем нищо,

знаем, че докато са се лутали в мрака, дълбоко в себе си

те са носили нашия образ, отвъд омразата и страха,

пишейки ред по ред собствената си история.

Знаем, че без тази дълбоко стаена надежда те не биха оцелели.

не биха дори съществували без мечти.

Сега, когато ние живеем в светлината,

когато едва ли не докосваме светлината

и тя къпе нашите тела,

обгръща нашите тела

в сияние от радост,

когато сме досами реката,

в следобеди без край,

когато светлината край телата ни е вече осезаема,

когато стигнахме до крайната си цел

и оставихме далеч назад един свят на разлъка,

на разлъката на умовете,

за да се къпем в постоянната и плодовита радост

на един нов закон,

днес

за първи път

можем да отбележим края на старото царство.

Част първа

Изгубеното царство

1

1 юли 1998 година, се падаше в сряда. Ето защо Джерзински съвсем непринудено въпреки необичайния характер на това, което му предстоеше, организира почерпката по случай напускането си във вторник вечерта. Хладилникът марка „Бранд“, приклекнал под тежестта на контейнерите с ембриони, пое в утробата си и бутилките шампанско; по принцип той служеше за съхранение на обичайните химикали.

Четири бутилки за петнайсет души бяха необходимият минимум. Впрочем всичко беше на минимума: интересите, които ги свързваха, бяха повърхностни; една непредпазливо изречена дума, един поглед накриво и току-виж компанията се разпаднала, всеки щеше да хукне към колата си. Намираха се в облицовано с бели плочки сутеренно помещение с климатик и плакати на германски езера по стените. Никой не предложи да се снимат. Постъпилият в началото на годината млад изследовател с брада и глуповат вид си тръгна само след няколко минути, оправдавайки се, че имал проблеми с гаража. Сътрапезниците постепенно започнаха да се чувстват все по-неловко; не след дълго идваше сезонът на отпуските. Едни щяха да се приберат по домовете си, други щяха да се отдадат на зелен туризъм. Разговорите вървяха все по-трудно и те побързаха да се разделят.

В седем и половина всичко бе приключило. Джерзински прекоси паркинга заедно с една колежка, брюнетка с много бяла кожа и голям бюст. Беше малко по-възрастна от него и по всяка вероятност щеше да го замести начело на изследователската група. Повечето нейни публикации се отнасяха за гена DAF3 на дрозофилата; беше неомъжена.

Когато стигна до своята тойота, той протегна усмихнато ръка на спътницата си (докато крачеха редом, вече си представяше как ще направи този придружен с усмивка жест и мислено се подготвяше за него). Дланите им се долепиха и леко се разклатиха нагоре-надолу. Едва по-късно си даде сметка, че на това ръкостискане липсваше топлота; предвид обстоятелствата двамата биха могли да се прегърнат, както правят министрите и някои естрадни изпълнители.

След сбогуването той се качи в колата и изчака пет минути, които му се сториха безкрайни. Защо тази жена не потегляше? Да не би да мастурбира, слушайки Брамс? Или пък, напротив, се отдава на мисли за кариерата и новите отговорности, без да знае дали да се радва или не? Най-сетне голфът на генетичката напусна паркинга и той отново остана сам. Времето беше чудесно и топлината на отминаващия ден все още се чувстваше. През тези първи седмици на лятото всичко сякаш бе замряло в сияйна неподвижност, но Джерзински си даваше сметка, че дните започват да намаляват.

Докато на свой ред включваше двигателя, си помисли, че до този момент бе работил в престижен район. На въпроса „Смятате ли, че кварталът Палезо, където живеете, е престижен район?“, 63 на сто от обитателите бяха дали положителен отговор. И това бе съвсем разбираемо: тук постройките бяха ниски, а пространствата между тях — заети от зелени площи. Снабдяването се осигуряваше от няколко хипермаркета, така че понятието качество на живота едва ли бе преувеличено по отношение на Палезо.

Южната магистрала към Париж бе пуста. Имаше чувството, че е попаднал в един новозеландски фантастичен филм, който бе гледал през студентските си години, и че е последният човек на Земята след гибелта на живота по нея. Нещо във въздуха напомняше апокалиптична суша.

От десетина години Джерзински живееше на улица „Фремикур“ и бе свикнал със спокойствието на квартала. През 1993-та бе изпитал потребност от компания, от някакво живо същество, което да го посреща у дома след работа. Изборът му бе паднал на една бяло канарче, боязливо същество. То пееше най-често сутрин, без при това да изглежда весело, а и може ли едно канарче да бъде весело? Радостта е силно и дълбоко чувство, което предполага възторг, изпълващ докрай съзнанието, и е близко до опиянението, очарованието и екстаза. Веднъж бе извадил канарчето от клетката. Изпаднало в ужас, то се бе изходило върху канапето, а след това отчаяно бе започнало да се блъска в пръчките на клетката, мъчейки се да влезе обратно вътре. Месец по-късно бе повторил опита. Клетото птиче падна от прозореца и едва успявайки да си послужи с крилата, се закрепи на един балкон на отсрещната сграда пет етажа по-долу. Наложи се Мишел да дочака завръщането на обитателката, като междувременно горещо се молеше тя да няма котка. Впоследствие стана ясно, че девойката работи в редакцията на списание „Двайсет години“, живее сама и се прибира късно. Освен това нямаше котка.

Вече се бе стъмнило, когато Мишел най-сетне прибра разтрепераното от студ и страх птиче, притиснало се до бетонната стена. След това на няколко пъти, докато изхвърляше боклука, той срещна редакторката. Тя кимаше с глава, сякаш искаше да покаже, че го е познала; той на свой ред кимаше в отговор. В крайна сметка случката с канарчето бе станала повод да установи съседски отношения, което не беше зле.

От прозорците на неговия апартамент се виждаха десетина жилищни сгради, тоест около триста апартамента. Често, когато се завръщаше вечер, канарчето започваше да чурулика и пее и това продължаваше от пет до десет минути, докато му смени храната, водата и почисти клетката. Тази вечер обаче го посрещна тишина. Приближи и видя, че птицата е мъртва. Малкото бяло телце, вече изстинало, лежеше на покритото със ситен чакъл дъно на клетката.

Той хапна направо от пластмасовата чинийка морския костур с целина, който бе купил от „Монопри Гурме“, и го поля с евтино вино валдепеняс. След известно колебание постави телцето на птицата в найлонов плик, сложи вътре за тежест празна бутилка от бира и го пусна в сметопровода. Какво повече трябваше да направи? Може би да прочете заупокойна молитва?

Никога не си бе задавал въпроса докъде стига сметопроводът (доста тесен, но напълно достатъчен, за да мине по него мъртвото канарче). Въпреки това си представи грамадни кофи за боклук, пълни с филтри от кафеварки, равиоли със сос и отрязани полови органи. Едри колкото самата птица червеи с клюнове ръфаха тялото й, изтръгваха крачката, разкъсваха вътрешностите, изваждаха очите. Стресна се и се събуди разтреперан; беше едва един и половина. Глътна три таблетки ксанакс. Така приключи първата вечер на неговата свобода.

2

В доклад, изнесен на 14 декември 1900 година пред Берлинската академия и озаглавен „Zur Theorie des Geseztes der Energieverteilung in Normalspectrum“[1], Макс Планк въвежда за пръв път понятието „квант енергия“, което изиграва решаваща роля за по-нататъшното развитие на физиката. От 1900 до 1920 година, преди всичко благодарение на Айнщайн и Бор, тази концепция повече или по-малко сполучливо е приспособена към съществуващите до този момент теории; едва в началото на двайсетте години на века всички тези възгледи се оказват безвъзвратно обречени.

Ако Нилс Бор се смята за същински родоначалник на квантовата механика, това се дължи не само на направените от самия него открития, но преди всичко на изключителната творческа атмосфера на интелектуален кипеж, на свобода на мисленето и на приятелство, която той създава около себе си. Основаният през 1919 година от Бор Институт по физика в Копенхаген привлича всички млади представители на физическата наука в Европа по онова време. В него правят своите първи стъпки Хайзенберг, Паули, Борн. Самият Бор, съвсем малко по-възрастен от тях, посвещава много време на обстойното обсъждане на техните хипотези, проявявайки уникално съчетание от научна прозорливост, добронамереност и взискателност. Със своята почти маниакална прецизност той не търпи каквато и да било неяснота в интерпретацията на резултатите от експериментите, но в същото време не отхвърля априори като несъстоятелна нито една нова идея и не приема за недосегаема нито една класическа концепция. Обича да кани своите студенти в извънградския си дом в Тисвилде, където му гостуват учени от други области, политици, художници; непринудените разговори преминават от физиката към философията, от историята към изкуството, от религията към ежедневния живот. От първоначалния разцвет на древногръцката мисъл насам подобно нещо не се е случвало. Именно в тази изключителна обстановка през периода 1925–1927 година са разработени основните понятия на Копенхагенската школа, които до голяма степен изпразват от съдържание господстващите до този момент категории за пространство, причинност и време.

Джерзински така и не бе успял да изгради около себе си подобна обстановка. В ръководената от него изследователска група цареше обикновена чиновническа атмосфера. Микробиолозите далеч не са поети на микроскопа, каквито си ги представят възторжените профани, а най-често почтени, лишени от талант техници, които четат „Нувел Обсерватьор“ и мечтаят да заминат на почивка в Гренландия. Изследванията в областта на молекулярната биология не изискват кой знае каква креативност и изобретателност; в действителност те почти винаги се свеждат до рутинна работа, за която са напълно достатъчни прилични интелектуални способности. Хората получават докторски звания, защитават дисертации, докато в действителност за боравенето с апаратурата са достатъчни знанията, придобити в бакалавърската степен. „За да добиеш представа за генетичния код — обичаше да казва Деплешен, ръководител на отдела по биология на Националния център за научни изследвания, — за да откриеш принципа на протеиновия синтез, действително трябва да се поизпотиш. Впрочем обърнете внимание, пръв се зае с проблема Гамов, който е физик. А разчитането на ДНК… Къде ти? Разчитаме го, разчитаме го. Изграждаме една молекула, после друга. Въвеждаме данните в компютър, който изчислява съставните вериги. Изпращаме факс до Колорадо, там създават гени В27 и СЗЗ. Кухненска работа. От време на време усъвършенстваме донякъде оборудването и това е достатъчно за получаване на Нобелова награда. Всичко това си е халтура, майтап“.

Следобедът на 1 юли бе горещ и задушен; подобни дни обикновено приключват зле и вечерта се разрази буря, която разгони разсъблечените минувачи. Кабинетът на Деплешен гледаше към кея „Анатол Франс“. На отсрещния бряг на Сена, на кея „Тюйлери“ гейове са разхождаха на слънце, беседваха по двойки или на групи и си разменяха пешкирите. Почти всички бяха по бански. Намазаните им с плажно масло мускулести тела и особено изпъкналите задници лъщяха на светлината. Докато разговаряха, някои от тях потъркваха половите си органи през найлона на плувките, пъхаха вътре пръст, показваха окосмените си части и основата на пениса. Близо до прозореца Деплешен бе монтирал далекогледна тръба. Според слуховете самият той беше хомосексуалист, но в действителност от няколко години насам се бе превърнал преди всичко в светски алкохолик. В един такъв следобед той на два пъти се бе опитал да онанира с прилепено до далекогледната тръба око, втренчен в един юноша, които бе смъкнал плувките си и чийто член бе започнал вълнуващо издигане в атмосферата. Неговият собствен обаче, сплескан и сбръчкан, така си остана увиснал и това го накара да се откаже.

Джерзински пристигна точно в шестнайсет часа. Деплешен бе пожелал да се срещне с него. Случаят бе твърде странен. Естествено съвсем нормално бе един млад учен да поиска едногодишен творчески отпуск, за да поработи с друг екип в Норвегия, Япония или в някоя от онези ужасни страни, където четирийсетгодишните масово се самоубиват. Други пък — такива случаи се бяха умножили през „годините на Митеран“, когато стремежът към забогатяване бе придобил нечувани размери — теглеха кредити и основаваха фирми, за да извлекат печалба от вкарването в производство на една или друга молекула; впрочем сред тях действително имаше такива, които за кратък срок натрупаха прилично състояние благодарение на знанията, придобити по време на годините безкористна научна дейност. Ала молбата за освобождаване на Джерзински, който нямаше нито планове, нито цели, нито каквото и да било разумно оправдание, изглеждаше напълно непонятна. На четирийсет години той бе начело на изследователска група, под негово ръководство работеха петнайсет учени; самият той бе подчинен — и то напълно формално — само и единствено на Деплешен. Неговата група бе постигнала впечатляващи резултати и с право бе смятана за една от най-добрите в Европа. С една дума, какво не беше наред?

— Какво възнамерявате да правите? — запита Деплешен, повишавайки глас.

След мълчание, продължило половин минута, Джерзински отвърна кратко:

— Да размишлявам.

Разговорът не започваше добре и с престорено шеговит тон Деплешен се опита да смени регистъра:

— Над проблеми от личен характер ли? — ала като съзря сериозното, изпито лице на събеседника си, тъжния му поглед, внезапно го обзе остро чувство на срам. Какъв ти личен характер? Та нали сам той преди петнайсет години бе открил Джерзински в университета в Орсе. Изборът му се бе оказал напълно сполучлив: от младежа бе излязъл точен, взискателен към себе си и изобретателен учен, а постигнатите от него резултати бяха впечатляващи. И ако Националният център за научни изследвания бе съхранил добри позиции в Европа в областта на молекулярната биология, това до голяма степен се дължеше на този човек. Условията на договора отдавна бяха преизпълнени.

— Естествено ще продължите да имате на разположение базата данни — завърши Деплешен. — Кодовете ви за достъп до сървъра с резултатите от изследванията и до централната информационна банка в Интернет си остават валидни за неограничено време. Ако имате нужда от нещо друго, аз съм на ваше разположение.

Когато събеседникът му си тръгна, той отново се приближи до прозорците. Беше леко изпотен. На отсрещния бряг мургав младеж от северноафрикански тип тъкмо си сваляше шортите. Във фундаменталната биология оставаха нерешени куп съществени проблеми. Биолозите разсъждаваха и действаха, все едно че молекулите са отделни материални елементи, свързани помежду си само чрез силите на електромагнитното привличане и отблъскване; беше убеден, че никой от тях не бе и чувал за парадокса EPR, за експериментите на Аспе; никой не си бе направил труда да се осведоми за напредъка на физиката от началото на века насам; представата им за атома бе почти същата, както по времето на Демокрит. Те постоянно и упорито трупаха повтарящи се данни с едничката цел да се доберат до незабавно промишлено приложение, без да си дават сметка, че същностните основи на дейността им отдавна са подкопани. Може би двамата с Джерзински като дипломирани физици бяха единствените учени в Националния център, които си даваха сметка за факта, че в момента, когато изучаването на живота достигне до равнището на атома, цялата съвременна биология ще хвръкне във въздуха. Докато Деплешен размишляваше върху всичко това, над Сена постепенно започна да се спуска здрач. Той не бе в състояние да си представи по какви пътища би могла да поеме мисълта на Джерзински; не бе в състояние дори да обсъжда подобни въпроси с него. Наближаваше шейсетте и в интелектуално отношение се чувстваше напълно прегорял. Гейовете си бяха заминали и отсрещният кей беше пуст. Не можеше да си спомни кога за последен път бе получил ерекция; оставаше му да чака настъпването на бурята.

3

Бурята се разрази към двайсет и един часа. Джерзински се вслушваше в шума на дъжда и отпиваше на малки глътки от евтиния арманяк. Наскоро бе навършил четирийсет години: дали не бе изпаднал в кризата на четирийсетте? Като се вземат предвид подобрените условия на живот, днес хората на четирийсетгодишна възраст са в отлична форма; първите признаци — както външни, така и в реакциите на организма при натоварвания — за това, че е преминат определен праг, отвъд който започва дългият път надолу, към смъртта, се проявяват най-често едва към четирийсет и пет-петдесет години. Освен това прословутата „криза на четирийсетте“ често се свързва с прояви в областта на секса, например ненадейното и неистово влечение по телата на млади момичета. При Джерзински подобни съображения бяха напълно неуместни: неговият член му служеше, за да се изпикае, и за нищо друго.

На следващия ден стана към седем часа, измъкна от домашната си библиотека „Частта и цялото“, научната автобиография на Вернер Хайзенберг, и се отправи пеша към Марсово поле. Утрото бе ясно и свежо. Беше купил тази книга още на седемнайсетгодишна възраст. Седна под един чинар на алеята „Виктор Кузен“ и препрочете откъса от първа глава, в който Хайзенберг описва своите първи стъпки в науката и се спира на своята първа среща с теорията за атома:

„Това се случи, струва ми се, през пролетта на 1920 година. Краят на Първата световна война беше всял смут сред младежта в нашата страна. Дълбоко разочаровано от поражението, старото поколение бе изпуснало юздите, а младите се събираха на групи, на малки и големи общности, опитвайки се да открият нов път или поне нов компас, който да им позволи да се ориентират, тъй като старият компас бе строшен. И така през един прекрасен пролетен ден тръгнах на път заедно с десетина или двайсетина другари. Доколкото си спомням, тази разходка ни отведе до западния бряг на езерото Щарнберг; всеки път, когато яркозелената завеса от букове се разреждаше, съзирахме вляво от нас, под краката си, водите на езерото, което сякаш се простираше чак до планините, служещи за фон на пейзажа. Странно защо именно по време на този излет за пръв път стана въпрос за атомната физика и този разговор оказа огромно влияние върху по-нататъшния ми жизнен път“.

Към единайсет часа отново започна да става горещо. Мишел се прибра у дома и си легна, като предварително се съблече съвсем гол. През следващите три седмици движенията му бяха сведени до минимум. Той напомняше риба, която от време на време изскача над водата, за да глътне въздух, и за няколко секунди съзира като райско видение друг, съвършено различен въздушен свят. Разбира се, след това тя трябва да се върне в своя свят на водорасли, където рибите се изяждат помежду си, но у нея все пак остава усещането за друго, съвършено измерение — нашето.

Вечерта на 15 юли той позвъни на Брюно. Върху музикалния фон на кул джаза гласът на природения му брат придобиваше особена иносказателност. Очевидно Брюно беше жертва на кризата на четирийсетте. Носеше кожени якета и си бе пуснал брада. За да покаже, че е врял и кипял, говореше като герой от долнопробен полицейски филм, пушеше пурети и помпаше мускули. Мишел обаче не смяташе, че поведението на брат му може да се обясни с „кризата на четирийсетте“. Жертвите на въпросната криза обикновено не желаят нищо повече от това, да поживеят още малко така, както са го правили преди; просто се стремят към кратка отсрочка. Що се отнася до Брюно, на него му бе писнало от всичко и той не виждаше никакъв смисъл да продължава.

Същата вечер попадна на своя снимка от времето, когато посещаваше началното училище в Шарни, и се разплака. На нея се виждаше момченце, което седи на чина с разтворен учебник в ръка. То бе вперило безстрашно очи в обектива и се усмихваше. Умът му не можеше да приеме мисълта, че това момченце е самият той. То пишеше домашните си, учеше уроците съсредоточено и уверено в себе си. Постепенно навлизаше в света, опознаваше го, без да изпитва какъвто и да било страх, готово да заеме своето място в човешкото общество. Всичко това можеше да се прочете в погледа му. Беше облечено в ученическа блуза с тясна якичка.

В продължение на няколко дни Мишел не се раздели с тази снимка и я държеше облегната на нощната лампа. Опитваше се да си внуши, че тайната на времето е банална, че всичко е наред, че е напълно в реда на нещата с годините блясъкът в очите да изчезне, а жизнерадостта и доверието да се стопят. Изтегнат на матрака „Бултекс“, той напразно се опитваше да приеме мисълта, че всичко е преходно. Върху челото на детето имаше малка трапчинка, следа от прекарана шарка; този белег бе надживял годините. Къде ли се криеше истината? Дневната горещина постепенно изпълваше стаята.

4

Мартен Секалди се ражда през 1882 година в семейство на неграмотни корсикански селяни, обитаващи вътрешността на острова, и сякаш е орисан за живот на земеделец и пастир в доста тесния обсег на безброй поколения свои прадеди. Подобен начин на живот отдавна вече не съществува по нашите земи и неговият изчерпателен анализ би представлявал ограничен интерес. На моменти някои радикално настроени еколози дават израз на непонятна носталгия по отношение на него, но за да бъда обективен, ще направя кратко описание на подобно битие: човек живее сред природата, диша чист въздух, обработва няколко парчета земя (чийто брой се определя от строгите правила на унаследяването), от време на време застрелва някой глиган, прави любов наляво и надясно и преди всичко с жена си, която му ражда деца; възпитава въпросните деца, за да могат те един ден да заемат своето място в същата екосистема; накрая се разболява и точка по въпроса.

В действителност особената съдба на Мартен Секалди е показателна за ролята на светското училище по време на Третата република за интегрирането на личността във френското общество и за ускоряването на техническия напредък. Преподавателят в началното училище скоро си дава сметка, че има работа с изключителен ученик, надарен с абстрактно мислене и несъмнена изобретателност, които трудно биха намерили приложение в тесните рамки на родната му среда. Напълно осъзнавайки, че неговата мисия не се свежда до това, да дава на всеки бъдещ гражданин определен багаж от елементарни знания, а и да открива онези, на които предстои да станат част от бъдещия елит на Третата република, той успява да убеди родителите на Мартен, че техният син е призван да намери реализация извън пределите на Корсика. През 1894 година момчето получава стипендия и постъпва като ученик и пансионер в лицея „Тиер“ в Марсилия (чудесно описан в спомените от детството на Марсел Паньол, които правдиво пресъздават основополагащите идеали на онази епоха чрез съдбата на един даровит младеж от скромен произход и остават любимо четиво на Мартен Секалди чак до края на живота му). През 1902-ра той напълно оправдава надеждите на своя начален учител и постъпва във Висшето политехническо училище.

Назначението, което получава през 1911-а, се оказва решаващо за по-нататъшния му жизнен път. Възложено му е да изгради ефективна водопроводна мрежа по цялата територия на Алжир. На тази задача той посвещава двайсет и пет години, изчислявайки кривите на акведуктите и диаметъра на тръбите. През 1923-та се жени за Жьоневиев Жюли, продавачка, чието семейство произхожда от Лангедок, но от две поколения се е заселило в Алжир. През 1928-а им се ражда дъщеря на име Жанин.

Описанието на един човешки живот може според желанието да бъде много пространно и много кратко, философският или трагичен жребий в крайна сметка се свежда до датата на раждането и смъртта, традиционно отбелязани върху надгробния камък, които привличат вниманието преди всичко с пределно краткия период от време, заключен между тях. В случая с Мартен Секалди обаче е уместно да се обърне внимание на историческото и общественото измерение, като ударението бъде поставено не толкова върху неговите личностни качества, а по-скоро върху развитието на обществото, на което той е типичен представител. Типичните представители на своето време, увлечени, от една страна, от хода на историята, а от друга, сами направили своя избор да го последват, по принцип имат прости и благополучни биографии; ето защо тяхното житие в традиционен вариант може да се побере на една-две страници. Що се отнася до Жанин Секалди, тя може да бъде причислена към обезсърчителната категория на предвестниците. Напълно приспособени към начина на живот на мнозинството свои съвременници, предвестниците се стремят, от друга страна, да „се издигнат“ над тях, проповядвайки нов, необичаен способ на съществуване, и поради това техният жизнен път се нуждае от по-подробно описание, още повече че нерядко той е доста труден и неравен. Впрочем тяхната роля се свежда до ускоряването на историческите процеси, най-често на разрушение, без при това да са в състояние да дадат нова насока на събитията, тъй като подобна мисия е отредена на революционерите или на пророците.

Скоро дъщерята на Мартен и Жьоневиев Секалди проявява изключителни интелектуални способности, най-малко равни на бащините, съчетани при това с изключително независим характер. Тя изгубва девствеността си на тринайсет години (нещо твърде рядко за онова време и за нейната среда), а военните години (прекарани впрочем в относително спокойствие на алжирска територия) посвещава на баловете, които се организират всяка седмица първоначално в Константин, а сетне в Алжир, без това ни най-малко да й попречи година след година да постига забележителни резултати в училище. Така през 1945-а тя се разделя с родителите си и заминава за Париж да следва медицина, въоръжена с отлично зрелостно свидетелство и немалък сексуален опит.

Първите следвоенни години са белязани от трудности и бурни събития; индексът на промишленото производство е по-нисък от всякога, а купонната система е премахната чак през 1948-а. По същото време обаче, като резултат от влиянието на Съединените щати, в тесния кръг на заможната част от населението вече започват да се проявяват първите признаци на увлечение по потреблението, което през следващите десетилетия обхваща все по-широки обществени слоеве. Като студентка по медицина в Париж Жанин Секалди преживява в пълна мяра „годините на екзистенциализма“ и веднъж дори й се предоставя случай да танцува в „Табу“ бибоп със самия Жан-Пол Сартър. Тя не се прехласва кой знае колко по трудовете на този философ, но в замяна на това е изумена от необикновената му физическа грозота, граничеща с уродливост, така че въпросната среща между тях остава без последствия. Самата тя притежава изключителна красота от средиземноморски тип и преживява много любовни приключения до 1952 година, когато се запознава със Серж Клеман, който по това време завършва специализацията си по хирургия.

„Искате ли да ви опиша моя баща? — обичаше да казва години по-късно Брюно. — Представете си маймуна, дайте й мобилен телефон и ето ви го цял-целеничък“. По онова време Серж Клеман естествено не разполага с мобилен телефон, но в замяна на това се радва на обилно окосмяване. С една дума, изобщо не е красив, но от него се излъчва силна и недвусмислена мъжественост, която вероятно е привлякла младата студентка. Освен това той крои планове за бъдещето. Пътуване до Съединените щати го убеждава, че пластичната хирургия предлага широки хоризонти за един амбициозен лекар. Нарастващите съблазни на пазара, разпадът на традиционното семейство, вероятният икономически напредък на Западна Европа дават чудесни възможности за развитие и на Серж Клеман принадлежи заслугата да бъде един от първите в Европа и несъмнено първият във Франция, който осъзнава това. Единственият проблем е, че не разполага с достатъчно средства, за да може да започне. Приятно впечатлен от предприемчивостта на своя бъдещ зет, Мартен Секалди се съгласява да му даде заем, благодарение на който през 1953 година в Ньойи отваря врати първата клиника. Нейният успех, намерил широко отражение по страниците на женските списания, чийто брой и тираж през този период непрекъснато растат, е направо умопомрачителен и през 1955 година сред хълмовете край Кан е открита втора клиника.

По онова време двамата съпрузи представляват онова, което по-късно бе наречено „модерно семейство“, и фактът, че Жанин забременява от своя съпруг, се дължи по-скоро на непредпазливост. Въпреки това тя решава да запази детето, смятайки, че майчинството е житейски опит, през който всяка жена трябва да премине; впрочем периодът на бременността се оказва доста приятен и през март 1956-а на бял свят се появява Брюно. Досадните грижи, съпътстващи отглеждането на едно малко дете, се оказват несъвместими с идеала за лична свобода, който двамата съпрузи споделят, и в резултат през 1958-а Брюно е поверен на родителите на майката в Алжир. По това време Жанин отново е бременна, но този път от Марк Джерзински.

Гонен от ужасна мизерия, граничеща с глад, през 1919 година Люсиен Джерзински напуска каменовъгления басейн в Катовице, където се е родил двайсет години преди това, и заминава за Франция с надеждата да намери работа. Постъпва в железниците, най-напред в строителството, а след това по поддръжката, като се жени за Мари Льо Ру, дъщеря на ратаи от Бургундия, която също работи в железниците. Раждат им се четири деца, а през 1944-та той загива по време на бомбардировка от съюзническата авиация.

Третият син, Марк, е на четиринайсет години, когато умира баща му. Той е умно, сериозно и малко тъжно дете. Благодарение на един съсед през 1946-а става чирак при електротехниците в киностудия „Пате“ в Жоенвил. Веднага проявява невероятни способности в работата си и след кратък инструктаж сам изработва чудесно фоново осветление още преди пристигането на главния оператор. Самият Анри Алекан много го цени и има намерение да го направи свой асистент, ала през 1951 година Марк решава да постъпи във френската агенция за радио и телевизия, която тъкмо по това време започва първите си излъчвания.

По времето, когато през 1957 година среща Жанин, той подготвя телевизионен репортаж, посветен на знаменитите жители на Сен Тропе. Главна героиня на този репортаж е Брижит Бардо (появата на филма „И Бог създаде жената“ през 1956-а дава началото на мита Бардо), но Марк отделя място и на артистични и литературни среди, особено на така наречената по-късно „банда на Саган“. Този свят, затворен за Жанин, въпреки нейните пари, я привлича неудържимо и по всяка вероятност тя искрено се влюбва в Марк. Убедена е, вероятно напълно основателно, че от него може да излезе велик кинорежисьор. При работата с преносима осветителна техника в своите репортажи той успява да изгради вълнуващи кадри в духа на Едуард Хопър чрез умело разместване на предметите, пресъздавайки една реалистична, спокойна и в същото време изпълнена с безнадеждност атмосфера. Чрез камерата хвърля изпълнен с безразличие поглед към знаменитости като Бардо и Саган, все едно че са калмари или раци. Не общува с никого, не симпатизира на никого и действително е обаятелен.

През 1958 година, скоро след като е изпратила Брюно при своите родители, Жанин се развежда със своя съпруг. Това става по взаимно съгласие и със споделена вина. Серж проявява щедрост и й прехвърля своя дял от клиниката 8 Кан, достатъчен да й осигури значителни доходи. Двамата с Марк се заселват в една вила в Сент Максим, но той така и не се отказва от ергенските си навици. Тя го подтиква да направи кариера в киното, той се съгласява, но не предприема нищо, а просто чака кога ще му възложат следващия репортаж. По време на организираните от нея вечери предпочита да се нахрани предварително сам, в кухнята, а след това излиза да се разходи по брега. Връща се малко преди гостите да си тръгнат, с извинението, че е трябвало да довърши спешно някакъв монтаж. Раждането на сина им през юни 1958-а видимо го разстройва. Прекарва дълги минути в съзерцание на детето, което удивително прилича на него: същите остри черти на лицето, същите изпъкнали скули и големи зелени очи. Не минава много време и Жанин започва да му изневерява. Вероятно това го е карало да страда, но трудно би могло да се твърди със сигурност, защото той все повече се затваря в себе си. Строи малки олтари от камъчета, клонки и черупки от ракообразни, после ги снима при странично осветление.

Репортажът му за Сен Тропе се радва на голям успех сред дейците на киното и телевизията, но той отказва да даде интервю за списание „Кайе дю синема“. Акциите му още повече се покачват благодарение на заснетия през пролетта на 1959-а кратък, но хаплив документален филм за групата „Салю ле копен“ и за зараждането на музикалния стил йе-йе. Игралното кино очевидно не го привлича и той на два пъти отказва да работи с Годар. По същото време Жанин започва да се среща с американци, посещаващи Лазурния бряг. В Съединените щати, и по-точно в Калифорния, се заражда нещо съвършено ново. В Исалън, недалеч от Биг Сур, се създават комуни на основата на сексуалната свобода и употребата на наркотици с психоделичен ефект, за които се предполага, че отварят вратите към подсъзнателното. Тя става любовница на Франческо ди Меола, американец от италиански произход, който познава отблизо Гинзбърг и Олдъс Хъксли и е сред основателите на една от комуните в Исалън.

През януари 1960 година Марк заминава за Китайската народна република, за да заснеме репортаж за строителството на комунистическо общество от нов тип. Завръща се в Сент Максим в късния следобед на 23 юни. Къщата изглежда празна. Ала в салона открива съвършено голо петнайсетгодишно момиче, седнало по турски върху килима на пода. На въпросите му то промърморва само „Gone to the beach…“[2], след което отново изпада в апатия. В спалнята на Жанин някакъв едър брадат тип хърка, проснат напреко на леглото. Марк се ослушва и дочува нещо като плач или стенания.

Стаята на горния етаж е изпълнена с ужасна смрад; ярките слънчеви лъчи осветяват черно-белите квадрати на подовата настилка. Синът му пълзи непохватно по плочките, плъзгайки се от време на време в локвата от урина и изпражнения. Присвило очи, детето надава протяжни вопли. Когато вижда, че в стаята е влязъл човек, то прави опит да се скрие. Марк грабва в прегръдките си разтрепераното от уплаха малко същество.

Марк излиза от къщи и от най-близкия магазин купува детска седалка за колата. Написва кратка бележка до Жанин, след което настанява детето на седалката и заминава на север. Недалеч от Валанс забива по посока на Централния масив. От време на време по правите участъци се обръща да погледне в падащия здрач сина си, който спи на задната седалка, и усеща как постепенно го обзема странно вълнение.

От този ден нататък Мишел е поверен на грижите на баба си, която след пенсионирането си живее в департамента Йон, където е родена. Не след дълго майка му заминава за Калифорния и се заселва в комуната на Ди Меола. Мишел я вижда отново едва когато е навършил петнайсет години. Впрочем рядко вижда и баща си. През 1964-та той се отправя за Тибет да прави репортаж за страната, която по това време се намира под китайска военна окупация. В писмо до майка си съобщава, че е добре и че е силно впечатлен от демонстрациите на тибетските будисти, които Китай подлага на жестоки преследвания; после връзката с него прекъсва. След като протестът на Франция към китайското правителство остава без резултат и тялото му така и не е открито, година след това той е официално обявен за безследно изчезнал.

5

През лятото на 1968-а Мишел е вече десетгодишен. От двегодишна възраст живее сам с баба си в Шарни, в департамента Йон, близо до границата с Лоаре. Сутрин става рано, за да приготви закуската на баба си; съставил е специален списък, на който е отбелязал колко време се запарва чаят, броя на препечените филийки и други такива неща.

Често прекарва времето до обяд в стаята си. Чете Жюл Верн, списание „Пиф“ или детективски романи от поредицата „Клубът на Петте“, но най-често се задълбочава в многотомното издание на „Цялата Вселена“. В нея се разказва за съпротивлението на материалите, за формата на облаците, за танца на пчелите. Говори се също така за двореца Тадж Махал, построен от древен цар в памет на починалата царица; за смъртта на Сократ, за това, как преди три хиляди години Евклид е изобретил геометрията.

Следобед слиза в градината. Облегнат на ствола на черешата, с къси панталонки, той усеща меката гъвкавост на тревата. Радва се на слънчевата топлина, която попива в листата на марулята. Знае, че растенията се нуждаят също така от вода и затова вечерта трябва да ги полее. Продължава четенето на „Цялата Вселена“ или на книги от поредицата „Сто въпроса за…“, поглъщайки от тях знания.

Често излиза на разходка с колело сред полята. Върти с все сили педалите, вдишвайки уханието на вечността. Детската вечност е мимолетна, но той все още не знае това; край него гледките постоянно се сменят.

В Шарни е останала само една бакалничка, но в сряда минава камионетката на месаря, а в петък — на търговеца на риба, така че в събота за обяд бабата на Мишел приготвя треска със сметана. Това е последното негово лято в Шарни, но той все още не знае това. В началото на годината старицата е прекарала инсулт. Двете й дъщери, които живеят в околностите на Париж, вече имат намерение да я настанят по-близко, защото тя вече не е в състояние да живее сама по цяла година и да се грижи за градината.

Мишел рядко играе с връстниците си, но поддържа приятелски отношения с тях. Смятат го за малко особен. Има отличен успех в училище и разбира всички уроци без видимо усилие. Открай време е пръв по всички предмети и естествено баба му се гордее с него. Въпреки това съучениците му не го мразят и не го тормозят; той на драго сърце ги оставя да преписват по време на контролните. Изчаква съседът му по чин да привърши и едва тогава обръща страницата. Макар да е отличник, седи на последния чин, съхранявайки крехкото благополучие на своето царство.

6

Един летен следобед, по времето, когато все още се намира в Йон, Мишел тичешком отива на ливадата на своята братовчедка Брижит. Брижит е красиво и изключително мило шестнайсетгодишно момиче, което няколко години по-късно ще се омъжи за невероятен глупак. Това става през лятото на 1967 година. Тя го улавя за ръцете и го кара да се върти около нея, сетне двамата падат изтощени върху прясно окосената морава. Той се сгушва до горещите й гърди; тя носи къса поличка. На другия ден и двамата са покрити с малки червени пъпки, а телата им изгарят от непоносим сърбеж. Trombidium holosericum, или крастният кърлеж, е широко разпространен по ливадите през лятото. Диаметърът на червеното му заоблено телце не надминава два милиметра. Той забива хобота си в тялото на бозайниците, предизвиквайки силно раздразнение на кожата. Linguatulia rhinaria, или лингватулида, обитава носните кухини или челните синуси на кучето, а понякога и на човека. Личинката е овална, с опашка в задната част; устата й е снабдена с челюсти, предназначени за перфорация. Двата чифта придатъци (или израстъци) са снабдени с дълги нокти. Възрастното е бяло на цвят, ланцетовидно и е с дължина от 18 до 85 милиметра. Тялото му е сплеснато, пръстенчато, прозрачно и покрито с хитинови иглички.

През декември 1968 година бабата на Мишел се премести да живее в Сен е Марн, близо до дъщерите си. Първоначално в живота на момчето не настъпиха кой знае какви промени. Креси ан Бри е само на петдесетина километра от Париж, но по онова време неговите околности все още са като на село. Самото градче е красиво, с много старинни къщи и в него Коро е нарисувал няколко от своите картини. Благодарение на мрежата от канали с вода от река Гран Морен Креси е известен като Брийската Венеция, или поне така го величаят някои туристически проспекти. Малцина от неговите жители работят в Париж. Повечето се трудят в малки местни предприятия или пътуват до Мо.

Два месеца по-късно баба му купи телевизор; по първа програма вече пускаха реклами. През нощта на 21 юли 1969 година той можа да проследи на живо първите крачки на човека на Луната. Заедно с него сто милиона зрители по цялата Земя присъстваха на този спектакъл. Вероятно тези няколко часа, колкото продължи предаването, бяха кулминацията на първия период от западната технологична мечта.

Въпреки че се премести по средата на учебната година, той лесно се адаптира към общообразователния колеж в Креси ан Бри. Всеки четвъртък купуваше поредния брой на „Пиф“, който по това време вече имаше ново оформление. За разлика от мнозина читатели, той се интересуваше не толкова от подаръка, който вървеше със списанието, а от картинните приключенски разкази. Техните сюжети по удивителен начин прескачаха отвъд времето и пространството, но неизменно носеха в себе си няколко прости и дълбоки нравствени ценности. Викингът Рагнар, Теди Тед и Апахът, „синът на свирепите векове“ Рахан, Настрадин Ходжа, който се надсмива над везири и халифи: всички те бяха обединени около един морал. С времето Мишел бе осъзнал това и тези четива оставиха у него незаличим отпечатък. Впоследствие Ницше предизвика само краткотрайно раздразнение, а Кант за сетен път потвърди онова, което той отдавна знаеше. Чистият морал е единствен и всеобхватен. Времето не е в състояние нито да го накърни, нито да добави нещо към него. Той не зависи от никакви исторически, икономически, социологически или културни фактори. Този морал не е обусловен, от нищо, а сам се явява условие. С една дума, той представлява абсолют.

Моралът, който се наблюдава в практиката, винаги е резултат от смесване в различни съотношения на чистия морал с други елементи от повече или по-малко неясно, но най-често религиозно естество. Колкото по-голям е делът на чистия морал в тази смес, толкова по-дълговечно и благополучно е обществото, което се явява неин носител. В идеалния случай едно общество, ръководено от принципите на универсалния морал в техния чист вид, би просъществувало до края на света.

Мишел изпитваше възхищение от всички герои на „Пиф“, но негов любимец без съмнение бе Черния вълк, самотният индианец, благородно съчетание от качествата на апахи, сиу и чейени. Черния Вълк кръстосва прерията със своя кон Чинук и вълка Тупи. Той не само защитава без колебание слабите, но непрестанно коментира своите действия, опирайки се на трансцендентни нравствени категории, придавайки им понякога поетичната форма на поговорки на племената кри или дакота, а друг път позовавайки се на „закона на прерията“. Години по-късно Мишел продължаваше да разглежда този индианец като идеален модел на кантиански герой, неизменно действащ така, „сякаш неговите максими му даваха право да бъде член на законодателното събрание във всемирното царство на съвършените“. Някои епизоди, като „Кожената гривна“ с участието на трогателния образ на чейенския вожд, който следи пътя на звездите, преминаваха отвъд тесните рамки на приключенския разказ и бяха изпълнени с чиста поезия и нравственост.

Далеч по-малко го привличаше телевизията. Все пак следеше седмичните епизоди от поредицата „Животът на животните“. Грациозни бозайници като газели и елени прекарваха дните си в постоянен страх. Лъвове и пантери повечето време бяха в състояние на тъпа апатия с редки прояви на свирепост. Те убиваха и разкъсваха и изяждаха слабите, старите и болните животни; сетне отново изпадаха в безсмислена сънливост, тревожени единствено от паразитите, които ги хапеха отвътре. Някои паразити на свой ред бяха нападани от други, по-дребни от тях паразити, а последните пък ставаха почва за развитие на вирусите. По дърветата пълзяха влечуги, които нападаха с отровните си зъби птици и бозайници или сами ставаха жертва на някой хищен клюн. Тези кадри бяха съпроводени от високопарните и глупави коментари на Клод Дарже, изпълнени с неоправдано възхищение. Мишел трепереше от възмущение и чувстваше как дълбоко в него се оформя непоклатимо убеждение: в своята цялост дивата природа не е нищо повече от една гнусна подлост; в своята цялост дивата природа не е нищо друго освен оправдание на пълното разрушение, на всемирен геноцид, а мисията на човека на Земята може би е да доведе докрай този геноцид.

През април 1970 година поредният брой на „Пиф“ бе съпроводен с подарък, получил впоследствие широка известност. Това беше така нареченият прах на живота.

Към всяка книжка имаше пликче, съдържащо хайвер на миниатюрни морски ракообразни Artemia salina. Тези организми бяха прекарали няколко хилядолетия в анабиоза. Връщането им към живота бе доста сложно: най-напред водата трябваше да се остави да престои няколко дни, след това да се затопли, да се прибави към нея съдържанието на пликчето и леко да се разклати. През следващите дни съдът трябваше да стои близо до източник на светлина и топлина, да се добавя редовно вода на мястото на изпарилото се количество и съдържанието леко да се разклаща, за да се насити с кислород. След няколко седмици бурканът гъмжеше от огромен брой прозрачни рачета, честно казано, доста противни на вид, но безспорно живи. Мишел не знаеше какво да прави по-нататък с тях и в края на краищата изля течността в Гран Морен.

В същия брой имаше разказ от двайсет страници, посветен на младостта на Рахан и на обстоятелствата, които го бяха превърнали в самотен герой в дълбините на праисторията. Когато той все още е дете, неговото племе е унищожено от вулканично изригване. Преди смъртта си неговият баща, Крао Мъдрия, успява да му повери огърлица с три нокътя. Всеки от тези нокти въплъщава една от добродетелите на „онези, които вървят изправени“, тоест на хората. Това са нокътят на честността, нокътят на смелостта и най-важният от всички — нокътят на добротата. От този момент нататък Рахан неизменно носи тази огърлица и се стреми да бъде достоен за онова, което тя олицетворява.

Къщата в Креси имаше градина, в която растеше черешово дърво, донякъде по-малко от черешата в Йон. Мишел продължаваше да чете поредиците „Цялата Вселена“ и „Сто въпроса за…“. За своя дванайсети рожден ден получи от баба си кутия с комплект „Млад химик“. За него химията бе далеч по-интересна от механиката или електричеството, по-тайнствена и многолика. Химикалите бяха затворени в различни по цвят, форма и направа кутийки, подобно на навеки отделени една от друга същности. Достатъчно бе обаче да бъдат свързани помежду си и настъпваше бурна реакция, в резултат от която се появяваха съвършено нови съединения.

Един юлски следобед, докато четеше в градината, Мишел се сети, че може би химическите основи на живота са коренно различни. Ролята, която играят в молекулите на живота въглеродът, кислородът и азотът, може би се изпълнява от молекули със съответната за тях валентност, но с по-високо атомно тегло. На друга планета, при други условия на температура и налягане, молекули на живота биха могли да бъдат силицият, сярата и фосфорът; или германият, селенът и арсенът; или пък калаят, телурът и антимонът. Нямаше с кого да обсъди тази своя идея и по негова молба баба му купи няколко учебника по биохимия.

7

Първият спомен на Брюно бе от времето, когато беше на четири години, и това беше спомен за едно унижение. Тогава той ходеше на детска градина в парка „Лаперлие“ в Алжир. През онзи есенен следобед учителката обясняваше на децата как се правят гирлянди от листа. Момиченцата бяха насядали по склона на възвишението и чакаха, проявявайки вече типичното женско покорство; повечето от тях бяха с бели роклички. Земята бе покрита със златист килим от листа, предимно на кестени и чинари. Един след друг неговите другари привършваха гирляндите и всеки отиваше да го окачи на шията на своята избраница. Той така и не напредваше, листата се късаха, всичко се разпадаше в ръцете му. Как да им обясни, че има нужда от любов? Накрая се разплака от яд, а учителката така и не отиде да му помогне. Времето изтече, децата станаха и се отправиха към изхода на парка. Скоро след това детската градина бе затворена.

Баба му и дядо му живееха в красив апартамент на булевард „Едгар Кине“. Буржоазните сгради в центъра на Алжир бяха построени в стила на парижките здания от времето на барон Осман. По средата на жилището минаваше двайсетметров коридор, който водеше до салон, от чийто балкон се откриваше гледка към белия град. Години по-късно, когато вече се бе превърнал в четирийсетгодишен разочарован скептик, той все още ясно виждаше как четиригодишен върти с все сили педалите на триколесното си велосипедче по тъмния коридор към сиянието на отворената балконска врата. Може би именно в тези моменти бе изпитал най-голямото щастие, отредено му на този свят.

През 1961 година дядо му почина. При нашия климат трупът на един бозайник или птица привлича най-напред няколко вида мухи (Musca, Curtonevra), а когато започне разлагането, в играта се включват нови видове, преди всичко Calliphora и Lucilia. Под комбинираното въздействие на бактериите и на хранителните сокове, отделяни от ларвите, трупът постепенно се втечнява и става поле за млечнокисела и амонячна ферментация. След три месеца мухите са свършили работата си и отстъпват място на отряд твърдокрили от рода Dermestes, както и на люспестокрилото Aglossa pinguinalis, които се хранят предимно с мазнини. Белтъците в процес на ферментация се усвояват от ларвите на Piophila petasionis и от твърдокрилите от рода Corynetes. Съдържащият все още известно количество влага труп впоследствие преминава във владение на акаридите, които изсмукват от него последните количества сукървица. Окончателно изсъхнал и мумифициран, той дава убежище на нови обитатели: ларвите на кожоядите атагени и антрени, на гъсениците на пеперудите Aglossa cuprealis и Tineola bisellelia. Именно с тях приключва цикълът.

Брюно си припомняше красивия черен ковчег на своя дядо със сребърен кръст. Картината излъчваше покой и дори щастие: дядо му сигурно се чувстваше добре в такъв разкошен ковчег. Едва по-късно той научи за съществуването на акаридите и на всички тези ларви с названия, напомнящи имената на италиански старлетки. Въпреки това дори сега образът на дядо му в ковчега бе за него като щастливо видение.

Още помнеше баба си в деня на пристигането им в Марсилия, седнала върху оставения по средата на кухнята куфар. По плочките на пода сновяха хлебарки. Вероятно именно в този ден разсъдъкът й се бе помътил. В разстояние само на няколко седмици тя бе преживяла смъртта на своя съпруг, спешното отпътуване от Алжир, трудното намиране на квартира в Марсилия, и то в мизерните североизточни предградия. Никога преди кракът й не бе стъпвал във Франция. Дъщеря й я бе напуснала и така и не бе дошла за погребението на баща си. Вероятно всичко се дължеше на някаква грешка. Със сигурност някой някъде бе допуснал грешка.

Впоследствие тя постепенно си стъпи на краката и живя още пет години. Купи мебели, разположи леглото на Брюно в столовата, записа го в кварталното училище. Всяка вечер след часовете отиваше да го прибере. Срам го беше да го виждат за ръка с тази съсухрена, прегърбена старица. Съучениците му си имаха родители; по онова време децата на разведени все още бяха малко.

Нощем тя отново и отново премисляше периодите от живота си, който приключваше така злощастно. Стаите бяха с ниски тавани и лете вътре бе ужасно задушно. Успяваше да заспи едва на разсъмване. Денем сновеше из квартирата, влачейки подпетени чехли, и си говореше сама, без да си дава сметка за това, като повтаряше по петдесет пъти едно и също изречение. Мисълта за дъщеря й я обсебваше. „Тя не дойде на погребението на баща си…“ Минаваше от стая в стая с парцал или тенджера в ръка, отдавна забравила за какво ги е взела. „Погребението на баща си… Погребението на баща си…“ Чехлите се влачеха със съскане по плочките. Брюно се гушеше изплашен в постелята; даваше си сметка, че всичко това ще свърши зле. Понякога тя започваше от сутринта, още по пеньоар и с ролки на главата. „Алжир — това е Франция…“; сетне започваше съскането на чехлите по пода. Тя бродеше из двете стаи със застинал в неизвестна точка поглед, „Франция… Франция“, повтаряше, постепенно затихвайки, гласът й.

Открай време бе добра готвачка и това се оказа нейната последна радост. Приготвяше за Брюно разкошни ястия, сякаш на масата имаше най-малко десетина гости. Пиперки в масло, аншоа, картофена салата: понякога имаше пет предястия преди основното блюдо — пълнени тиквички, заек с маслини или с кускус. Не й се удаваха единствено сладкишите, но в дните, когато получаваше пенсията си, купуваше кутии халва, сметана с кестени, бонбони с плънка от Екс. Постепенно Брюно се превръщаше в дебело и боязливо дете. Самата тя почти нищо не хапваше. В неделя се залежаваше в леглото и Брюно отиваше да се сгуши до костеливото й тяло. Понякога си представяше как става нощем с нож в ръка и я пронизва право в сърцето; представяше си как после горко плаче, проснат пред безжизненото й тяло; представяше си как сам умира след това.

В края на 1966 година тя получи писмо от дъщеря си, научила адреса от бащата на Брюно, с когото си разменяха картички за Коледа. Жанин не изразяваше особено съжаление за миналото, припомняйки го в едно изречение: „Научих за смъртта на татко и за твоето преместване“. Съобщаваше освен това, че напуска Калифорния и има намерение да се установи в Южна Франция, без при това да даде адрес.

Една сутрин, докато пържеше тиквички, старата жена обърна тавата с врящо масло. Намери сили да се добере до коридора и писъците й привлякоха съседите. Вечерта след часовете Брюно видя пред входа на училището госпожа Аузи от горния етаж, която го заведе право в болницата. Позволиха му да постои няколко минути при баба си, чиито рани бяха покрити с превръзки. Бяха й поставили силна доза морфин, но тя все пак успя да познае своя внук и взе ръката му в своите, след което отведоха детето. През нощта сърцето й не издържа.

За втори път Брюно се сблъска със смъртта и отново значението на случващото се почти напълно му убягна. Години по-късно, докато предаваше контролно по френски или добре написано съчинение на историческа тема, все още си представяше как ще разкаже за него на баба си. Веднага след това се сещаше, че тя е починала, но тази мярнала се за момент мисъл така и не прекъсваше диалога между двамата. По-късно, когато готвеше магистърска степен по съвременна литература, той надълго и нашироко обсъждаше с нея своите бележки; впрочем по онова време вярваше в присъствието й само в минути на помрачение. За случая бе купил две кутии сметана с кестени; това бе техният последен продължителен разговор. Когато завърши университета и получи назначение като преподавател, установи, че се е променил и вече не може да влиза в контакт с нея; образът на баба му постепенно изчезваше зад стената.

На другия ден след погребението се разигра странна сцена. Баща му и майка му, които той за пръв път виждаше заедно, започнаха спор какво да правят с него. Бяха в голямата стая на апартамента в Марсилия и седнал на леглото, Брюно ги слушаше. Винаги е любопитно да слушаш как другите говорят за теб, особено когато явно не си дават сметка за твоето присъствие. Така може да се стигне до загуба на съзнанието за собственото съществуване, което в известен смисъл не е неприятно. С една дума, той нямаше усещането, че става въпрос за него. При това този разговор бе решаващ за бъдещето му и по-късно той често си го припомняше, без при това да изпита истинско вълнение. Не бе в състояние да направи връзка, да установи кръвна връзка между себе си и тези двама възрастни, които въпросния ден в столовата го бяха поразили преди всичко с високия си ръст и младежкия си вид. През септември Брюно трябваше да постъпи в шести клас и бе решено да го настанят в пансион, а баща му да го взема в Париж за уикендите. Майка му щеше да се постарае да го приютява от време на време през ваканциите. Брюно не възразяваше; двамата възрастни не му изглеждаха враждебно настроени. Така или иначе, за него истинският живот бе животът му при баба.

8

Животното омега

Брюно се навежда над мивката. Свалил е горнището на пижамата и гънките на бялото му коремче се диплят над фаянсовия ръб. Той е на дванайсет години. Иска да си измие зъбите, както прави всяка вечер; надява се тоалетът му да премине без произшествия. Ала ето че се приближава Вилмар, засега сам, и блъска Брюно по рамото. Той започва да отстъпва, разтреперан от страх, защото е почти сигурен какво ще последва, и успява да промърмори едва чуто: „Остави ме…“

Ето че на свой ред пристига и Пеле. Той е нисък, набит и много силен. С все сили зашлевява Брюно, който се разплаква. Сетне го събарят на земята и започват да го влачат за краката. Когато стигат до тоалетните, свалят долнището на пижамата. Пенисът му е малък, още детски, без каквото и да било окосмяване. Двамата го хващат за косите и го принуждават да разтвори уста. Пеле тика в лицето му четката за тоалетна. Той усеща в устата си вкуса на изпражнения. Започва да пищи.

Брасьор се присъединява към тях; той е четиринайсетгодишен, най-големият от шестокласниците. Изважда си члена, който се струва на Брюно дебел и огромен. Застава над него и се изпикава в лицето му. Предния ден той е принудил Брюно да му го смуче, а след това да му ближе задника, но тази вечер няма подобно желание. „Клеман, пишлето ти е съвсем голо — казва подигравателно той. — Трябва да му помогнем да се сдобие с косми…“ Дава знак на другите, които мажат слабините му с пяна за бръснене. Брасьор разтваря бръснача, приближава острието. От страх Брюно се изпуска.

През една мартенска нощ на 1968 година възпитателят го откри омазан в изпражнения, сгушен в клозета в ъгъла на двора. Накара го да си облече пижамата и го отведе при главния възпитател Коен. Брюно се боеше, че ще му се наложи да говори и да произнесе името на Брасьор. Ала макар измъкнат от постелята посред нощ, Коен го посрещна приветливо. За разлика от своите подчинени, той се обръщаше към учениците на „вие“. Това бе третият пансион, където заемаше тази длъжност, и знаеше, че почти винаги жертвите отказват да разкрият своите мъчители. Единственото, което можеше да направи, бе да накаже възпитателя, който отговаряше за спалнята на шестокласниците. Повечето от децата в пансиона бяха изоставени на произвола на съдбата от своите родители и за тях той бе единствената власт.

Би трябвало да ги държи изкъсо, да се намесва, преди да е станала някоя беля, но нямаше възможност да го прави, тъй като разполагаше само с петима възпитатели за двеста ученици. Когато Брюно си отиде, той си приготви кафе и прелисти списъка на шестокласниците. Подозираше Пеле и Брасьор, но нямаше никакви доказателства. Успееше ли да ги хване на местопрестъплението, имаше намерение наказанието да стигне дори до изключване от пансиона; само няколко прояви на жестокост и насилие бяха достатъчни, за да увлекат останалите и да пробудят у тях най-свирепи инстинкти. В повечето случаи момчетата особено когато са обединени в банди, изпитват желание да унижават и измъчват по-слабите от тях. Най-вече в началото на пубертета подобна диващина придобива нечувани размери. Той не хранеше никакви илюзии по отношение на поведението на човека особено когато не е подчинено на закона. Още с постъпването си в пансиона в Мо бе успял да внуши страхопочитание у своите възпитаници. Знаеше, че на това място той олицетворява последния бастион на законността и че без неговата намеса разправите над момчета като Брюно ще минат отвъд всякакъв предел.

Брюно прие с облекчение факта, че ще трябва да повтори шести клас. Пеле, Брасьор и Вилмар преминаха в по-горен клас и бяха настанени в друга спалня. За нещастие пристигнаха директиви от министерството, приети след събитията от шейсет и осма година, съгласно които длъжността главен възпитател бе съкратена, за да отстъпи място на система на самодисциплина. Подобна мярка бе в съответствие с духа на времето и освен това водеше до икономии на фонд работна заплата. Преминаването от едно спално помещение в друго стана много по-лесно и големите възприеха обичая веднъж седмично да извършват нападение над по-малките; прибираха се в своето спално, отвличайки една, понякога две жертви, и представлението започваше. Към края на декември Жан-Мишел Кемпф, слабичко и кротко момче, се хвърли през прозореца, за да избяга от своите мъчители. Падането би могло да се окаже смъртоносно, но детето се отърва с множество счупвания. Единият му глезен бе силно пострадал, хирурзите трудно свързаха парчетата от строшената кост и стана ясно, че то ще си остане куцо. Коен свика всички на разпит, в резултат на който подозренията му се засилиха; въпреки възраженията на Пеле той го отстрани за три дни от пансиона. Почти всички животински общности почиват върху система на подчинение в зависимост от вътрешното съотношение на силите. Тази система се отличава със строга йерархия: най-силният самец се нарича животно алфа; след него идва вторият по сила, животно бета, и така нататък, докато се стигне до най-слабия от групата, наречен животно омега. Мястото в йерархията се определя чрез ритуални двубои; животните с по-нисък ранг се стремят да подобрят позициите си, предизвиквайки по-привилегированите с надеждата при победа положението им да се подобри. Високият ранг дава на животните известни предимства: правото да се хранят първи, да се съвкупяват с женските от групата. В същото време най-слабото животно по принцип има възможност да избягва схватките, приемайки поза на подчинение (присядане, разкриване на ануса). Положението, в което се намираше Брюно, бе далеч по-неизгодно. Надмощието на основата на силата, присъщо на животинските общности, при шимпанзетата вече е придружено от актове на безпричинно насилие над най-слабото животно. Тази тенденция достига кулминация при първобитните човешки общности, а в развитите общества — при децата и юношите. По-късно се появява жалостта, тоест идентификацията с чуждото страдание; тази жалост бързо получава систематизация под формата на нравствен закон. В пансиона на лицея в Мо олицетворение на нравствения закон бе Жан Коен и той нямаше никакво намерение да се отклонява от тази си мисия. Ни най-малко не смяташе за изопачение начина, по който нацистите бяха прилагали идеите на Ницше: отхвърляйки състраданието, поставяйки се над нравствения закон, Ницше провъзгласяваше за най-висша ценност волята, а според Коен царството на волята водеше по естествен път към фашизма. Като се вземеше предвид неговият образователен ценз и стаж, той спокойно можеше да бъде назначен за директор, но доброволно бе предпочел да остане главен възпитател. Бе изпратил до академичната инспекция няколко докладни записки, в които се оплакваше от намаляването на щатовете за възпитатели в пансиона, но те така си и останаха без последствие. В зоологическата градина мъжкото кенгуру (macropodides) често възприема изправеното положение на тялото на пазача като призив за двубой. Служителят може да избегне нападението, като се наведе и заеме позата, характерна за покорното кенгуру. Жан Коен нямаше никакво намерение да се превръща в покорно кенгуру. Злобата на Мишел Брасьор, типична проява на егоизма, присъщ на животните от по-долните стъпала на еволюцията, бе осакатила завинаги един от неговите другари и вероятно щеше да нанесе непоправими щети върху психиката на момчета като Брюно. Когато извика в кабинета си на разпит Брасьор, той нямаше никакво намерение да крие презрението, което изпитва към него, и намерението си да настоява за изключването му от пансиона.

Всяка неделна вечер, когато баща му го връщаше обратно с мерцедеса, Брюно се разтреперваше още с приближаването на Нантьой ле Мо. Приемната на лицея бе украсена с барелефите на двама придобили известност бивши възпитаници: Куртелин и Моасан. Писателят Жорж Куртелин е автор на разкази, в които се осмива нелепото битие на буржоата и чиновника. Анри Моасан е френски химик (получил Нобелова награда през 1906 година), който разширява приложението на електрическата пещ и отделя силиция и флуора. Баща му винаги успяваше да го докара навреме за вечерята в седем часа. Най-често Брюно успяваше да се наяде само на обяд, когато се хранеха заедно с приходящите ученици, а за вечеря оставаха само обитателите на пансиона. Масите бяха за осем души, като най-добрите места бяха заети от големите. Те си сипваха обилно, а след това плюеха в чиниите, за да не могат малките да доядат остатъците.

Всяка неделя Брюно се чудеше дали да не поговори откровено с баща си, но накрая решаваше, че това е невъзможно. Баща му смяташе, че едно момче трябва да се научи само да се брани, и действително някои от по-големите оказваха съпротива, биеха се и успяваха да си извоюват уважение. На четирийсет и две години Серж Клеман бе преуспял човек. Неговите родители държаха малка бакалничка в Пти Кламар, докато сега той притежаваше три клиники за пластична хирургия: една в Ньойи, друга във Везине, а третата в Швейцария, недалеч от Лозана. Когато бившата му жена замина да живее в Калифорния, той отново бе поел ръководството на клиниката в Кан, отделяйки за нея половината от приходите. Отдавна бе престанал сам да оперира, но бе станал, както казват, добър мениджър. Не знаеше как точно да се държи със сина си. Несъмнено му желаеше доброто, стига това да не му струва прекалено много време, и изпитваше известна вина. През уикендите, когато Брюно беше при него, той най-често избягваше да се среща с любовниците си. Купуваше готова храна и вечеряха само двамата, а после заедно гледаха телевизия. Не знаеше никакви игри. Понякога Брюно ставаше нощем и се промъкваше до хладилника. Напълваше купа с корнфлейкс, добавяше мляко и сметана, като поръсваше обилно сместа със захар. После ядеше. Ядеше до пръсване, изпразваше няколко купи. Коремът му натежаваше. Беше му приятно.

9

Що се отнася до еволюцията на нравите, седемдесетте години бяха белязани от бърз напредък на потребление на еротична продукция въпреки намесата на все още строгата по онова време цензура. Музикалният филм „Коса“, който правеше достояние на широката публика „сексуалната революция“ от шейсетте години, пожъна голям успех. Монокините бързо се разпространиха по плажовете на Юг. Само за няколко месеца броят на сексшоповете в Париж нарасна от три на четирийсет и пет.

През септември Мишел се записа в осми клас и започна да изучава немски като втори чужд език. Тъкмо часовете по немски станаха повод да се запознае с Анабел.

По онова време Мишел имаше умерени възгледи по отношение на щастието. Всъщност той никога не се бе замислял сериозно по въпроса. Понятията за него дължеше на баба си, както ги беше предала на децата си. Беше католичка и гласуваше за Дьо Гол; двете й дъщери се бяха омъжили за комунисти, но това изобщо не променяше нещата. Ето какви бяха възгледите на поколението, преживяло през детството лишенията на войната и посрещнало Освобождението на двайсетгодишна възраст; ето какъв свят искаха те да завещаят на децата си. Жената си стои у дома и се занимава с домакинството (улеснена все пак от електродомакински уреди и разполагаща с повече време, което да отделя за семейството си). Мъжът ходи на работа (ала благодарение на роботизацията работният му ден е по-кратък, а работата по-лека). Съпрузите са щастливи и верни един на друг; обитават къщи извън градовете (предградията). През свободното си време всеки се отдава на своето хоби — разни занаяти, градинарство, изкуство. Освен това имат възможност да пътуват и да се запознаят с живота и културата на други страни и народи.

Якоб Вилкенинг бе роден в Неуварден, в Западна Фризия. Бе пристигнал във Франция на четиригодишна възраст и имаше съвсем смътен спомен за нидерландския си произход. През 1946-а се бе оженил за сестрата на един от най-добрите си приятели; тя бе само на седемнайсет години и не беше познала друг мъж. След като работи известно време в завод за микроскопи, той основа собствено предприятие за точни оптически прибори, което изпълняваше поръчки преди всичко на „Анженийо“ и „Пате“. По онова време японската конкуренция все още не съществуваше; Франция произвеждаше чудесни обективи, някои от които можеха да съперничат на „Шнайдер“ и „Цайс“; предприятието му се развиваше добре. На съпрузите се родиха две деца — през 1948 и 1951 година, а доста по-късно, през 1958 година, на бял свят се появи Анабел.

Родена в щастливо семейство (за двайсет и пет години брачен живот нейните родители не бяха имали нито едно сериозно спречкване), Анабел беше сигурна, че я очаква същата съдба. През лятото, малко преди да се запознае с Мишел, тя бе започнала да мисли по този въпрос; скоро щеше да навърши тринайсет години. Някъде на света живееше непознато момче, което също не я познаваше, но именно с него тя щеше да преживее живота си. Щеше да се постарае да го направи щастлив, а и той от своя страна щеше да стори всичко възможно да я дари с щастие; не знаеше обаче как изглежда и това силно я смущаваше. В писмо до списанието „Журнал дьо Мики“ една читателка на нейните години споделяше същите вълнения. Отговорът на редакцията бе успокоителен и завършваше с думите: „Не се тревожи, малка Корали, ще успееш да го познаеш“.

Двамата започнаха да се срещат, като готвеха заедно уроците си по немски. Мишел живееше на отсрещната страна на улицата, на по-малко от петдесет метра разстояние. Все по-често прекарваха заедно четвъртъците и неделите[3]. Той отиваше у тях най-често след обяда. „Анабел, твоят годеник…“, съобщаваше по-малкият й брат, поглеждайки към градината. Тя се изчервяваше, но родителите й избягваха шегите по този повод. Досещаше се, че харесват Мишел.

Той бе странно момче; не се интересуваше нито от футбол, нито от естрадни певци. Съучениците му не изпитваха към него неприязън, бъбреше с мнозина от тях, но винаги се държеше на определена дистанция. Преди запознанството с Анабел никой от неговите другари не му бе ходил на гости. Имаше навик да размишлява и да мечтае сам, но постепенно свикна с присъствието на своята приятелка. Често се качваха на велосипедите и поемаха нагоре по хълма към Вуланжи; сетне тръгваха пеша през ливадите и горичките до възвишението, от което се откриваше гледка към долината на Гран Морен. Разхождаха се сред високата трева и постепенно се опознаваха.

10

За всичко е виновна Каролин Есеян

В началото на учебната 1970 година в положението на Брюно настъпи известно подобрение; беше в осми клас и се числеше към големите. От този момент нататък, чак до завършването, учениците спяха в помещения, които се намираха в другото крило и бяха разделени на отделения по четири легла. В очите на своите насилници той вече беше напълно смазан и унизен, така че те постепенно се насочиха към нови жертви. Същата година Брюно започна да обръща внимание на момичетата. От време на време, макар и рядко, организираха разходки заедно с обитателките на девическия пансион. В четвъртък следобед, ако времето беше хубаво, отиваха на брега на Марна в околностите на Мо, където бе оборудвано някакво подобие на плаж. В едно от кафенетата имаше маси за минифутбол и флипери, но най-голямата атракция на заведението без съмнение беше един питон в стъклен аквариум. Момчетата обичаха да го дразнят, като почукваха по стъклото: от вибрациите животното изпадаше в ярост и започваше да се блъска в стъклото до пълно изтощение. През един октомврийски следобед Брюно заприказва Патрисия Овейе; тя беше сираче и напускаше пансиона само за ваканциите, които прекарваше при чичо си в Елзас. Беше руса и слабичка, говореше много бързо и на моменти подвижното й личице застиваше в странна усмивка. Следващата седмица той преживя страхотен шок, когато я видя седнала с разтворени крака върху коленете на Брасьор, който я целуваше по устата. Въпреки това Брюно реши да не си вади крайни заключения. Тези грубияни, които години наред го бяха тероризирали, се радваха на успех сред момичетата само защото бяха единствените, които се осмеляваха да ги задирят. Забеляза освен това, че Пеле, Вилмар и дори Брасьор избягваха да удрят или да унижават малките, когато наоколо имаше момиче.

Учениците от осми клас имаха право да се запишат в киноклуба. Прожекции имаше в четвъртък вечер в актовата зала на мъжкия пансион, където идваха и момичетата. Една вечер през декември, когато щяха да дават „Вампирът Ноферату“, Брюно седна до Каролин Есеян. Към края на прожекцията, след дълги колебания, той леко отпусна ръка върху бедрото на своята съседка. В продължение на няколко вълшебни секунди (може би пет или шест, но не повече от десет) не се случи нищо. Тя не помръдна. Обля го гореща вълна и той едва не припадна. После, мълчаливо и без каквато и да било грубост, тя отмести ръката му. Години по-късно, и то доста често, докато някоя проститутка му правеше свирка, Брюно щеше да си спомня за тези няколко секунди невъобразимо щастие; но той си припомняше също така и как Каролин Есеян леко бе отместила ръката му. Тогава у малкото момче имаше някаква особена чистота и нежност, които предшестваха еротиката и сексуалното влечение. Имаше простото желание да се докосне до любящо тяло, да усети прегръдката на любящите ръце. Нежността предхожда съблазънта и именно това е причината, поради която е толкова трудно да загубиш надежда. Защо през онази вечер Брюно бе докоснал бедрото на Каролин Есеян, а не ръката й (което твърде вероятно тя би приела и така между двамата би могла да се зароди една красива история; та нали малко преди това на опашката за билети тя бе заговорила тъкмо него, за да го покани да седнат един до друг, а след това бе положила ръка върху облегалката между двата стола; всъщност тя отдавна бе забелязала Брюно, харесваше го и онази вечер се бе надявала той да хване ръката й)? Може би защото бедрото на Каролин се бе оголило и в простодушието си той бе решил, че това не е случайно. Колкото повече с възрастта Брюно се връщаше към чувствата от детството си, толкова повече същността на съдбата му се проясняваше и всичко изплуваше в светлината на една даденост, студена и непоправима. Без всякакво съмнение през онази вечер на 1970 година Каролин Есеян имаше силата да заличи всички унижения и страдания на ранното му детство. След този първи неуспех (след като тя бе отместила ръката му, той никога повече не се осмели да я заговори) всичко ставаше далеч по-трудно. При това от човешка гледна точка Каролин Есеян нямаше никаква вина. Напротив, тази малка арменка с кротък като на агне поглед и дълги черни вълнисти коси, попаднала между мрачните стени на девическия пансион на лицея в резултат от нерешими семейни неприятности, сама бе повод за вяра в човешкия род. Всичко бе завършило с такъв главоломен провал поради една нелепа и донякъде гротескна подробност. Трийсет години след това Брюно бе убеден, че ако детайлите бъдат разгледани в действителното им значение, то случилото се тогава би могло да се сведе до следното: за всичко бе виновна късата пола на Каролин Есеян.

Слагайки ръка върху бедрото на Каролин Есеян, Брюно фактически й предлагаше да се омъжи за него. Началото на юношеството му съвпадна с преходен период. С изключение на неколцина предшественици — сред които и тягостният пример на собствените му родители, — предишното поколение бе изградило изключително здрава връзка между брака, сексуалността и любовта. Увеличението на ръста на работната заплата и ускореното икономическо развитие през петдесетте години бяха довели до упадък на брака по сметка, който оставаше в сила само за все по-ограничен брой хора, представляващи класи, за които духовното и материалното наследство имаше истински смисъл. Католическата църква, която открай време бе гледала с неодобрение на извънбрачните полови връзки, приемаше възторжено възхода на брака по любов, който по-пълно съответстваше на нейните възгледи („Мъжът и жената са Божии творения“) и бе в състояние да постави основите на една цивилизация на мира, верността и любовта, каквато бе нейната естествена мисия. Комунистическата партия, която по онова време бе единствената духовна сила, съпоставима с Църквата, си поставяше почти същите цели. Ето защо почти всички родени през петдесетте години младежи с нетърпение очакваха да се влюбят, още повече че обезлюдяването на селата, изчезването на техните традиционни общности даваха почти неограничени възможности за избор на бъдещия спътник в живота, като същевременно изборът сам по себе си придобиваше изключително значение (неслучайно през 1955 година в Сарсел бе издигнат призивът за така наречената „политика на «големите общности»“, очевидно отражение на системата от отношения, сведена до рамките на семейния кръг). Поради това напълно основателно петдесетте и началото на шейсетте години могат да бъдат определени като златен век на любовното чувство, съхранил се до днес в песните на Жан Фера и Франсоаз Арди.

Същевременно масовата консумация на либидото, дошла от Северна Америка (песните на Елвис Пресли, филмите с Мерилин Монро), се разпространяваше в Западна Европа.

Заедно с хладилниците и пералните машини, материални спътници на семейното щастие, на пазара се появиха транзисторите и портативните грамофони, които насърчаваха младежкия флирт като модел на поведение. Назряващият през шейсетте години идеологически конфликт излезе наяве в началото на седемдесетте в списания като „Мадмоазел аж тандр“ и „Вент ан“[4], съсредоточавайки се около главния въпрос на епохата: „Докъде може да се стигне преди брака?“. По същото време придошлата от Северна Америка хедонистко-чувствена възможност получи мощна подкрепа от страна на анархистки настроената преса (първият брой на „Актюел“ излезе през октомври 1970 година, а този на „Шарли-Ебдо“ през ноември същата година). Макар по принцип да критикуваха капитализма в политически план, тези издания бяха в унисон с развлекателната индустрия в името на разрушаването на юдео-християнските морални норми и на апологията на младостта и личната свобода. Раздираните от противоречиви тенденции списания за девойки възприемаха компромисна позиция по отношение на начина на живот, която може накратко да бъде описана по следния начин: първоначално (да речем, от дванайсет до осемнайсет години) девойката излиза с много младежи. (Двусмисленото значение на излизам отразява двойствеността на конкретното поведение — какво всъщност означава излизам с младеж? Дали се подразбира целуване по устните, пускане на език или полова връзка в същинския смисъл на думата? Дали да разрешите на момчето да докосва гърдите ви? Дали да свалите панталоните му? И как да постъпвате с неговите собствени органи?) За момичета като Патрисия Овейе и Каролин Есеян това бяха трудни въпроси, на които любимите им списания даваха неясни, противоречиви отговори. На втория етап (на практика след зрелостните изпити) същата тази девойка изпитва нужда да преживее сериозна връзка (наречена по-късно в немските списания „big love“) и тогава на дневен ред излиза въпросът: „Трябва ли да заживея заедно с Жереми?“; по принцип този втори период е решаващ. Резултатът от нестабилното съчетание на два съвършено различни модела на поведение, предлагано от списанията за девойки, модели, които всъщност принадлежаха към два последователни жизнени етапа, се прояви едва няколко години по-късно, когато разводите станаха повсеместно явление. Въпреки това за определен период от време тази неправдоподобна схема бе образец за наивните момичета, бездруго объркани от стремителните промени, които се извършваха около тях, и те с все сили се стремяха да я следват.

При Анабел нещата бяха съвсем различни. Вечер, преди да заспи, тя си мислеше за Мишел и с радостен трепет очакваше да го види на другия ден. Когато по време на уроците се случеше нещо забавно и интересно, веднага си представяше как ще го сподели с него. В дните, когато поради някаква причина не успяваха да се видят, я обземаше тревога и тъга. През лятната ваканция (родителите й притежаваха къща в Жиронд) тя му пишеше всеки ден. Макар да не смееше да признае пред себе си, макар писмата й да не съдържаха пламенни думи и по всичко да напомняха онова, което би споделила с роден брат на нейните години, макар чувството, което изпълваше живота й, да напомняше по-скоро сияние от нежност, отколкото изгаряща страст, истината постепенно си пробиваше път до нейното съзнание, а тя беше, че без да го бе търсила или желала, вече се намираше във властта на голямата любов. Първият срещнат се бе оказал най-добрият и дори през ум не й минаваше, че може да има друг. Според „Мадмоазел аж тандр“ подобно нещо бе възможно: не биваше да си въобразява прекалено много, защото такива случаи бяха изключително редки и граничеха с чудо, но все пак ги имаше. И те бяха най-голямото щастие, което човек може да преживее на този свят.

11

От онова време Мишел пазеше една снимка, направена в градината на родителите на Анабел през великденската ваканция на 1971 година; нейният баща беше скрил шоколадови яйца в храстите и цветните лехи. На снимката се вижда как, изцяло погълната от търсенето, Анабел разтваря клоните на една туфа форситии с присъщата на децата сериозност. Лицето й е започнало да придобива фини очертания и вече личи, че ще бъде изключително красива. Под пуловера се откроява леката извивка на гърдите й. Тогава за последен път получиха шоколадови яйца за Великден; на следващата година вече бяха прекалено големи за такива игри.

Към тринайсетгодишна възраст под влияние на прогестерона и на естрадиола, който се отделя от яйчниците, в областта на гърдите и задните части на момичетата започват да се образуват мастни възглавнички. В най-добрия случай тези части на тялото придобиват хармонична закръгленост, която предизвиква у мъжете силно влечение. Подобно на своята майка на същата възраст, Анабел имаше прекрасно тяло. Но ако лицето на майка й беше просто приятно и привлекателно, то нищо не предвещаваше болезнения шок от красотата на Анабел и майка й започна да се бои. Без съмнение големите сини очи и изумителните светлоруси коси Анабел бе наследила от своите холандски прадеди по бащина линия, но само някаква небивала морфогенетична случайност би могла да създаде поразителната чистота, която притежаваха чертите на лицето й. Лишената от красота девойка е обречена да бъде нещастна, защото за нея няма никаква надежда да бъде обичана. Всъщност никой не й се подиграва, не се отнася жестоко към нея, тя като че ли е прозрачна, никой поглед не се спира на нея, не я сподиря, когато минава. В нейно присъствие всеки се чувства неудобно и предпочита да не й обръща внимание. Напротив, една изключителна красота, красота, която далеч надминава естествената съблазнителна свежест на юношеството, оказва свръхестествено влияние и неизменно предвещава трагична участ. На петнайсет години Анабел принадлежеше към изключително малкото на брой девойки, които привличат погледите на всички мъже, без разлика от възраст и обществено положение; онези девойки, които само с появата си на оживената улица на някой средно голям град ускоряват сърдечния ритъм на младежите и зрелите мъже и карат старците горчиво да въздишат. Тя много бързо забеляза мълчанието, което настъпваше при всяка нейна поява в заведение или в лекционната зала, но трябваше да минат години, преди напълно да осъзнае неговото значение. В колежа в Креси ан Бри всички бяха приели факта, че тя „ходи“ с Мишел, но дори да не беше така, едва ли щеше да се намери момче, което да се опита по един или друг начин да потърси близост с нея. Това е един от основните недостатъци на изключителната красота у девойките; само опитните, цинични и безскрупулни женкари се чувстват удобно в тяхно присъствие; ето защо обикновено съкровището на тяхната непорочност се пада на най-долните представители на мъжкия пол, а самите те преживяват това като първи етап от едно непоправимо падение.

През септември 1972 година Мишел се записа в девети клас на лицея в Мо. Анабел оставаше в колежа, защото бе в осми клас. Той се прибираше след училище с влак, като в Ебли вземаше мотрисата. Обикновено пристигаше в Креси с влака в 18,33; Анабел го чакаше на гарата. Двамата се разхождаха край каналите в малкия град. Понякога, много рядко, отиваха в някое кафене. Сега вече Анабел знаеше, че рано или късно Мишел ще пожелае да я целуне, да погали тялото й, чието преображение тя чувстваше. Очакваше този момент, без да проявява нетърпение и без страх, защото му имаше доверие.

Макар основните страни на сексуалното поведение да са вродени, механизмите на неговото отключване до голяма степен зависят от условията, при които протичат първите години от живота, особено при птиците и бозайниците. Предварителните тактилни контакти на съответните за дадения вид органи са съществени при кучето, котката, плъха, морското свинче и макака резус (Macaca mulatto). Липсата на контакт с майката през детството води до тежки смущения в сексуалното поведение на възрастния плъх, особено при етапа на ухажването. Дори животът му да зависеше от това (а до голяма степен положението беше именно такова), Мишел не би се осмелил да целуне Анабел. Често вечер, когато го виждаше да слиза от мотрисата с чанта в ръка, я обземаше такава радост, че тя буквално се хвърляше в обятията му. В подобни случаи оставаха прегърнати за няколко секунди в състояние на щастливо вцепенение и едва след известно време проговаряха.

Брюно също учеше в лицея в Мо, също в девети клас, но в друга паралелка; знаеше, че майка му има и втори син от друг баща, но нищо повече. С майка си се виждаше рядко. Два пъти прекара ваканцията в наетата от нея вила в Каси. Тя приемаше много младежи, които минаваха оттам на път за някъде. Такива като тях пресата наричаше хипита. Всъщност те не работеха нищо, по време на престоя им ги издържаше Жанин, която бе сменила името си и искаше да я наричат Джейн. Живееха благодарение на приходите от клиниката за пластична хирургия, основана от бившия й съпруг, с други думи, от желанието на заможни жени да се борят с пораженията на времето или с някои свои естествени физически несъвършенства. Хипитата се къпеха голи в близките заливчета, но Брюно се стесняваше да свали банския си. Смяташе, че е прекалено белезникав, дребен, отблъскващ и тлъст. Понякога майка му лягаше с някой от младежите. Вече беше на четирийсет и пет години, вулвата й беше отслабнала и леко увиснала, но чертите на лицето й бяха все още великолепни. Брюно онанираше по три пъти на ден. Вулвите на младите жени наоколо бяха достъпни, понякога на по-малко от метър разстояние, но той чудесно разбираше, че са затворени за него: другите момчета бяха по-големи, по-силни и имаха загар. Години по-късно Брюно си даваше сметка, че в света на дребните буржоа, на обикновените чиновници има повече търпимост, приветливост и откритост, отколкото в този на младите маргинали, които по онова време се наричаха хипи. „Мога да се облека като уважаваните членове на обществото и охотно ще бъда приет от тях, често си повтаряше Брюно. — Достатъчно е да си купя костюм, вратовръзка и риза, които ще ми струват всичко 800 франка в «C&A» по време на разпродажбите; остава само да се науча да правя възел на вратовръзката. Вярно е, че въпросът с колата остава открит, всъщност това е единственото затруднение за представителя на средната класа, но и то си има решение: човек може да тегли кредит или да работи няколко години и да спестява. От друга страна, не виждам никакъв смисъл да се обличам като маргинал: нито съм толкова млад, нито толкова красив, нито пък дотам непукист. Плешивея, пълнея, а с годините ставам все по-притеснен и чувствителен, така че всеки признак на пренебрежение или презрение ще ме кара да страдам още по-силно. С една дума, не съм достатъчно естествен, тоест не съм в достатъчна степен животно, а това си е непоправим недостатък. Каквото и да кажа, каквото и да направя, каквото и да си купя, няма да мога да преодолея този недъг, защото той е вроден“. Още по време на първия престой при майка си Брюно установи, че никога няма да бъде приет от хипитата;, той не беше и никога нямаше да стане красиво животно. Нощем мечтаеше за разтворени вулви. По същото време започна да чете Кафка. Отначало почувства хлад, който го стягаше в ледената си прегръдка; часове след като бе привършил „Процесът“, не можеше да се отърси от натрапчивото вцепенение. Незабавно си даде сметка, че този протяжен, белязан от срам свят, в който живите твари се срещат и разминават сред космическа пустота, без каквато и да било близост помежду си, напълно съответства на неговия вътрешен мир. Светът бе протяжен и студен. Единственото топло място в него се намираше между краката на жените, но за него то бе недостъпно.

Ставаше все по-очевидно, че Брюно не отива на добре, че няма приятели, че се плаши от момичетата, че цялото му юношество е пълен провал. Баща му съзнаваше това и изпитваше нарастващо чувство за вина. През 1972 година той покани за Коледа бившата си съпруга, за да обсъдят въпроса. По време на разговора стана ясно, че природеният му брат учи в същия лицей, също в девети клас (макар и в друга паралелка) и че двамата никога не са се виждали. Този факт силно го порази, защото символизираше отвратителния разпад на семейството, за който вина носеха и двамата. За пръв път той наложи волята си и накара Жанин да влезе във връзка с втория си син, за да поправи нещата в рамките на възможното.

Жанин не хранеше особени илюзии по отношение на чувствата, които бабата на Мишел вероятно изпитваше към нея, но нещата се оказаха дори малко по-лоши, отколкото си бе представяла. В момента, когато спря поршето пред къщата в Креси ан Бри, старата жена тъкмо излизаше с пазарска чанта в ръка. „Не мога да ви попреча да го видите, все пак е ваш син — каза остро тя. — Отивам на пазар, ще се върна след два часа и искам дотогава да ви няма“. Сетне й обърна гръб и отмина.

Мишел беше в стаята си; тя отвори вратата и влезе. Имаше намерение да го прегърне, но когато понечи да го направи, той се отдръпна на цял метър. Беше пораснал и започваше поразително да прилича на баща си: същите тънки руси коси, същото остро лице с изпъкнали скули. Беше му донесла подарък грамофон и няколко плочи на „Ролинг Стоунс“. Той ги взе, без да каже нищо (грамофона запази, а няколко дни по-късно изхвърли плочите). Стаята му беше спретната, на стената нямаше нито един плакат. Върху плота на сгъваемото бюро имаше книги по математика. „Какво е това?“, запита тя, а той отвърна сдържано: „Диференциални уравнения“. Беше си намислила да му разкаже за живота си, да го покани за ваканцията, но очевидно това нямаше да стане. Задоволи се да му съобщи за предстоящото посещение на брат му; той прие. Бяха заедно само от един час, а мълчанието между тях започваше да става тягостно, когато от градината се чу гласът на Анабел. Мишел изтича до прозореца и я покани да влезе. Жанин успя да зърне момичето, докато минаваше през градинската врата. „Хубава приятелка имаш…“, подхвърли тя и леко сви устни. Тези думи сякаш жегнаха Мишел и лицето му се изкриви. Докато отиваше към поршето, Жанин се сблъска с Анабел и я погледна в очите; в погледа й се четеше омраза.

Бабата на Мишел не изпитваше никаква неприязън към Брюно; той също беше жертва на една извратена майка — такава бе нейната гледна точка, може би донякъде повърхностна, но в основата си вярна. Брюно свикна да ходи на гости на Мишел всеки четвъртък следобед. Вземаше мотрисата от Креси ла Шапел. Всеки път, когато имаше възможност (а възможност почти винаги имаше), той се настаняваше срещу някое самотно момиче. В повечето случаи те седяха с кръстосани крака, имаха прозрачна блузка или друго подобно нещо. Той не сядаше право срещу тях, а малко встрани, по диагонал, а нерядко на същата седалка, на не по-малко от два метра от спътницата. Възбуждаше се само от гледката на дългите руси или кестеняви коси; докато си избираше място, минаваше между седалките и усещаше как болка пронизва слабините му. Преди да седне, изваждаше носна кърпа. Достатъчно бе да разтвори папка, да я сложи върху коленете си и само след няколко движения свършваше. Понякога момичето разтваряше крака и тогава дори нямаше нужда да се докосва, а се изпразваше само при вида на гащичките й. Носната кърпа беше за всеки случай, обикновено го правеше върху листовете в папката, върху уравнения от втора степен, върху таблица с видовете насекоми или с данни за въгледобива в СССР. През това време момичето продължаваше да прелиства списанието.

Години по-късно Брюно продължаваше да изпитва колебание. Всичко случило се беше в пряка връзка с едно дебело и страхливо момче, чиито снимки още пазеше. Това момче бе в пряка връзка с разкъсвания от желание възрастен мъж, в когото се бе превърнало. Детството му беше трудно, юношеството — ужасно; сега беше на четирийсет и две години и обективно погледнато, все още далеч от смъртта. Какво ли му предстоеше да преживее? Може би няколко фелации, за които, сигурен бе в това, щеше да плаща все по-охотно. Посветеният на една цел живот оставя малко място за спомени. С времето ерекциите му ставаха все по-трудни и по-кратки и това караше Брюно да изпада в печално униние. Главната цел на неговия живот бе от сексуално естество; вече беше сигурен, че няма да бъде в състояние да я промени. В това отношение Брюно беше типичен представител на своето време. През неговото юношество продължилата близо два века жестока икономическа конкуренция във френското общество донякъде се бе смекчила. Все повече се налагаше възгледът, че промяната на икономическите условия естествено води към известно равенство. В полза на подобна теза шведският социалдемократически модел често се привеждаше като пример както от политиците, така и от собствениците на предприятия. Ето защо мисълта да се издигне над своите съвременници бе слабо вдъхновение за Брюно. От професионална гледна точка единствената му (и твърде благоразумна) амбиция бе да се влее в „многолюдната и с неясни очертания средна класа“, както по-късно бе определена от президента Жискар д’Естен. Ала присъщо на човека е да налага йерархии и той жадно се стреми към превъзходство над себеподобните. Дания и Швеция, превърнали се за европейските демокрации в образец за постигането на икономическо равенство, даваха също така пример за сексуална свобода. Съвсем неочаквано вътре в същата тази средна класа, към която постепенно се приобщаваха работници и служители, или по-скоро сред нейните потомци, се разкри ново поле за нарцистична конкуренция. През юли 1972 година, по време на езикова ваканция в Траунщайн, малък баварски град близо до австрийската граница, Патрик Кастели, млад французин от неговата група, само за три седмици успя да преспи с трийсет и седем мацки. За същия срок Брюно постигна нулев резултат. Успя само да покаже пениса си на една продавачка в супермаркета, която за щастие се засмя и не подаде жалба. Патрик Кастели също като него произхождаше от буржоазно семейство и имаше добър успех в училище; в икономическо отношение пред двамата се очертаваха сходни перспективи. Повечето спомени от юношеството на Брюно бяха от този род.

Впоследствие глобализацията на икономиката наложи далеч по-сурова конкуренция, която помете мечтите за интеграция на цялото население в една всеобща средна класа с нарастваща покупателна способност; все по-широки слоеве от обществото постепенно попадаха в плен на бедността и безработицата. Същевременно надпреварата в областта на секса не намаляваше, дори напротив.

Бяха минали двайсет и пет години, откакто Брюно се бе запознал с Мишел. През този ужасяващо голям интервал от време той имаше чувството, че почти не се е променил; хипотезата за наличието на една постоянна личностна същност, чиито качества са дадени на човека веднъж завинаги, му се струваше напълно вярна. Същевременно цели етапи от неговата собствена история бяха окончателно обречени на забрава. Месеци и години се бяха заличили в паметта му, сякаш изобщо не ги бе преживял. Не такъв бе случаят с последните две години от неговото юношество, тъй богати на спомени и опит, който бе формирал личността му. Паметта за човешкия живот, както му бе обяснил много по-късно неговият брат, напомня някоя от консистентните истории на Грифитс. През една майска вечер те седяха в апартамента на Мишел и пиеха кампари. Рядко разговаряха за миналото, беседите им обикновено бяха посветени на актуалните политически и обществени въпроси; през онази вечер обаче тема на разговора стана именно миналото.

— Припомняш си различни моменти от живота — обобщи Мишел — и тези спомени ти се явяват в различен аспект; връщаш се към мисли, подбуди или лица. Понякога се сещаш просто за име, като това на Патрисия Овейе, за която спомена преди малко и която днес едва ли би могъл да познаеш. Друг път в паметта ти изниква лице, без да можеш да го свържеш с каквото и да било. В случая с Каролин Есеян всичко свързано с нея е съсредоточено в онези няколко секунди, през които ръката ти е била върху бедрото й. Консистентните истории бяха въведени от Грифитс през 1984-та с цел да осъществят връзка между количествените измерения в описанията на вероятностите. Една история на Грифитс е съставена на основата на поредица от повече или по-малко случайни измерения, осъществени в различни моменти. Всяко измерение потвърждава факта, че определена физическа величина, евентуално различна от резултатите, получени при други измерения, в даден момент е съотносима с определена област от значения. Така например за времето t1 един електрон притежава известна скорост, определена в зависимост от начина на измерване; през времето t2 той се намира в някаква зона на пространството; през времето t3 притежава дадена стойност на спина. Изхождайки от подмножествата на измеренията, може да се даде определение на неговата история, логически консистентна, без при това да може да се твърди, че е вярна; за нея само може да се каже, че съществува. Измежду възможните истории на света в дадени експериментални рамки някои могат да бъдат пренаписани под зададената от Грифитс форма; именно тогава те могат да бъдат наречени консистентни истории на Грифитс, доколкото светът се възприема като съставен от отделни обекти, притежаващи вътрешно присъщи и устойчиви свойства. При това броят на консистентните истории на Грифитс, които могат да бъдат пренаписани на основата на поредица измерения, най-често надвишава единица. Ти имаш определена представа за собственото „аз“; тази представа ти позволява да изградиш хипотеза: историята, която си в състояние да възстановиш на основата на твоите собствени спомени, е консистентна история, защитима от принципа на еднозначното повествование. Като изолиран индивид, следващ неизменно битие в определен период от време и подчинен на определена онтология от страна на предмети и свойства, в това отношение ти не храниш никакви съмнения и затова можеш да бъдеш причислен към една консистентна история на Грифитс. При това ти вписваш въпросната хипотеза в сферата на реалния живот, а не в сферата на мечтите.

— Предпочитам да си мисля, че моето „аз“ е илюзия, пък била тя и болезнена илюзия — отбеляза тихо Брюно, на което Мишел не можа да намери отговор, защото не знаеше нищо за будизма.

Разговорът помежду им вървеше трудно, защото се виждаха не повече от два пъти годишно. Когато бяха млади, между тях възникваха оживени спорове, но това време беше отминало. През септември 1973 година започнаха единайсети клас в профил естествени науки и в продължение на две години изучаваха заедно математика и физика. Знанията на Мишел далеч надвишаваха нивото на класа. Той беше започнал да осъзнава, че човешкото общество е непресъхващ извор на разочарования, тревоги и огорчения, докато математическите уравнения го даряваха с ярка и жива радост. Луташе се в полумрак и изведнъж откриваше изход: нужни бяха няколко формули, няколко дръзки факторизации и изведнъж се извисяваш до сияйни селения. Най-вълнуващо бе първото от уравненията на доказателството, защото истината все още се мержелее в далечината, а последното винаги се оказваше най-радостното, най-възхитителното. Същата година Анабел премина в десети клас на лицея в Мо. Тримата често се събираха след часовете. После Брюно се прибираше в пансиона, а Анабел и Мишел се отправяха към гарата. Положението бе на път да приеме странен и печален обрат. В началото на 1974 година Мишел се изгуби из Хилбертовите пространства; после се приобщи към теорията на мерките, откри интегралите на Риман, Льобег и Стилтес. По същото време Брюно четеше Кафка и онанираше в мотрисата. През един майски следобед на новооткрития басейн в Ла Шапел сюр Креси той преживя насладата да разтвори хавлията, за да покаже члена си на две дванайсетгодишни момиченца, и с особено удоволствие видя, че те се побутват с лакти и очевидно се интересуват от гледката; после размени продължителен поглед с едната от тях, дребничка очилата брюнетка. Брюно се чувстваше прекалено нещастен и оскърбен, за да го е грижа за психологическите проблеми на другите, но все пак си даваше сметка, че природеният му брат се намира в още по-тежко положение. Тримата често сядаха в кафенето; Мишел беше с анорак и смешна шапка на главата и не умееше да играе минифутбол; през повечето време говореше Брюно. Мишел стоеше неподвижно и почти не се обаждаше, само вдигаше очи към Анабел и я гледаше внимателно и безстрастно. Самата Анабел не се отказваше; за нея лицето на Мишел въплъщаваше истината за един друг свят. По това време тя прочете „Кройцеровата соната“ и известно време й се струваше, че е успяла да го разбере благодарение на тази книга. Двайсет и пет години по-късно Брюно си даваше сметка, че тогава те са се оказали в неустановено, ненормално и безперспективно положение; когато човек хвърли поглед назад, у него винаги се създава може би погрешното впечатление за някакъв детерминизъм.

12

Стандартен режим

Онези, които през революционните епохи със странно високомерие си приписват евтината заслуга за това, че са пробудили у своите съвременници прилив на анархистки страсти, дори не си дават сметка, че дължат своя печален и привиден триумф преди всичко на спонтанно установилото се положение на нещата, обусловено от съвкупността на определени обществени явления.

Огюст Конт — Курс по позитивна философия, лекция 48

Средата на седемдесетте години във Франция беше белязана от скандалния успех на „Фантом в рая“, „Портокал с часовников механизъм“ и „Валсиращите“ — три твърде различни филма, чийто еднакъв успех обаче бе доказателство за комерсиалната перспективност на „културата на младите“, основана преди всичко на секса и насилието, която през следващите десетилетия непрекъснато заемаше все по-голям сектор от пазара. Трийсетгодишните, замогнали се през шейсетте, намериха пълно удовлетворение в излезлия през 1974 година филм „Емануела“. Този филм на режисьора Джъст Джекин предлагаше приятно прекарване на времето, екзотични картини, осъществени фантазми и — в контекста на една все още до голяма степен юдео-християнска култура — представляваше сам по себе си манифест на встъпването в цивилизацията на развлеченията.

През същата тази 1974 година движението в полза на свободните нрави като цяло пожъна забележителни успехи. На 20 март в Париж беше открит първият клуб „Витатоп“, призван да играе водеща роля в областта на физическата форма и на култа към тялото. На 5 юли беше приет закон за пълнолетието на осемнайсетгодишна възраст, а на 11 юли — закон за развода по взаимно съгласие, с което съпружеската изневяра отпадна от Наказателния кодекс. Най-сетне, на 28 ноември, с подкрепата на левицата и след бурни, според мнозинството коментатори „исторически“ дебати бе приет „законът Вей“, с който се разрешаваха абортите. Общоприетата от дълго време в западните страни християнска антропология действително придава изключително значение на човешкия живот от зачатието до смъртта; това значение се дължи на факта, че според християните човешкото тяло е обитавано от душа, сама по себе си безсмъртна и призвана по-късно да се възсъедини с Бога. В резултат от напредъка на биологическата наука през XIX и XX век постепенно се оформяше радикално нова, материалистическа антропология, далеч по-умерена в своите етически изисквания. От една страна, зародишът, малка топка от клетки в процес на непрекъснато деление, може да придобие статут на самостоятелно автономно същество само при условие че бъде постигнат известен обществен консенсус (отсъствие на вродени недъзи, водещи до непълноценност, съгласие на родителите). От друга страна, старецът, чиито органи са в състояние на непрекъснат разпад, може да предявява своето право на оцеляване само при условие че жизнените му функции са на определено равнище — въвеждане на понятието човешко достойнство. Поставените по този начин на дневен ред етически проблеми, свързани с двете крайни точки на човешкото битие (абортът, а няколко десетилетия по-късно евтаназията), от този момент нататък се превърнаха във фактори на непримиримо противопоставяне между два възгледа за света, две крайно антагонистични антропологии.

Принципният агностицизъм на френската република щеше да улесни лицемерното, неизбежно и дори донякъде подмолно тържество на материалистическата антропология. Без да бъдат провъзгласявани открито, въпросите за стойността на човешкия живот продължаваха да си пробиват път към умовете; без всякакво колебание би могло да се твърди, че те допринесоха немалко за атмосферата на упадък и дори на мазохизъм, обхванала през следващите десетилетия западната цивилизация.

За Брюно, който тъкмо бе навършил осемнайсет години, 1974-та се оказа изключително важна и дори съдбоносна. Когато много по-късно той започна да посещава психотерапевт, му се наложи често да си припомня това време, внасяйки поправки в една или друга подробност, а по всичко личеше, че психиатърът отдава голямо значение на тези разкази. Ето утвърдената версия, която Брюно предпочиташе да разказва:

„Това се случи в края на юли. Бях отишъл да прекарам една седмица на Лазурния бряг при майка ми. При нея имаше все същото движение и беше пълно с народ. Онова лято любовник й беше някакъв млад канадец, много як тип, същински дървосекач. Сутринта в деня на заминаването ми се събудих рано. Слънцето вече напичаше. Влязох в спалнята им, и двамата спяха още. Поколебах се за миг, после дръпнах чаршафа. Майка ми се размърда и за момент помислих, че ще се събуди; бедрата й бяха леко разтворени. Коленичих пред вулвата й. Протегнах ръка, но не посмях да я докосна. После излязох да онанирам. Тя прибираше всякакви котки и наоколо непрекъснато гъмжеше от тях. Приближих се до млада черна котка, която се печеше на един камък. Земята наоколо беше камениста, много бяла, с безпощадна белота. Котката ме погледна няколко пъти, докато лъсках бастуна, но затвори очи, преди да свърша. Наведох се и взех един голям камък. Черепът на котката се пръсна и част от мозъка се разхвърча наоколо. Покрих трупа с чакъл, после се прибрах в къщата, където всички още спяха. Същата сутрин майка ми ме закара при баща ми, който живееше на петдесетина километра. Докато пътувахме в колата, тя за пръв път ми спомена за Ди Меола. Той също напуснал Калифорния преди четири години и купил голямо имение в околностите на Авиньон, по склоновете на Ванту. През лятото при него се събирали младежи от цяла Европа, а също от Северна Америка. Смяташе, че няма да е зле някое лято и аз да отида там, за да открия, както тя казваше, нови хоризонти. Учението на Ди Меола било съсредоточено преди всичко върху браминската традиция, но според нея без какъвто и да било фанатизъм и крайности. Освен това се възползвал от напредъка на кибернетиката, на невролингвистичното програмиране и на техниките за духовно освобождаване, разработени в Исалън. Изобщо ставало въпрос преди всичко за разкрепостяването на личността и на нейната дълбочинна креативност. «Ние използваме едва 10 на сто от нашите неврони».“

„Освен това, добави Джейн (в този момент те прекосяваха някаква борова гора) — там ще можеш да се запознаеш с младежи на твоята възраст. Докато беше при нас, останахме с впечатлението, че имаш трудности в сексуално отношение“. Западният начин на живот е наложил една объркана и порочна представа за секса. В много първобитни общества посвещаването се извършва по естествен път под контрола на възрастните от племето. „Аз съм твоя майка“, подчерта още веднъж тя, но пропусна да добави, че през 1963 година лично е посветила в секса Дейвид, сина на Ди Меола. Тогава Дейвид е бил само на тринайсет години. Един следобед се съблякла пред него и го насърчила да мастурбира. Следващия следобед сама включила в действие ръце и език. На третия път му бе позволила да проникне в нея. За Джейн това бе приятен спомен; членът на момчето бил твърд и си оставал такъв дори след няколко еякулации; няма съмнение, че именно от този момент нататък тя се бе насочила окончателно към младежи. „Само че, добави тя — посвещаването се извършва извън стеснения семееен кръг. Това е необходимо, за да се осъществи отварянето към света“. Брюно трепна и се запита дали пък тя не се бе събудила сутринта, докато той се взираше във вулвата й. В действителност забележката на майка му беше съвсем уместна: научно е установено, че кръвосмешението е табу, още при сивите гъски и при мандрилите. Колата наближаваше Сент Максим.

„Когато пристигнахме при баща ми — продължи Брюно, — веднага забелязах, че той не се чувства добре. Онова лято бе успял да вземе само две седмици отпуск.

По това време още не знаех, че има парични проблеми и че за пръв път бизнесът му не върви. По-късно сам ми разказа всичко. Напълно бил проспал нарастващото търсене на силиконови гърди. Сметнал, че това е временна мода, която няма да излезе извън американския пазар. Твърде глупаво от негова страна, тъй като няма нито един случай зародила се в Съединените щати мода да не залее няколко години по-късно Западна Европа. Един от младите му съдружници се възползвал от случая и започнал самостоятелен бизнес в производството на силиконови гърди, отнемайки му голяма част от клиентелата“.

По времето, когато направи това признание, бащата на Брюно беше на седемдесет години и скоро след това почина от цироза. „Историята се повтаря, мрачно добавяше той, подрънквайки бучките лед в чашата. — Този глупак Понсе (ставаше въпрос за младия хирург, който двайсет години преди това бе станал причина за разорението му) наскоро се отказа да инвестира в изследванията за удължаване на мъжкия член. Заяви, че това било колбасарска работа и че в Европа едва ли ще се появи подобно търсене. Глупак. Също като мен навремето. Ако днес бях на трийсет години, като нищо щях да се захвана с удължаването на члена!“ След тези думи той обикновено изпадаше в дълбоко униние, а след това задрямваше. Никак не беше чудно, че на неговите години от един момент нататък разговорът започваше да буксува.

През същия този месец юли 1974 година бащата на Брюно преживяваше първия етап от своето падение. Всеки следобед се затваряше в стаята с куп романи на Сан Антонио и бутилка бърбън. Излизаше оттам едва към седем часа, за да стопли с треперещи ръце вечеря от полуфабрикати. Още не се бе отказал да разговаря със сина си, но все не се получаваше, просто нищо не излизаше от опитите му. Само след два дни обстановката стана направо тягостна. Брюно започна да излиза веднага след обяда и се връщаше чак вечерта; просто се шляеше по плажа.

Продължението на този разказ бе далеч по-малко интересно за психотерапевта, но Брюно много държеше на него и изобщо не желаеше да го премълчава. В крайна сметка работата на този тъпак бе да го слуша, нали така?

„Тя беше сама, продължаваше Брюно — всеки следобед беше сама на плажа. Нещастно дете на богати родители, също като мен, седемнайсетгодишна. Честно казано, беше трътлеста, дребничка, с плахо лице, имаше твърде бяла, покрита с пъпки кожа. На четвъртия следобед, в деня преди да си замина, взех хавлията и седнах до нея. Беше легнала по корем с разкопчано горнище на банския. Помня, че единственото, което се сетих да й кажа, бе: «Във ваканция ли си?» Погледна ме, сигурно не е очаквала кой знае какво остроумие, но пък не и да изтърся подобна тъпотия. След това се запознахме и научих, че се казва Аник. По едно време тя реши да си ходи и аз се питах дали ще се опита да закопчае горнището си, преди да стане, или ще ми покаже гърдите си? В крайна сметка направи нещо по средата: обърна се по гръб, придържайки краищата на горнището с ръка. Накрая се оказа в поза, при която чашките на сутиена се бяха изместили и я прикриваха наполовина. Наистина имаше големи гърди, но вече бяха доста увиснали, а с времето нещата щяха само да се влошат. Помислих си, че е доста смела. Протегнах ръка и я пъхнах под една от чашките, като постепенно откривах гърдата й. Тя не помръдна, но някак се стегна и затвори очи. Продължих да я галя, връхчетата на гърдите й бяха твърди. Това е едно от най-приятните преживявания в живота ми.

После нещата се усложниха. Отведох я у дома и веднага се качихме в моята стая. Боях се баща ми да не ни види; все пак в живота си бе имал много красиви жени. Той обаче спеше; този следобед бе напълно пиян и се събуди чак към десет вечерта. Странно защо, тя не позволи да сваля слипа й. Обясни ми, че преди не го била правила и откровено казано, никога не била имала работа с момче. Прие обаче да ме мастурбира без всякакво колебание и дори с въодушевление; помня, че се усмихваше. Приближих члена си до устата й, тя го лапна няколко пъти, но не й хареса много. Не настоях, а я яхнах. Когато притиснах члена си между гърдите й, усетих, че й харесва, и тя леко простена. Страшно се възбудих, надигнах се и смъкнах слипа й. Този път не се възпротиви и дори вдигна крака, за да ми помогне. Не беше красива, но пичката й беше привлекателна, като на която и да е друга жена. Беше притворила очи. Когато пъхнах ръце под задника й, тя разтвори широко бедра. Това ми подейства толкова силно, че се изпразних преди още да съм проникнал в нея. Малко сперма попадна върху космите на венериното й хълмче. Бях ужасно разочарован, но тя ме успокои, че и така й било приятно.

Нямахме много време за разговори, защото вече беше осем часа и тя трябваше веднага да се прибере при родителите си. Не знам защо спомена, че била единствено дете. Изглеждаше толкова щастлива, толкова горда, че има причина да закъснее за вечеря, че аз за малко не се разревах. Целувахме се дълго в градината пред къщата. На другия ден заминах за Париж“.

В края на този кратък разказ Брюно правеше малка пауза. Психотерапевтът леко се изкашляше, а след това най-често казваше: „Добре“. В зависимост от времето подканяше Брюно да продължи или казваше само: „Значи толкова за днес?“, повишавайки глас накрая, за да придаде на изречението въпросителна интонация. При тези думи усмивката му беше превъзходно лека.

13

През същата 1974 година Анабел позволи на едно момче от дискотеката в Сен Пале да я целуне. Наскоро бе прочела в списание „Стефани“ статия за приятелството между момчета и момичета. По въпроса за приятеля от детството пишеше особено неприятни неща: рядко приятел от детството можел да стане интимен приятел и бил обречен по-скоро да ти бъде просто другар, верен другар; можел дори да играе ролята на довереник и опора по време на вълненията, свързани с първите флиртове.

Въпреки твърденията в списанието след тази първа целувка Анабел се почувства ужасно тъжна. Гърдите й се изпълваха с някаква непозната болка. Тя излезе от „Катманду“ и не прие предложението на момчето да я придружи. Докато отключваше веригата на мотопеда, цялата трепереше. Тази вечер бе облякла най-красивата си рокля. До къщата на брат й имаше не повече от километър и когато пристигна там, бе само единайсет часа и в хола още светеше; когато видя светлината, тя се разплака. Именно при тези обстоятелства, през една юлска нощ на 1974 година, Анабел горчиво и безвъзвратно си даде сметка за своето индивидуално битие. При животните индивидуалното битие се проявява чрез болката, докато човек го осъзнава само посредством лъжата, с която на практика може да се идентифицира. До шестнайсетгодишна възраст Анабел не бе имала тайни от родителите си, а сега осъзнаваше редкия и драгоценен факт, че не бе имала тайни и от Мишел. Само за няколко часа през онази нощ тя разбра, че човешкият живот е един непрекъснат низ от лъжи. По същия начин тя осъзна и своята красота.

Индивидуалното битие и произтичащото от него чувство за свобода съставляват естествената основа на демокрацията. При един демократичен режим междуличностните отношения са уредени по принцип чрез договор. Всеки договор, който нарушава естествените права на една от страните или не е съпроводен от ясни правила за разтрогване, може да се смята за нищожен.

Брюно охотно и подробно си припомняше лятото на 1974 година, но не обичаше да говори за последвалата го учебна година; всъщност от нея му бе останал споменът за нарастващо чувство на притеснение. Неопределен, но по своята тоналност донякъде неприятен отрязък от време. Продължаваше да се среща често с Анабел и Мишел, по принцип тримата бяха доста близки, но скоро им предстоеше зрелостен изпит и след края на годината неизбежно трябваше да се разделят. Мишел се бе променил: слушаше Джими Хендрикс и буйно се мяташе по мокета; доста по-късно, отколкото у неговите връстници, у него се проявяваха признаците на съзряването. Двамата с Анабел се чувстваха неловко и им струваше известни усилия да се хванат за ръка. Накратко, както се изрази веднъж Брюно, обобщавайки положението пред своя психотерапевт, „всичко се скапваше“.

След историята с Аник, която обичаше мислено да разкрасява (впрочем твърде благоразумно повече не бе потърсил момичето), Брюно се чувстваше малко по-уверен в себе си. Това първо завоевание обаче така и не бе последвано от други и той получи жесток отпор, когато се опита да целуне Силви, очарователна брюнетка, истинска мацка, от класа на Анабел. Но след като едно момиче го бе пожелало, щеше да има и други, и от този момент нататък започна да изпитва някакво смътно покровителствено чувство към Мишел. В крайна сметка той му беше брат, при това с две години по-малък от него. „Трябва да предприемеш нещо по отношение на Анабел, повтаряше му той — тя само това чака, влюбена е в теб и е най-красивото момиче в лицея“. Мишел се гърчеше на стола и отвръщаше: „Да“. Седмиците минаваха. Той видимо продължаваше да се колебае да прекрачи прага на зрелостта. При това да целуне Анабел, би било и за двамата единственото средство да преодолеят този мъчителен преход; той обаче не си даваше сметка за това и продължаваше да храни измамната илюзия за вечност. През април предизвика възмущението на преподавателите, като пропусна да попълни документите за записване в подготвителния клас. При това бе очевидно, че има повече шансове от когото и да било друг да постъпи в реномиран университет. Зрелостният изпит беше след месец и половина, а той сякаш все повече изпадаше в безтегловност. През решетъчните прозорци на класната стая съзерцаваше облаците, дърветата в двора и другите ученици; изглежда, никакво събитие, свързано с хората, не бе в състояние да го изкара от унеса.

Брюно от своя страна бе решил да се запише във филологическия факултет; беше започнало да му писва от линейните редове на Тейлър-Маклорен, а освен това при филолозите имаше повече момичета, много момичета. Баща му нямаше никакви възражения. Подобно на всички стари развратници, с годините той ставаше сантиментален и горчиво съжаляваше, че от егоизъм е провалил живота на сина си, което не беше съвсем далеч от истината. В началото на май той се раздели с Жюли, своята последна любовница, макар тя да беше разкошна жена; името й беше Жюли Ламур, но бе известна под псевдонима Джулия Лав. Снимаше се в първите, днес отдавна забравени, типично френски порнофилми на Бърд Тренбари и Франсис Льороа. Донякъде приличаше на Жанин, но бе далеч по-глупава. „Прокълнат съм… Прокълнат съм…“ — повтаряше си бащата на Брюно, когато установи тази прилика, след като случайно откри стара снимка на бившата си съпруга. По време на вечеря у Беназераф любовницата му се бе запознала с Дельоз и оттогава непрекъснато редеше дълбокомислени оправдания на порното, което я правеше направо непоносима. Освен това му струваше много пари, беше свикнала по време на снимките да се вози на ролс-ройс под наем, да ходи с кожени палта, да използва всички онези еротични аксесоари, които с напредването на възрастта му ставаха все по-неприятни. В края на 1974 година се наложи да продаде къщата в Сент Максим. Няколко месеца по-късно купи апартамент за сина си близо до парка на Обсерваторията. Жилището беше светло, спокойно, без други сгради отсреща. Докато го показваше на Брюно, нямаше чувството, че му прави кой знае какъв подарък, а по-скоро, че се опитва в рамките на възможното да поправи миналото, но така или иначе, постъпката му бе напълно уместна. Оглеждайки стаите, той донякъде се оживи и съвсем необмислено заяви: „Ще можеш да си каниш момичета!“ После видя изражението на Брюно и съжали за думите си.

В крайна сметка Мишел се записа във физико-математическия факултет в Орсе; привлече го преди всичко близостта на университетското градче; за него това беше важно. Не беше изненада, че и двамата взеха успешно зрелостния изпит. Когато отидоха да проверят резултатите, Анабел ги придружи; лицето й беше сериозно, за една година бе станала далеч по-зряла. Беше поотслабнала, усмивката й изразяваше някаква вътрешна радост и за нещастие бе станала още по-красива. Брюно реши да прояви инициатива; къщата в Сент Максим, където прекарваше ваканциите, вече я нямаше, но можеше да отиде в имението на Ди Меола, както бе предложила майка му; покани Мишел и Анабел да го придружат. Потеглиха месец по-късно, към края на юли.

14

Лятото на седемдесет и пета

Делата им не ги оставят да се обърнат към своя Бог, защото духът на блудството е вътре в тях, и Господа те не познаха.

Осия, 5, 4

На автобусната спирка в Карпантра ги посрещна един немощен, болен човек. Син на италиански анархист, емигрирал в Съединените щати през двайсетте години, Франческо ди Меола без съмнение бе от материална гледна точка преуспял човек. Подобно на Серж Клеман, младият италианец бе осъзнал, че краят на Втората световна война поставя началото на един съвършено нов свят и че дейности, които дълго време са били смятани за елитарни или маргинални, ще придобият значителна икономическа тежест. Докато бащата на Брюно бе инвестирал в пластичната хирургия, Ди Меола се бе заел с производството на грамофонни плочи; несъмнено някои спечелиха много повече пари от него, но това не му попречи да получи своя съвсем нелош дял от пая. Към четирийсетата си година, подобно на мнозина калифорнийци, той предвиди надигането на нова вълна, много по-мощна от обичайните модни движения, на която предстоеше да помете цялата западна цивилизация; ето защо в своята вила в Биг Сур той се сближи с личности като Алън Уотс, Паул Тилих, Карлос Кастанеда, Абрахам Маслоу и Карл Роджърс. По-късно има щастието да се запознае с Олдъс Хъксли, същинския основател на новото движение. Грохналият и полусляп Хъксли едва му обърна внимание, но тази среща остави у него незаличима следа.

Самият той не бе съвсем наясно с причините, които го накараха да напусне Калифорния през 1970 година и да купи имение в Горен Прованс. Едва по-късно, почти на прага на смъртта, той реши, че по силата на някаква неясна вътрешна нужда е искал да умре в Европа, но навремето мотивите му бяха значително по-повърхностни. Събитията от 1968 година го бяха впечатлили и когато движението хипи в Калифорния започна да запада, той си каза, че нещо би могло да се направи с европейската младеж. Джейн го насърчи в това му намерение. Френската младеж беше доста задръстена, скована от голисткия патернализъм, но според него бе достатъчна само една искра, за да се разрази пожар. От няколко години най-голямата наслада на Франческо бе да пуши марихуана в компанията на момичета, привлечени от духовния ореол на движението, а после да спи с тях сред будистки символи и ухание на тамян. Момичетата, които пристигаха в Биг Сур, бяха обикновено малки глупави протестантки и поне половината от тях бяха все още девствени. Към края на шейсетте години притокът започна да пресъхва. Тогава той реши, че може би е време да се завърне в Европа; мисълта за завръщане бе странна за самия него, след като бе напуснал Италия на петгодишна възраст. Баща му бе не само революционен активист, но и културен човек, естет, влюбен в красивото слово. Това вероятно бе оставило своите следи. В крайна сметка той винаги бе смятал, че американците са малко или повече глупави.

Беше все още красив мъж, с изваяно мургаво лице, дълги бели коси, гъсти и къдрави; вътре в организма му обаче клетките бяха започнали да се размножават безпорядъчно, да нарушават генетичния код на съседните клетки, да отделят токсини. Мненията на специалистите, при които бе ходил на преглед, се разминаваха в много отношения, но бяха единодушни в едно, най-важното: предстоеше му скоро да умре. Неговият рак не можеше да се оперира и щеше неизбежно да продължава да развива метастази. Повечето лекари предвиждаха тиха агония, без физически страдания до самия край с помощта на известен брой медикаменти. И действително, до този момент единственото, което чувстваше, бе силна обща отпадналост. Въпреки това не можеше, не искаше да се примири с подобна съдба. У съвременния западен човек дори когато се чувства здрав, мисълта за смъртта присъства като фонов шум, който постепенно изпълва мозъка с отпадането на плановете и желанията. От година на година този шум става все по-натрапчив и може да бъде сравнен с глух тътен, придружен понякога от скърцане. През други епохи фоновият шум се е състоял в очакване на царството небесно; днес той не е нищо повече от очакване на смъртта. Това е.

Никога нямаше да забрави колко безразличен бе Хъксли пред перспективата на собствената си смърт; твърде възможно бе обаче това да се е дължало на старческо оглупяване или на наркотици. Ди Меола бе чел Платон, „Бхагавад Гита“ и „Тао Те Кинг“, но нито една от тези книги не му бе донесла покой. Бе едва на шейсет години и въпреки това умираше, всички симптоми бяха налице и нямаше място за каквото и да било съмнение. Започваше дори да става безразличен към секса и някак разсеяно констатира колко красива е Анабел. Що се отнася до момчетата, дори не ги забеляза. Открай време живееше в обкръжението на младежи и вероятно по навик прие с известно любопитство предложението да се запознае със синовете на Джейн; в действителност изобщо не му пукаше за тях. Закара ги по средата на имението и им каза, че могат да опънат палатката където намерят за добре; искаше просто да си легне, по възможност без да вижда когото и да било. Външно все още олицетворяваше типа проницателен и чувствен мъж, в чиито очи искри ирония и може би мъдрост; някои особено глупави момичета дори смятаха, че лицето му е озарено и доброжелателно. Самият той не чувстваше у себе си никаква доброжелателност, още по-зле — имаше чувството, че е посредствен комедиант: интересно как му се хващаха на номерата? Ама наистина, си казваше той понякога с известна доза тъга, тези младежи, търсещи нови духовни ценности, са наистина пълни тъпаци.

Когато слязоха от джипа, на Брюно бяха достатъчни само няколко секунди, за да разбере, че е допуснал грешка. Имението беше разположено на хълмиста местност с лек наклон на юг, а наоколо имаше цветни лехи и дървета. В езерцето със спокойна зеленикава вода се спускаше водопад; край него гола жена се печеше върху плосък камък, а друга се сапунисваше, преди да се гмурне. Близо до тях някакъв едър брадат мъж, излегнат на плетена рогозка, медитираше или спеше. Той също беше гол, силно загорял; дългите му бледоруси коси странно се открояваха върху тъмната кожа; донякъде приличаше на Крис Кристоферсън. Брюно се почувства разколебан; всъщност какво друго очакваше да види тук? Все още можеха да си тръгнат обратно, стига да го направеха веднага. Той хвърли поглед към спътниците си — удивително спокойна, Анабел бе започнала да разгъва палатката, Мишел седеше на един пън и си играеше с ремъка на раницата; изглеждаше напълно отнесен.

Водата се стича винаги по посока на най-минималния наклон. Предопределено не само по принцип, но и във всяко отделно действие човешкото поведение допуска много малко отклонения, а когато ги има, те са рядко последователни. През 1950 година на Франческо ди Меола се роди син от една италианска актриса — второстепенна актриса, обречена завинаги да играе ролите на египетска робиня и успяла — това бе върхът на кариерата й — да получи две реплики в „Quo vadis?“. Нарекоха сина си Давид. На петнайсет години той мечтаеше да стане rock star. В това отношение не беше единственият. Макар далеч по-богати от директорите на фирми и банкерите, рок звездите съхраняваха образа на бунтари. Млади, прочути, красиви, желани, рок звездите заемаха върха на обществената йерархия. В цялата човешка история от времето на обожествяваните фараони в Древен Египет нямаше аналог на култа към рок звездите от страна на европейската и американската младеж. От гледна точка на физическите данни Давид притежаваше всичко необходимо, за да постигне целите си: съвършена красота, едновременно животинска и дяволска; мъжествени, при това изключително правилни черти на лицето; дълга черна коса, много гъста и леко чуплива; големи тъмносини очи.

Благодарение на бащините си връзки Давид записа първата си плоча 45 оборота на седемнайсет години и тя беше пълен провал. Трябва да се вземе предвид, че същата година излязоха албумите „Sgt Peppers“, „Days of Future Passed“ и много други. Джими Хендрикс, „Ролинг Стоунс“, „Доорс“ бяха на върха на кариерата си; Нийл Йънг правеше първите си записи, а много надежди се възлагаха на Брайън Уилсън. По онова време един добър, но недотам талантлив басист трудно би могъл да си пробие път. Давид упорстваше, смени четири групи, пробва всякакви стилове; три години след заминаването на баща си реши да си опита късмета в Европа. Без проблем подписа договор с един клуб на Лазурния бряг; всяка вечер в гримьорната му бе пълно с момичета, което също не беше проблем. Ала никоя звукозаписна компания така и не обърна внимание на неговите изпълнения.

Когато Давид срещна Анабел, в колекцията му имаше повече от петстотин жени, но никога преди не бе попадал на подобно пластично съвършенство. От своя страна Анабел бе привлечена от него така, както и всички останали. Тя се съпротивлява няколко дни и отстъпи едва една седмица след пристигането им. Зад къщата се бяха събрали трийсетина души и танцуваха в топлата звездна нощ. Анабел бе облякла бяла пола и късичка тениска с изображение на слънце отпред. Давид танцуваше съвсем близо до нея и от време на време я завърташе в такт с рока. Вече час, откакто танцуваха без умора под ту бързия, ту бавен ритъм на барабаните. Брюно се бе облегнал на едно дърво, неподвижен, със свито сърце и зорко следеше всяко тяхно движение. От време на време Мишел се появяваше в светлия кръг и веднага след това изчезваше в мрака. Внезапно се появи само на пет метра. Брюно видя как Анабел се откъсна от танцуващите, отиде при него и чу как го попита: „Няма ли да танцуваш?“. В този момент лицето й изглеждаше ужасно тъжно. Мишел отклони предложението с много бавно движение на ръката, подобно на някое отново върнато към живот праисторическо същество. Анабел остана неподвижна пред него в продължение на пет-десет секунди, после се обърна и се присъедини към групата. Давид я хвана през кръста и властно я привлече към себе си. Тя постави ръце на раменете му. Брюно отново погледна към Мишел; стори му се, че върху лицето на брат му блуждае усмивка. Той сведе очи и когато погледна отново, Мишел беше изчезнал. Анабел бе в прегръдките на Давид, устните им почти се докосваха.

Мишел лежеше в палатката си и очакваше деня. На разсъмване се разрази много силна буря и той с изненада установи, че малко се бои. После небето се успокои и заваля тих, монотонен дъжд. Капките глухо почукваха по брезента на палатката на няколко сантиметра от лицето му, но той се чувстваше защитен от досега с тях. Внезапно бе изпълнен с предчувствието, че целият му живот ще наподобява този миг. Ще премине покрай човешките вълнения, понякога ще се доближава много до тях; другите ще изпитват щастие или отчаяние, но нищо от всичко това няма нито да го засегне, нито да го споходи. Вечерта, докато танцуваше, Анабел на няколко пъти го бе търсила с поглед. Искаше да се помръдне, но не успя да го направи; имаше ясното усещане, че потъва в ледена вода. А наоколо всичко бе напълно спокойно. Чувстваше се отделен с няколко сантиметра пустош от света, пустош, която образуваше около него черупка или броня.

15

На другия ден откриха, че палатката на Мишел е празна. Бяха изчезнали всичките му вещи, но затова пък бе оставил бележка, на която просто съобщаваше: „НЕ СЕ ТРЕВОЖЕТЕ ЗА МЕН“.

Седмица по-късно си тръгна и Брюно. Докато се качваше на влака, си даде сметка, че през цялото това време не се бе опитал да ухажва момичетата, а към края дори бе престанал да разговаря с тях.

Към края на август Анабел установи, че месечното й неразположение се бави. Каза си, че дори така е по-добре: бащата на Давид познаваше един лекар, привърженик на семейното планиране, който имаше кабинет в Марсилия. Беше трийсетинагодишен, възторжен, с малки рижи мустачки и се наричаше Лоран. Показа й различните инструменти, обясни й механизма на всмукването и кюртажа. Държеше да установи диалог с клиентките си, които смяташе почти за приятелки. От самото начало подкрепяше борбата на жените и според него имаше още много да се прави в това отношение. Операцията бе предвидена за следващия ден, а разходите се поемаха от Асоциацията по семейно планиране.

Анабел се прибра в хотела напълно разстроена. На другия ден щеше да прави аборт, да прекара още една нощ в хотела и да се прибере у дома; такова бе решението й. От три седмици всяка вечер отиваше в палатката на Давид. Първия път малко я заболя, но след това изпита наслада, огромна наслада; дори не подозираше, че сексуалното удоволствие може да бъде толкова силно. При това не усещаше у себе си никаква привързаност към този тип; знаеше, че той много скоро ще я замени с друга и че може би вече е на път да го стори.

Същата вечер в приятелски кръг Лоран спомена с ентусиазъм случая на Анабел. Подчерта, че се бори за правата именно на девойки като нея; не бивало едно седемнайсетгодишно момиче („при това красиво“, едва не добави той) да съсипва живота си заради някакво ваканционно приключение.

Анабел ужасно се притесняваше от завръщането си в Креси ан Бри, но в действителност не се случи нищо. Беше четвърти септември; родителите й се зарадваха на нейния загар. От тях научи, че Мишел вече е заминал и се е настанил в студентското градче в Бюр сюр Ивет; те очевидно не подозираха нищо. Отиде при бабата на Мишел. Старата жена изглеждаше изморена, но я прие радушно и без проблем й даде адреса на своя внук. Вярно, беше й се сторило малко странно, че Мишел се прибира преди останалите; чудеше се освен това защо е заминал за общежитието цял месец преди началото на учебната година; Мишел обаче винаги си е бил странно момче.

Сред повсеместното естествено варварство понякога (твърде рядко) човешките същества успяват да си оградят кътчета, стоплени от светлината на любовта. Кътчета, отделени от останалия свят, където царят съкровеност и любов.

Следващите две седмици Анабел посвети на писмо до Мишел. Писането вървеше трудно, непрекъснато зачеркваше и започваше отначало. Когато най-после приключи, писмото заемаше цели четирийсет страници; това бе нейното първо истинско любовно писмо. Пусна го на 17 септември, първия учебен ден в лицея; не й оставаше нищо друго, освен да чака.

Факултетът в Орсе — Париж XI, е единственият университет, изграден изцяло по модела на американски кампус. Студентите от първи до трети цикъл на обучение живееха в няколко пръснати из парка сгради. Орсе не е само учебно заведение, а и изследователски център на изключително високо равнище за изучаване на физиката на елементарните частици.

Мишел се настани в ъглова стая на четвъртия етаж на блок 233; жилището веднага му хареса. Имаше малко легло, бюро, лавици за книгите. От прозореца се виждаше морава, която плавно се спускаше към реката; ако се наведеше и погледнеше надясно, можеше да зърне бетонната грамада на ускорителя за елементарни частици. До началото на занятията имаше цял месец и засега корпусът бе почти безлюден; мяркаха се само неколцина африкански студенти, за които квартирата през август беше проблем, тъй като тогава студентското градче бе напълно затворено. Мишел разменяше по някоя дума с портиерката, а денем се разхождаше по брега на реката. Дори не подозираше, че му предстои да прекара в този корпус осем години.

Една сутрин, към единайсет часа, той се излегна на тревата сред равнодушните дървета. Сам се учудваше, че е способен да изпитва подобно страдание. Неговият мироглед, напълно чужд на християнски категории като изкупление и милосърдие и дори на понятия като свобода и прошка, се отличаваше преди всичко с особена механичност и безпощадност. Когато изходните условия са зададени, мислеше си той, когато параметрите на първоначалните взаимодействия са определени, събитията се развиват в едно неизбежно празно пространство и техният детерминизъм е необратим. Случилото се неминуемо е трябвало да се случи; друг вариант просто не е бил налице и затова никой не носи отговорност. Нощем на Мишел се присънваха абстрактни, заснежени пространства; омотаното му в бинтове тяло се рееше под ниското небе сред металургични заводи. Понякога денем срещаше единия от африканските студенти, дребничък малиец със сивкава кожа, и двамата се поздравяваха с кимване на глава. Университетският стол още не работеше; той купуваше консерви с риба тон от супермаркета „Континан“ в Курсел сюр Ивет, после се прибираше в стаята си. Свечеряваше се. Той се разхождаше из пустите коридори.

В средата на октомври Анабел му изпрати второ писмо, по-кратко от първото. Междувременно бе говорила по телефона с Брюно, който също нямаше никакви новини от брат си: знаеше само, че Мишел редовно се обажда на баба си, но по всяка вероятност ще отиде при нея чак за Коледа.

Една вечер, на връщане от упражнение по анализ Мишел откри в пощенската си кутия в общежитието бележка. На нея пишеше само: „Обади се на леля си Мари-Терез. СПЕШНО“. През последните две години почти не се бяха виждали с леля му Мари-Терез, нито с братовчедка му Брижит. Обади се веднага. Баба му бе получила втори инсулт и се намираше в болницата в Мо. Положението беше сериозно и дори може би много сериозно. Аортата била отслабнала и сърцето можело да не издържи.

Прекоси Мо пеша, мина покрай лицея; беше към десет часа. В същия този момент Анабел изучаваше някакъв текст от Епикур, светъл, умерен и донякъде досаден древногръцки мислител. Небето беше мрачно, водите на Марна — буйни и мътни. Лесно намери болничния комплекс Сент Антоан — ултрамодерна сграда от стъкло и стомана, открита само преди една година. Леля му Мари-Терез и братовчедка му Брижит го очакваха на площадката на четвъртия етаж; личеше, че са плакали. „Не зная дали трябва да я виждаш…“ — каза Мари-Терез. Той не отвърна нищо. Готов бе да преживее всичко, което трябваше да бъде преживяно.

Баба му беше сама в стаята на интензивното отделение. Върху ослепително белите чаршафи се открояваха раменете и ръцете й; трудно му бе да снеме поглед от тази гола, сбръчкана, белезникава и ужасно стара плът. Надупчените от инжекции ръце на жената бяха прикрепени с ремъци към леглото. От устата й стърчеше гофрирана тръбичка. Изпод завивката излизаха кабели, свързани с различни апарати. Бяха свалили нощницата й; не я бяха оставили да оправи кока на косата си, както бе правила всяка сутрин в продължение на толкова години. С тези разпилени сиви коси тя дори не беше съвсем неговата баба; беше просто едно живо същество от плът, едновременно много младо и много старо, попаднало сега във властта на медицината. Мишел взе ръката й; само тази ръка си оставаше за него напълно позната. Преди той често я държеше за ръката и този негов навик се бе съхранил до неотдавна, когато бе навършил седемнайсет години. Тя не отвори очи, но може би въпреки всичко бе усетила неговото докосване. Държеше внимателно пръстите й, както бе правил и преди, с надеждата, че тя ще почувства досега с него.

Тази жена бе минала през трудно детство, принудена да работи на полето от седемгодишна възраст и да живее сред оскотели алкохолици. Младостта й се бе оказала твърде кратка, за да съхрани някакъв спомен за нея. След смъртта на съпруга си беше работила във фабрика, за да може да отгледа четирите си деца; посред зима бе излизала на двора, за да донесе вода за нуждите на домакинството. Вече превалила шейсетте и в пенсия, се бе съгласила отново да поеме грижите за невръстно дете — сина на своя син. И внукът й не бе страдал от липса на каквото и да било — нито от чисти дрехи, нито от вкусни обеди в неделя, нито от любов. Всичко, което бе получил в живота си, го дължеше на нея. Една повече или по-малко изчерпателна оценка на човешкия род непременно би трябвало да вземе под внимание подобни явления. Историята действително познава такива хора. Човешки същества, които прекарват живота си в труд, в тежък труд, водени единствено и само от преданост и любов, които буквално отдават живота си за другите в името на предаността и любовта, без при това ни най-малко да си дават сметка за своята саможертва; дори не биха могли да си представят друг начин на живот освен себеотдаването в името на предаността и любовта. На практика почти всички тези човешки същества са жени.

Мишел прекара в болничната стая около четвърт час, държейки ръката на баба си в своята; после един лекар дойде да го предупреди, че не бива да остава повече. Може би предстояха някакви процедури, във всеки случай не операция, операцията беше невъзможна, а вероятно нещо друго, във всеки случай не всичко бе изгубено.

На връщане всички мълчаха; Мари-Терез някак машинално караше своето „Рено 16“. Мълчанието продължи и на масата, като от време на време някой от тях си припомняше минала случка. Шеташе Мари-Терез, която имаше потребност от движение; на моменти спираше, поплакваше си малко, а сетне отново се отправяше към готварската печка.

Анабел бе проследила заминаването на линейката, а след това и завръщането на реното. Към един часа след полунощ тя стана и се облече; родителите й отдавна спяха; отиде пеша до оградата на къщата на Мишел. Прозорците светеха, вероятно всички бяха в дневната, но от завесите не можеше да се види нищо. Заваля ситен дъждец. Минаха десетина минути. Анабел знаеше, че може да позвъни на вратата и да види Мишел; знаеше, че в крайна сметка може и да не предприеме нищо. Тя не си даваше докрай сметка, че преживява практически урок по свобода на избора; във всеки случай това бе действително жесток урок и след него, само десет минути по-късно, тя вече нямаше да бъде съвсем същата като преди. Години по-късно Мишел щеше да предложи кратка теория за човешката свобода върху основата на аналогията с поведението на свръхтечния хелий. На атомно равнище обменът на електрони между невроните и синапсисите по принцип следва правилото на количествената неопределеност; ала статистическото елиминиране на елементарните различия и наличието на огромен брой неврони води в крайна сметка до това, че в общи линии и в детайли човешкото поведение е толкова строго детерминирано, колкото поведението на коя да е друга естествена система. Същевременно при някои изключително редки обстоятелства (християните наричат това осенение на Божията милост) в мозъка възниква и се разпространява нова вълна на кохерентност; възниква — временно или окончателно — нов тип поведение, регулирано от принципно нова система източници на хармонични колебания; налице е онова, което е прието да се нарича акт на свободната воля.

През онази нощ не се случи нищо подобно и Анабел се прибра в бащиния дом. Чувстваше се някак по-стара. Щяха да минат повече от двайсет и пет години, преди тя отново да види Мишел.

Към три часа иззвъня телефонът; сестрата изглеждаше искрено опечалена. Положени били всички възможни усилия, но в действителност нищо не можело да се направи. Просто сърцето било прекалено износено. Все пак със сигурност можело да се каже, че изобщо не е страдала. Сега всичко било свършено.

Мишел се отправи към стаята си, вървеше с малки крачки, двайсет сантиметра, не повече. Брижит понечи да стане, но Мари-Терез я спря. Минаха около две минути и откъм стаята се дочуха звуци, напомнящи мяукане или ръмжене. Този път Брижит не издържа и се втурна натам. Мишел се бе свил на топка на пода до леглото. Очите му бяха едва ли не изскочили от орбитите. Върху лицето му не личеше нищо, което да напомня скръб или каквото и да било друго човешко чувство. То бе сгърчено от неописуем животински ужас.

Част втора

Странни моменти

1

Малко след Поатие Брюно изгуби управление на колата. Пежото 305 поднесе към средата на платното, после леко се блъсна в мантинелата и спря със задницата напред. „Мамка му мръсна! — глухо изруга той. — Каква свинщина!“ Някакъв ягуар, който се носеше с 220 км в час, наби рязко спирачки, за малко не се удари в другата мантинела и се понесе нататък сред вой от клаксони. Брюно излезе и размаха юмрук след него. „Педераст! — кресна той: — Гаден педераст!“ После обърна колата и продължи пътя си.

„Мястото на промяната“ бе основано през 1975 година от неколцина бивши активисти от шейсет и осма (откровено казано, през шейсет и осма те не бяха проявили кой знае каква активност; бяха водени, да речем, от духа на шейсет и осма). То бе разположено южно от Шоле и представляваше обширен, обрасъл с борове имот, собственост на родителите на един от тях. Проектът, носещ отпечатъка на модните в началото на седемдесетте години анархистки идеи, предвиждаше осъществяването на една конкретна утопия, с други думи, място, където „тук и сега“ ще бъдат приложени на практика принципите на самоуправлението, на уважението към личната свобода и на пряката демокрация. Същевременно не ставаше въпрос за основаване на нова комуна; според далеч по-скромния замисъл това би трябвало да бъде място, където привържениците на идеята ще идват на почивка и ще имат възможност през летните месеци да се опитат да приложат на практика въпросните принципи; предвиждаше се да бъдат създадени благоприятни условия за съвместни дейности, за творчески срещи, все в духа на хуманизма и народовластието; по думите на основателите освен всичко останало там можеше да се осъществи и „едно хубаво чукане“. Брюно излезе от магистралата и пое по пътя за Шоле Сюд, който в продължение на десетина километра минаваше покрай морския бряг. Стори му се, че напълно случайно зърна табелата. Върху нея с букви от различни цветове бе изписано: „МЯСТО НА ПРОМЯНАТА“; под нея, върху по-малка табелка с червени калиграфски букви фигурираше без съмнение местният девиз: „Свободата на другите прави моята собствена свобода безгранична“ (Михаил Бакунин). Отклонението надясно очевидно водеше към морето; по него две момичета мъкнеха голяма пластмасова патица. Малките мръсници не носеха нищо под тениските. Брюно ги проследи с поглед; почувства болка в слабините. Разсъди трезво, че мокрите тениски не са зле като начало. Момичетата свиха встрани от пътя и без съмнение се отправиха към съседния къмпинг.

Той паркира пежото и се насочи към дъсчената будка, над която се мъдреше надпис „Добре дошли“. Вътре седеше по турски жена на около шейсет години. Мършавите й сбръчкани гърди едва повдигаха памучната блуза; на Брюно му стана жал за нея. Тя се усмихна приветливо, но малко напрегнато. „Добре дошли на Мястото — каза накрая тя. После се усмихна по-широко; дали не беше малоумна? — Имаш ли резервация?“ Брюно отвори куфарчето от изкуствена кожа и извади документите си. „Чудесно“ — каза повлеканата, все така широко усмихната.

В къмпинга бе забранено да се влиза с кола и той реши да свърши първо две неща. Най-напред да намери място за палатката, а после да пренесе там багажа си. Преди тръгване беше купил от „Самаритен“ палатка тип иглу (произведена в Китайската народна република, дву-триместна, цена 449 франка).

Първото нещо, което видя Брюно, когато излезе на поляната, беше пирамидата. Двайсет метра в основата, двайсет метра височина: постройката беше безупречно равностранна. Стените бяха от стъкло с квадратни рамки от тъмно дърво. Някои от стъклените квадрати силно отразяваха светлината на залязващото слънце; през други се виждаше вътрешното обзавеждане: площадки и прегради също от тъмно дърво. Като цяло ансамбълът твърде сполучливо напомняше дърво — стволът представляваше голям цилиндър по средата на пирамидата, в който вероятно се виеше централното стълбище. Отвътре поединично или на групи излизаха хора; някои от тях бяха облечени, други голи. Червеникавата светлина на залеза искреше в тревата и превръщаше гледката в декор от фантастичен филм. Брюно наблюдава две-три минути сцената, после взе палатката и пое по склона на най-близкия хълм.

Имотът обхващаше няколко гористи хълма, осеяни с поляни, а земята бе покрита с килим от борови иглички. Санитарните възли бяха разпръснати безредно, защото самият къмпинг нямаше ясно очертани граници. Брюно леко се потеше и чувстваше тежест в корема; очевидно бе прекалил с яденето в крайпътното ресторантче. Не можеше да съсредоточи мислите си, но му бе ясно, че изборът на мястото може да се окаже решаващ за успешния му престой тук.

Тъкмо в този момент зърна опънато между дърветата въженце. На него висяха гащички, леко поклащани от вечерния бриз. Може би това е добра идея, каза си той; в къмпинга хората се сприятеляват по съседство, а това може да се окаже добро начало. Остави палатката и се зае да изучава упътването за монтаж. Преводът на френски беше ужасен, а и този на английски не по-добър; вероятно и с останалите европейски езици беше същото. Смотани китайци! Какво може да означава: „обърнете полутвърдите връзки, за да закрепите билото“?

Взираше се в схемите с нарастващо отчаяние, когато неочаквано отдясно се появи облечена като индианка жена: беше с кожена минипола и въпреки здрача ясно се виждаше как се люлеят пищните й гърди.

— Сега ли пристигаш? — запита видението. — Имаш ли нужда от помощ за палатката?

— Ще се справя… — отвърна сподавено той. — Всичко е наред, благодаря — после едва чуто добави: — много мило.

Имаше чувството, че може да попадне в клопка. И действително няколко секунди след това се надигна рев от съседната палатка във формата на вигвам (къде бяха купили това чудо? Сами ли си го бяха измайсторили?). Индианката се втурна и се върна обратно с две хлапета под мишница, после ги сложи на коленете си и започна да ги люлее. Те ревнаха още по-силно и тогава се появи, ситнейки, самецът на индианката, гол, с люлеещ се член. Беше около петдесетгодишен брадат здравеняк с дълги сиви коси. Той взе на ръце едно от маймунчетата и започна да го гъделичка; гледката беше отвратителна. Брюно се отмести няколко метра по-далече с чувството, че едва му се е разминало. С подобни чудовища за съседи безсънната нощ му беше сигурна. Явно тая крава кърмеше, но пък вимето й нямаше грешка.

Брюно се спусна няколко метра надолу по склона, отдалечавайки се крадешком от вигвама; не му се щеше обаче да губи от поглед проснатите на въженцето гащички. Бяха нежни на вид, прозрачни и с дантелки; и през ум не му минаваше, че могат да принадлежат на индианката. Намери място между две канадки (Братовчедки? Сестри? Съученички?) и се захвана за работа.

Когато приключи, почти се бе стъмнило и в здрача той пое надолу да вземе багажа си. По пътя срещна няколко души, които вървяха поединично или на двойки; имаше доста самотни жени, около четирийсетте. Забеляза по дърветата табелки с надпис „Взаимно уважение“; приближи се до една от тях и откри под нея малка купа, пълна догоре с презервативи френско производство. Отдолу имаше бяло пластмасово кошче. Натисна с крак педала, за да вдигне капака, и светна с джобното си фенерче; вътре имаше предимно празни кутии от бира, но и няколко използвани презерватива. Това вдъхва надежда, помисли си Брюно; явно тук хората не си губят времето.

Обратният път нагоре се оказа труден: дръжките на куфарите му режеха пръстите, започна да се задъхва и се наложи да спре на склона, за да си почине. Край него блуждаеха някакви хора и лъчите на фенерчетата им се кръстосваха в нощта. Отвъд, по крайбрежния път, беше още по-оживено; в „Династи“ на пътя за Сен Клеман предстоеше вечер на голите гърди, но той вече нямаше сили да стигне дотам, нито докъдето и да било. Стоя на това място още половин час. Гледам светлините на фаровете между дърветата, си помисли той, и това е животът ми.

Когато се прибра в палатката, си наля уиски и започна бавно да онанира, прелиствайки рубриката „Право на наслаждение“ в „Суинг Магазин“, чийто последен брой беше купил, когато спря да отдъхне недалеч от Анже. Всъщност нямаше намерение да се възползва от различните обяви; не се чувстваше на висотата за подвизи от рода на ганг банг и водопади от сперма. Жените, които желаеха среща с мъж, най-често предпочитаха чернокожи и предявяваха претенции за такива минимални размери на члена, каквито той далеч не можеше да предложи. Всеки пореден брой на списанието го караше да се примири — нямаше да може да проникне в порномрежата, пишката му беше твърде малка за тази цел.

От друга страна, не можеше да се оплаче от физическите си данни. Капилярните импланти се бяха хванали здраво; беше попаднал на добър специалист. Редовно посещаваше гимнастическия клуб и откровено казано, не изглеждаше никак зле за мъж на четирийсет и две години. Сипа си още едно уиски, изпразни се върху списанието и заспа почти уталожен.

2

Тринайсет часа полет

Много бързо „Мястото на промяната“ се сблъска с проблема на застаряването. За младежта от осемдесетте години идеалите на основателите изглеждаха остарели. Като се изключат павилионите за спонтанен театър и за калифорнийски масаж, Мястото бе преди всичко къмпинг, който по удобства и качество на храната не можеше да съперничи с официалните ваканционни селища. Освен това анархисткият дух, който го характеризираше, затрудняваше качеството на контрола върху достъпа и заплащането; финансовото равновесие, крехко от самото начало, ставаше все по-трудно достижимо. Първата мярка, която бе приета единодушно от основателите и предвиждаше намалена такса за младежите, се оказа недостатъчна. В началото на бюджетната 1984 година, на ежегодното общо събрание Фредерик Льо Дантек предложи промяна, която би трябвало да осигури разцвет на Мястото. Според неговия анализ предприемчивостта бе предпочитаното качество на търсачите на приключения през осемдесетте години. Всички те бяха натрупали ценен опит в областта на различни техники и терапии, основани на хуманистично ориентираната психология (гещалт терапия, прераждане, до-ин упражнения, ходене по жарава, транзактен анализ, дзен медитация, паранормални способности…). Защо всички тези знания да не бъдат инвестирани в разработването на програма за стаж, предназначен за служители на различни фирми? След бурни разисквания предложението беше прието. Именно тогава започна изграждането на пирамидата, както и на петдесетина бунгала със скромни, но приемливи удобства, предназначени за бъдещите стажанти. Същевременно беше поставено началото на интензивна, но целенасочена кореспонденция, предназначена за директорите на човешки ресурси на различни големи фирми. Някои от основателите с явно леви убеждения трудно понесоха подобна промяна в ориентацията. Започна кратка борба вътре в ръководството, в резултат на която сдружението, учредено по закона от 1901 година, беше разпуснато и на негово място беше регистрирано дружество с ограничена отговорност, чийто основен акционер беше самият Фредерик льо Дантек. В крайна сметка собственици на имота бяха родителите му, а банката „Креди Мютюел“ в департамента Мен е Лоар беше склонна да подкрепи проекта.

Пет години по-късно Мястото беше успяло да привлече солидна клиентела („Банк насионал дьо Пари“, Ай Би Ем, бюджетното министерство, Управлението на парижкия градски транспорт, концерна „Буиг“). През цялата година се организираха вътрешнофирмени и междуфирмени стажове, така че дейността на „ваканционното селище“ вече съставляваше само 5 процента от годишния оборот.

Брюно се събуди със силно главоболие и без кой знае какви илюзии. Беше научил за това място от една секретарка, наскоро завърнала се от стаж „Личностно развитие — положителна нагласа“, чиято цена беше пет хиляди франка на ден. Помолил бе да му изпратят брошурата за лятната отпуска, която се бе оказала приятна, издържана в дух на приветливост, с известен анархистки оттенък. При това вниманието му беше привлечено от статистическа бележка най-отдолу на страницата: през миналото лято, юли-август, 63 на сто от посетилите Мястото са били жени. Това означаваше, че се падаха по две жени на един мъж, което беше едно твърде примамливо съотношение. Незабавно бе решил да отдели една седмица през юли, за да види как са там нещата, още повече че летуването на къмпинг излизаше далеч по-евтино, отколкото в „Клуб Медитеране“ или чрез Националния съюз на спортните центрове. Беше му ясно, естествено, що за жени бяха това: бивши левичарки, вероятно наркоманки, ако не и серопозитивни. Въпреки това при наличието на две жени за един мъж имаше шанс да свали една, а може би дори две.

От гледна точка на секса годината беше започнала добре. Напливът на момичета от страните на Източна Европа беше свалил цените и сега можеше да си осигури релаксация за 200 франка, при положение че само няколко месеца преди това му се бе налагало да дава по 400 франка. За съжаление през април му се отвориха сериозни разходи по ремонта на колата след произшествие, което при това бе по негова вина. Банката започна да го притиска и се бе наложило да стегне колана.

Надигна се на лакът и си сипа първото за деня уиски. Броят на „Суинг Магазин“ беше отворен на същата страница, върху която някакъв тип само по чорапи с видимо усилие виреше члена си срещу обектива, името му беше Ерве.

Не си падам по това, повтаряше си Брюно, не си падам. Обу гащетата си и се отправи към санитарния възел. В крайна сметка, мислеше си с надежда той, вчерашната индианка например става за чукане. Големите, леко увиснали цици вървят чудесно с една испанска близалка, каквато от три години не му бяха правили. Много му харесваха испанските близалки, но проститутките не ги обичаха много. Може би мразеха да им пръскат сперма право в лицето? Дали за тях влагаха повече време и повече от себе си, отколкото за обикновената свирка? Испанската близалка се смяташе за нетипична, не беше включена в ценоразписа и затова човек трудно можеше да накара да му я направят. Изглежда, за момичетата тя беше нещо интимно. Елемент от личните отношения, и толкова. Много пъти Брюно бе искал испанска близалка, а в замяна бе получавал обикновена свирка, тоест минет. Все пак понякога бе успял да постигне своето, но испанската близалка си оставаше рядка стока, поне така смяташе той.

В този момент Брюно стигна до корпус №8. Беше се примирил с мисълта, че ще види стари кранти, и затова бе направо потресен, когато попадна на тийнейджърки. Бяха четири, между петнайсет — и седемнайсетгодишни, стояха при душовете, точно срещу редицата умивалници. Две от тях, само по долнище на банския, чакаха реда си, докато другите две се плискаха с вода, мятаха се като мренки под струите и пискаха; бяха съвсем голи. Гледката беше прелестна и необикновено еротична; за него това бе като незаслужен подарък. Усети напрежение в гащетата си; извади с една ръка члена си и се притисна до стойката на умивалника, докато с другата пъхна четката за зъби в уста. Главичката на члена бе гореща, издута, в плен на ужасяващ сърбеж; на върха вече се бе появила една капка.

Едно от момичетата, слабичка брюнетка, излезе изпод душа, взе една хавлия и доволно попи водата от младите си гърди. Дребно червенокосо момиче свали слипа си и застана под струите; космите на слабините й бяха златисторуси. Брюно тихо простена и усети, че му се вие свят. В мислите си вече онанираше. Съвсем спокойно би могъл да свали гащетата си и да отиде да чака пред душовете. Представяше си как стои възбуден пред тях, как им казва нещо от рода на „Топла ли е водата?“. Разстоянието между двата душа беше не повече от петдесет сантиметра; ако застанеше редом с рижата, твърде възможно беше тя неволно да докосне члена му. При тази мисъл още по-силно му се зави свят и се наложи да се хване за ръба на фаянсовия умивалник. В същия момент отдясно изскочиха две момичета, които се смееха гръмко; бяха по черни шорти на флуоресциращи ивици. Брюно прибра клюмналия си член в гащите и започна да си мие зъбите.

Малко след това, все още под впечатлението на преживяното, тръгна надолу към подредените за закуска маси. Седна настрани и не заговори никого; дъвчеше корнфлейкса с добавка на витамини и си мислеше за вампиризма на сексуалното влечение, за неговия фаустовски аспект. Съвсем погрешно според него говореха за хомосексуализъм. Самият Брюно на практика никога не беше срещал хомосексуалисти, но в замяна на това познаваше мнозина педерасти. Някои от тях, за радост малцина, предпочитаха момченца и най-често се оказваха задълго в затвора с неподлежащи на съкращаване присъди. Повечето педерасти обаче харесват младежи между петнайсет и двайсет и пет години; отвъд тази възраст всички бяха дърти скапани задници. Вижте как се отнасят помежду си двама стари педали, обичаше да казва Брюно, наблюдавайте ги внимателно и ще забележите, че между тях може да има симпатия и дори взаимна привързаност, но изпитват ли те желание един към друг? Ни най-малко. Мерне ли се наоколо някой млад, закръглен задник на възраст от петнайсет до двайсет и пет години, те са готови да се разкъсат един друг подобно на грохнали пантери, в надпревара кой по-напред да се добере до въпросния закръглен задник; ето за какво си мислеше Брюно.

Както в много други случаи, разсъждаваше той, така наречените хомосексуалисти се превръщат в образец за останалата част от обществото. Самият той например беше на четирийсет и две години, но дали изпитваше желание към жените на същата възраст? По никакъв начин. Напротив, за едно младо котенце в минипола беше готов да стигне до края на света. Или поне до Банкок. Та това са само тринайсет часа със самолет.

3

Обект на сексуално влечение са преди всичко младите тела и фактът, че полето на съблазните се запълва все повече от момичетата, е просто завръщане към нормалното положение на нещата, така както цените на акциите се завръщат към нормалното си равнище след разразила се борсова треска. Това не пречи обаче жените, които бяха около шейсет и осма на двайсет години, да се озоват, веднъж чукнали четирийсетака, в ужасно неприятно положение. Повечето разведени, те не можеха вече да разчитат на съпружеската взаимност — сърдечна или отвратителна, — за чието премахване самите те бяха положили толкова усилия. Като част от поколението, което за пръв път толкова решително бе провъзгласило превъзходството на младостта над зрялата възраст, те не би трябвало да се удивляват на презрението от страна на дошлото на смяна поколение. Най-сетне култът към тялото, за чието утвърждаване с такова ожесточение се бяха борили, неизбежно ги караше да изпитват все по-силно отвращение към собствената си повяхваща плът, отвращение, което можеха да прочетат и в очите на околните.

В общи линии мъжете на тяхната възраст бяха в същото положение, но общата участ ни най-малко не пораждаше съпричастност между едните и другите; дори прехвърлили четирийсетте, мъжете продължаваха да се увъртат около младите жени, дори понякога с известен успех, особено за онези от тях, които бяха изиграли добре картите си върху масата на обществото и бяха придобили известни позиции в интелектуално, финансово или медийно отношение; за мнозинството жени обаче годините на зрелост означаваха провал, мастурбация и срам.

Призвано да бъде убежище на сексуалната свобода и на разкрепостените желания, „Мястото на промяната“ съвсем естествено би трябвало да побира в себе си повече огорчение и безнадеждност, отколкото кое да е друго място. Сбогом, преплетени човешки крайници върху озарените от лунна светлина поляни! Сбогом, псевдо-Дионисиеви тържества на намазаните с плажно масло тела под обедното слънце! Това си повтаряха наум четирийсетгодишните, съзерцавайки увисналите си членове и бирените си кореми.

През 1987 година в Мястото се появиха първите групи с полурелигиозна насоченост. Християнството естествено не влизаше в сметката, но за тези духом твърде убоги люде една екзотична и достатъчно мъглява мистика бе в пълна хармония с култа към тялото, който те, противно на всякакъв разум, продължаваха да проповядват. Разбира се, кабинетите за сетивен масаж и за освобождаване на оргонната енергия продължиха да съществуват, но започна да се наблюдава нарастващ интерес към астрологията, египетските карти Таро, насочената към чакрите медитация, скритите енергии. Имаше случаи на „среща с ангели“; появиха се специалисти по вибрации на кристалите. Сибирското шаманство дойде на мода през 1991 година, когато в резултат на продължителен сеанс за посвещаване в пълна с жарава „Колиба на пречистването“ един от участниците почина от сърдечна недостатъчност. На особена почит бе тантрата, съчетаваща сексуален контакт, неясна духовност и дълбок егоизъм. В продължение на няколко години Мястото, подобно на други такива средища във Франция и Западна Европа, бе център на относително модерния Ню Ейдж, съхранявайки характерния по-скоро за седемдесетте години хедонистки и анархистки дух, който му осигуряваше особени позиции на пазара.

След закуската Брюно се завърна в своята палатка, поколеба се дали да не онанира (припомняйки си все още живата картина на тийнейджърките), но накрая се отказа. Вероятно тези влудяващи създания бяха деца на представителите от поколението на шейсет и осма, от които гъмжеше в къмпинга. Оказваше се, че все пак някои дърти курви бяха успели да създадат потомство. Този факт наведе Брюно на неясни, но по своята същност неприятни размисли. Той рязко дръпна ципа на своята палатка иглу; отгоре блесна синьото небе. Между върховете на боровете се виждаше как по него плуват облачета като петна от сперма; денят обещаваше да бъде великолепен. Той хвърли поглед на програмата за седмицата; беше взел опция №1: Креативност и релаксация. До обяд имаше избор между пантомима и психодрама, акварел, композиция. Що се отнася до психодрамата — не, благодаря, вече й беше посветил един следобед в някакъв замък недалеч от Шантийи: петдесетгодишни асистентки по социология се въргаляха по настилката за гимнастика и молеха баща си да им купи плюшено мече; по-далеч от подобни удоволствия. Акварелът си струваше, но занятията бяха на открито и нямаше смисъл да клечи сред борови иглички, насекоми и всякакви гадости само за да сътвори някаква цапаница.

Ръководителката на групата по композиция имаше дълги черни коси, начервена с кармин голяма уста (като онези, за които казват, че „плачат за свирка“); беше облечена с клин и туника в черен цвят. Красива жена, и то от класа. Инак си е дърта курва, помисли Брюно, докато заемаше наслуки място в кръга на малобройните участници. От дясната му страна бе застанала мощна сивокоса лелка с дебели стъкла на очилата и болнаво землист цвят на лицето, която непрекъснато пухтеше. Отдалече вонеше на вино, макар да беше само десет и половина.

„За да ознаменуваме нашата първа среща — започна ръководителката, — за да приветстваме Земята и петте посоки, ще започнем с едно упражнение от хата йога, наречено поздрав към слънцето“. Последва описание на съвършено непонятна поза; кърканата до него се оригна. „Жаклин, ти си изморена — отбеляза йогинята, — не прави упражнението, ако не се чувстваш във форма. Просто си легни, след малко към теб ще се присъедини цялата група“.

Действително трябваше да легнат, докато кармичната наставница се отдаде на безсмислено, уталожващо словоблудство в балнеолечебния стил на Контрексевил[5]: „Навлизате в чудна, кристално чиста вода. Тя гали крайниците ви, корема ви. Отправяте благодарности към Майката Земя. Притискате се доверчиво към Майката Земя. Почувствайте вашето желание. Благодарете на самите себе си, че сте пробудили у себе си това желание“, и пр. Проснат върху мръсното татами, Брюно чувстваше как зъбите му тракат от раздразнение; кърканата до него се оригваше на равни интервали. В паузите издишваше с протяжно „Аааах!“ като външен израз на вътрешното си освобождаване. Кармичната досадница продължаваше своя речитатив, призовавайки земните сили, които облъчват вътрешностите и половите органи. След като мина през четирите елемента, тя заключи с фразата: „Сега, след като минахте отвъд рационалната менталност, сте във връзка с вашите дълбочинни нива. Призовавам ви да се отворите към безграничното пространство на творението“. „Цуни ме отзад!“, помисли си Брюно, докато с мъка се изправяше. Дойде ред на сеанс по писане, последван от общо представяне и прочит на текстовете. В цялата група имаше само една жена, която хващаше око: беше дребничка, с рижи коси, в джинси и тениска; отговаряше на името Ема и бе написала абсолютно тъпо стихотворение, в което ставаше въпрос, за някакви лунни овце. Общо взето, всички направо преливаха от благодарност, че са влезли в контакт с Майката Земя и с Бащата Слънце. Дойде ред на Брюно. С мрачен глас той прочете краткото си съчинение:

Такситата — същински педерасти,

не спират даже да ти кажат здрасти.

„Онова, което чувстваш — подхвана йогинята, — се дължи на лошата енергия, от която все още не си се отърсил. Усещам, че дълбочинните пластове у теб са претоварени. Можем да ти помогнем още тук и сега. Ще станем и ще оформим кръг“.

Всички се изправиха, уловиха се за ръце и се подредиха в кръг. Ще — не ще, Брюно се хвана отдясно за пияната, а отляво за отвратителен брадат дъртак, който донякъде напомняше Кавана[6]. Съсредоточено, но спокойно инструкторката по йога нададе протяжно „Ом!“. В отговор всички подхванаха по едно „Ом!“, сякаш цял живот само това бяха правили. Брюно направи дързък опит да се присъедини към звуковия съпровод на упражнението, когато внезапно усети, че губи равновесие и залита надясно. Под действието на хипнозата кърканата се просна на земята като чувал. Той пусна ръката й, но не успя да се задържи прав и падна на колене пред дъртата брантия, която се гърчеше върху постелката. Йогинята прекъсна за миг и невъзмутимо констатира факта: „Добре, Жаклин, ако имаш нужда да легнеш, направи го“. Очевидно двете бяха добри познати.

Вторият сеанс по писане мина малко по-добре: вдъхновен от мимолетното сутрешно видение, Брюно успя да сътвори следното стихотворение:

Лежа край чучура.

(Галя си кура!)

Чета си книжката.

(Галя си питката!)

Днеска Бог ми се яви,

сам в солариум лежеше.

Беше с хубави очи,

райска ябълка гризеше.

Де ли живее?

(Чворът ми пее!)

В рая, изглежда.

(Чепът се свежда!)

„Има много хумор…“ — отбеляза йогинята с леко неодобрение. „Мистика — обади се наслуки кърканата, — само че няма никакъв смисъл…“ Какво имаше да става с него? Докога щеше да търпи всичко това? И струваше ли си? Брюно съвсем сериозно си задаваше този въпрос. Веднага след края на сеанса той се втурна към палатката, без дори да се опита да заговори рижата; имаше нужда от едно уиски преди обяда. Когато приближи, ненадейно попадна на едно от момичетата, които бе наблюдавал при душовете; с изящно движение, при което гърдите й се повдигнаха, тя откачи от въженцето дантелените гащички, които бе простряла да съхнат предната вечер. Брюно почувства, че всеки момент ще избухне във въздуха и ще се разпръсне на мазни нишки из целия къмпинг. Всъщност какво се бе променило след края на неговото собствено юношество? Изпитваше все същите желания и живееше със същото съзнание, че вероятно никога няма да може да ги задоволи. В един свят, който се прекланя единствено пред младостта, човешките същества постепенно биват разкъсвани. По време на обяда забеляза една католичка. Не бе трудно да разбере, че е такава, тъй като носеше на шията си голям железен кръст; освен това долните й клепачи бяха подпухнали и придаваха дълбочина на погледа, присъщ на католичките, понякога на мистичките (честно казано, нерядко и на алкохоличките). Имаше дълги черни коси, много бяла кожа, беше слабичка, но инак я биваше. Срещу нея седеше момиче с рижаворуса коса от швейцарско-калифорнийски тип; беше висока поне метър и осемдесет, със съвършено тяло и пращеше от здраве. Беше ръководителка на занятията по тантра. В действителност беше родом от Кретей и се наричаше Брижит Мартен. В Калифорния си бе направила пластична операция на бюста и бе минала през посвещаване в мистичните учения на Изтока; освен това бе променила името си. След завръщането си в Кретей в продължение на една година бе водила групи по тантра в търговския център „Фланад“ под името Шанти Мартин. По всичко личеше, че католичката изпитва към нея огромно възхищение. Отначало Брюно успя да се включи в разговора, който се въртеше около храненето с естествени продукти, тъй като имаше известна представа за житните кълнове. Скоро обаче те превключиха на религиозни теми и той изгуби нишката. Трябва ли Исус да бъде сравняван с Кришна и ако не — с кого? По-добър ли е Рентентен от Ръсти?[7] Макар да беше католичка, католичката не харесваше папата; според нея със средновековния си мироглед Йоан-Павел II пречел на духовния напредък на Запада. „Вярно, съгласи се Брюно, папата е папуас“. Странното сравнение привлече вниманието на двете събеседнички. „А пък Далай Лама може да си мърда ушите“, завърши печално той, дояждайки стека от соя.

Изведнъж католичката си тръгна, без да дочака кафето. Не искала да закъснее за занятието по личностно развитие на тема правилата на да-да. „Вярно, да-да, няма грешка!“ — възкликна разпалено швейцарката и на свой ред стана. „Благодаря за компанията…“ — обърна се тя към Брюно с любезна усмивка. Значи все пак се бе справил нелошо. „Да разговаря човек с тези повлекани, е все едно да пикае в писоар, пълен с фасове, или да сере в кенеф, пълен с дамски превръзки; всичко излиза навън и вони“. Телата са разделени помежду си от пространство. Словото прекосява гъвкаво пространството между телата. Когато не получат отклик, думите увисват във въздуха, започват да гният и да вонят, това е безспорно. Словото е в състояние да разделя дори когато е предназначено да установи връзка.

Брюно се изтегна на един шезлонг край басейна. Момичетата глупаво подскачаха, подканяйки момчетата да ги блъснат във водата. Слънцето беше в зенита си; край синята водна повърхност се срещаха и разминаваха лъскави голи тела. Брюно машинално разтвори „Шестимата приятели и Човекът с ръкавицата“, вероятно най-добрия роман на Пол-Жак Бонзон, преиздаден неотдавна в поредицата „Библиотек верт“. Под едва поносимите лъчи на жаркото слънце бе приятно човек да се пренесе в мъглите на Лион в компанията на вярното куче Капи[8].

Следобедната програма му предоставяше избор между гещалт масаж, освобождаване на гласа и прераждане в гореща вода. По принцип най-загряващ, изглежда, беше масажът. Доби представа в какво се състои освобождаването на гласа, когато на път за масажа зърна десетина души в състояние на крайна възбуда да подскачат насам-натам под ръководството на тантристката и да крякат като подплашени пуйки.

Покритите с хавлии маси за масаж бяха подредени в широк кръг върху билото на хълма. Участниците бяха съвсем голи. Ръководителят, дребен, леко кривоглед брюнет, застана по средата и се зае да опише накратко историята на гещалт масажа. Наречен още „калифорнийски масаж“, той е резултат от изследванията на Фриц Пърлс и включвайки в себе си някои сетивни техники, се превръща — поне според ръководителя — в най-пълноценния метод за масаж. Спомена още, че имало хора от Мястото, които не споделяли това негово мнение, но той нямал намерение да влиза в полемика. В заключение искал просто да обърне внимание, че има масаж и масаж, и дори би могло да се каже, че няма два еднакви масажа. След този увод той накара една от участничките да легне и започна демонстрация. „Трябва да се усетят напреженията на партньорката — отбеляза той, докато галеше раменете й; членът му се люлееше само на няколко сантиметра от русите коси на момичето. — Трябва да се съединява, непрестанно да се съединява — продължи той и обля с масло гърдите на пациентката. — Да се уважи единството на телесната структура…“. Ръцете му се спуснаха към корема й, тя притвори очи и несъмнено изпитвайки наслада, разтвори крака.

„Така — заключи той, а сега ще работите по двойки. — Раздвижете се, открийте се в пространството; започнете да се сближавате помежду си“. Смаян от онова, което ставаше пред очите му, Брюно реагира със закъснение, макар че именно в този момент се решаваше всичко. Трябваше просто да се приближи до предпочитаната партньорка, да застане с усмивка пред нея и да я запита: „Искаш ли да работиш с мен?“ Изглежда, останалите вече знаеха правилата на играта и само за трийсет секунди всичко приключи. Брюно се огледа объркано и се озова лице в лице с нисичък космат брюнет с дебел член. Той така и не беше обърнал внимание, че има само пет момичета срещу седем мъже.

Слава Богу поне, че другият нямаше вид на педал. Видимо разярен, мъжът мълчаливо се просна по корем, сложи глава върху кръстосаните си ръце и зачака. „Да се усетят напреженията… Да се уважи единството на телесната структура…“ Брюно непрекъснато добавяше масло, но така и не успяваше да стигне по-нагоре от коленете; онзи тип лежеше неподвижно като пън. Дори задните му части бяха обрасли. Маслото потече по хавлията, прасците на косматия сигурно бяха подгизнали. Брюно се огледа наоколо. В непосредствена близост лежаха двама мъже. Съседът му отляво бе подложил за масаж гръдните си мускули, гърдите на момичето ритмично се полюляваха, а слабините й бяха току под носа му. Касетофонът на ръководителя заливаше околното пространство със синтетична музика; небето беше безупречно синьо. Край него лъскавите от масло мъжки членове постепенно се надигаха към слънцето. Всичко това бе безмилостно реално. Нямаше сили да продължи. В другия край на кръга ръководителят засипваше със съвети една двойка. Брюно грабна раницата си и бързешком се отправи надолу към басейна. Край водата цареше оживление. Легнали на тревата голи жени бъбреха, четяха или просто правеха слънчеви бани. Къде да спре? С хавлия в ръка, той започна да снове по ливадата; в известен смисъл се беше залутал сред гъмжило от вагини. Тъкмо си мислеше, че е крайно време да спре някъде, когато зърна католичката да разговаря с набит пъргав брюнет с черна къдрава коса и засмени очи. Брюно леко даде знак, че я е познал, който тя не забеляза, и се настани до тях. Някакъв мъж мимоходом поздрави брюнета: „Здрасти, Карим!“ В отговор онзи махна с ръка, без да спре да говори. Излегната на тревата, тя го слушаше мълчаливо. Между мършавите й бедра се виждаше привлекателна издутина, обрасла с черна, примамливо къдрава вълна. Бъбрейки, Карим леко поглаждаше топките си. Брюно положи глава на земята и съсредоточи вниманието си върху растителността между краката на католичката, отстояща само на метър от него: това беше един свят на нежност. Постепенно се отпусна и заспа.

На 14 декември 1967 година Националното събрание прие на първо четене закона Ньовирт за легализиране на противозачатъчните средства; макар да не бяха заплащани от Социалното осигуряване, от този момент нататък хапчетата се продаваха свободно в аптеките. Занапред широки слоеве от обществото получаваха достъп до сексуалната свобода, с която дотогава разполагаха единствено представителите на деловите среди, на свободните професии и хората на изкуството, както и някои собственици на малки и средни предприятия. Любопитно е да се отбележи, че понякога тази сексуална свобода бива представяна като някаква общностна мечта, докато в действителност тя не е нищо друго освен ново, по-високо стъпало на историческия възход на индивидуализма. Както сочи добрата стара дума „домакинство“, съпружеската двойка и семейството представляват последното оцеляло островче на първобитния комунизъм в океана на либералното общество. Именно сексуалната свобода доведе до разпада на тези преходни общности, които бяха последната преграда между индивида и пазара. Този процес на разпад продължава и в наши дни.

След вечеря ръководният комитет на „Мястото на промяната“ обикновено организираше танцувални вечеринки. На пръв поглед необичайни за място, открито за всякакви нови духовни течения, тези танцувални вечеринки се оказаха незаменимо средство за междуполово общуване в една некомунистическа общност. Както отбелязваше Фредерик Льо Дантек, у първобитните общества празниците също са основани на танца, ако не и на транса. И така, на централната поляна бяха разположени тонколони и бар; там народът се кълчеше до късно на лунна светлина. За Брюно това беше втори шанс. Всъщност момичетата от къмпинга рядко навестяваха тези вечеринки; предпочитаха да ходят по дискотеките в околностите („Билбоке“, „Династи“, „2001“, евентуално „Пират“), които предлагаха тематични вечери на мокрите фланелки, на мъжкия стриптийз или на поп звездите от първата десетка. В Мястото оставаха само няколко момчета с малки пишки и мечтателен нрав. Впрочем те предпочитаха да си стоят по палатките и да дрънкат меланхолично на разстроени китари, заради които всички останали гледаха на тях с презрение. Брюно чувстваше, че никак не е далеч от тези младоци, но при липса на момичета, които така или иначе бяха почти недостъпни за него, той би могъл, по израза на един от читателите на „Нюлук“, с когото се бе запознал в кафене „Анже-Нор“, „да забоде на шиша си някое парче сланина“. Насърчен от тази мисъл, към единайсет вечерта, облечен в бял панталон и синьо поло, той се отправи надолу, където се намираше основният източник на шум.

Като огледа танцуващите в полукръг, той забеляза най-напред Карим, който бе изоставил католичката и бе съсредоточил усилията си върху една розенкройцерска красавица. Тя и мъжът й бяха пристигнали същия следобед: високи, стройни, сериозни, те по всяка вероятност бяха елзасци. Разположили се бяха в огромна палатка със сложна конструкция, цялата в навеси и отвори, която съпругът бе монтирал в продължение на четири часа. Привечер той бе започнал да описва надълго и нашироко пред Брюно скритите прелести на розенкройцерството. Очите му блестяха зад малките кръгли стъкла на очилата; изглеждаше като същински фанатик. Брюно го слушаше, без да го чува. Според обясненията на неговия събеседник движението се било зародило в Германия, вдъхновено както от някои алхимически трудове, така и от рейнския мистицизъм. По всяка вероятност тези неща бяха предназначени за педерасти и нацисти. „Защо не си завреш кръста отзад, мой човек…“, отвръщаше му наум Брюно, гледайки замечтано задника на красивата му съпруга, коленичила пред газовия котлон. „Можеш да поставиш и една роза отгоре…“, приключи мислите си той в момента, когато жената се изправи, показвайки голите си гърди, и нареди на мъжа си да преоблече детето.

В този момент тя танцуваше с Карим. Двамата представляваха странна двойка; той с петнайсет сантиметра по-нисък от нея, охранен и лукав, редом с тази едра германска кобила. Танцуваше ухилен, без да спре да говори, рискувайки да се отклони от основната си цел — свалката; въпреки това се очертаваха изгледи да му излезе късметът: тя също се усмихваше, гледаше го с любопитство, едва ли не очаровано, веднъж дори избухна в смях. В другия край на поляната мъжът й обясняваше на един потенциален последовател причините за зараждането на розенкройцерството през 1530 година в провинция Долна Саксония. На равни триминутни интервали тригодишният му син, непоносим русокос сополанко, започваше да реве, че му се спи. С една дума, пред очите му отново се разиграваше типична сцена от реалния живот. Недалеч от Брюно двама мършави типове с вид на свещеници обсъждаха действията на сваляча. „У него има огън, разбираш ли — обясняваше единият от тях. — Той няма пари да й плати, при това е грозен, дебел и дори по-нисък от нея. Но в този мръсник има огън, там е разликата“. Другият унило кимаше с глава, прехвърляйки между пръстите си въображаема броеница. Докато допиваше водката с портокалов сок, Брюно откри, че Карим е успял да отмъкне розенкройцерката до един обрасъл с трева склон. С едната ръка я беше прегърнал през врата, а с другата ръка бъркаше под полата й. „Тази нацистка кучка май вече разтваря крака…“, мислеше си той, докато се отдалечаваше от танцуващите. Тъкмо преди да излезе от осветения кръг, зърна как някакъв тип, който напомняше ски инструктор, опипва задника на католичката. За самия него оставаше кутията с равиоли в палатката.

Преди да се прибере, в знак на отчаяние той провери гласовата си поща. Имаше едно съобщение. „Сигурно си заминал на почивка, раздаде се спокойният глас на Мишел. — Обади ми се, като се върнеш. Аз също съм в отпуск, и то задълго“.

4

Върви, достига границата. Ято грабливи птици кръжат в небето около невидим център, по всяка вероятност мърша. Мускулите на краката му гъвкаво следват неравностите на пътя. Наоколо се шири хълмиста степ; на изток се открива безконечен хоризонт. От вчера не е ял; вече не изпитва никакъв страх.

Събужда се облечен, проснат напреко на леглото. Пред входа на магазина „Монопри“ камион стоварва стока. Минава седем часа.

Дълги години Мишел бе водил чисто интелектуален начин на живот. Чувствата, които определят битието на хората, не представляваха за него обект на внимание; той изобщо не бе запознат с тях. В наши дни човек може да организира живота си с абсолютна точност; касиерките в супермаркета отвръщаха на краткия му поздрав. През последните десет години в неговия блок се смениха много обитатели. Понякога се оформяше двойка. Тогава той ставаше свидетел на преместването; приятелите на двамата мъкнеха по стълбището кашони и лампи. Бяха млади и понякога се смееха. Често (но невинаги) при поредната раздяла скъсалите се пренасяха едновременно. В такива случаи се освобождаваше жилище. Какво би трябвало да се заключи от това? По какъв начин можеха да се интерпретират подобни случки? Трудно би могло да се каже.

Самият той искаше просто да обича, но в крайна сметка не желаеше нищо. Във всеки случай нищо конкретно. Животът, смяташе Мишел, би трябвало да бъде нещо просто; нещо, което може да се преживее чрез поредица дребни, безкрайно повтарящи се ритуали. Може би донякъде глуповати ритуали, но на които може да се има доверие. Живот без залози и без драми. Понякога излизаше да се разходи, наблюдаваше младежите и сградите. Едно беше сигурно: вече никой не умееше да живее. Всъщност преувеличаваше: имаше хора, които изглеждаха съсредоточени, водени от някаква кауза, битието им сякаш бе изпълнено със смисъл. Така например активистите на движението Акт Ъп смятаха за важно пускането по телевизията на рекламни клипове, които според други бяха порнографски, тъй като показваха в едър план различни хомосексуални пози. Като цяло персонажите водеха забавен и динамичен живот, белязан от различни събития. Имаха множество сексуални партньори и се съвкупяваха в задните помещения на гей баровете. Понякога презервативите се изплъзваха или се късаха. Тогава те умираха от СПИН, но в смъртта им имаше доблест и достойнство. По телевизията и преди всичко по канал TF1 постоянно вървяха предавания, предназначени да дават пример за достойнство. В младостта си Мишел бе искрено убеден, че страданието придава на човека особено достойнство. Сега беше принуден да признае пред себе си, че се е лъгал. Онова, което придаваше на човека особено достойнство, беше телевизията.

Въпреки постоянните и чисти радости, които му доставяше телевизията, той смяташе, че все пак трябва от време на време да се среща с хора. Освен това се налагаше да излиза за покупки. Лишен от точни ориентири, човек започва да се пилее и от него няма никаква полза.

На 9 юли сутринта (празника на света Амандина) той забеляза, че в магазина „Монопри“ тетрадките, класьорите и учебните пособия са подредени на видно място по лавиците. Това бе началото на рекламна кампания, чието лого „Начало на учебната година — без главоболия“ според него звучеше напълно неубедително. Та какво представляваше учението и трупането на знания, ако не едно безконечно главоболие?

На другия ден той откри в пощенската си кутия рекламния каталог „есен-зима“ на фирмата „Троа сюис“. Върху твърдата корица нямаше обозначен адрес; дали не го бе оставил някой рекламен агент? Тъй като отдавна пазаруваше по пощата, беше свикнал на подобни малки знаци на внимание, свидетелство за взаимна вярност. Очевидно лятото напредваше и търговските стратегии вече се ориентираха към есенното търсене; въпреки това времето си оставаше все така прекрасно и в действителност беше едва началото на юли.

Още като младеж Мишел бе прочел немалко романи, посветени на темата за абсурда, за безнадеждността на битието, за извечната празнота на ежедневието; тези екстремистки четива му се бяха сторили недотам убедителни. По онова време често се виждаше с Брюно. Брюно мечтаеше да стане писател; драскаше страница след страница и много онанираше. Благодарение на него откри Бекет. Вероятно Бекет действително беше писател, когото хората определят като велик, но Мишел така и не успя да дочете нито една негова книга. Това ставаше към края на седемдесетте години, когато той и Брюно бяха двайсетгодишни, но вече се чувстваха стари. Така щеше да бъде и занапред: щяха да се чувстват все по-стари и да се срамуват от това. Живееха във време, когато бе на път да се осъществи небивал прелом: трагичното предчувствие за смъртта щеше да бъде удавено от по-смътното и вяло усещане за стареене. Дори двайсет години по-късно Брюно все още не се бе сериозно замислял за смъртта и започваше да се съмнява дали въобще някога ще го направи. До самия си край той щеше да иска да живее, щеше да се бори срещу злочестините и несгодите на конкретното битие и срещу недъзите на грохващото си тяло. До последния момент щеше да моли за малка отсрочка, за още едно късче живот. И преди всичко до сетния си дъх щеше да дири поне още миг наслаждение, поне още едно лакомство. Колкото и да е нищожна пред лицето на вечността, една добре направена свирка доставя реално удоволствие; а това, мислеше си Мишел, докато прелистваше страниците с реклами на бельо (Корсетът ви прави още по-чувствена!), не бива да се отрича.

Самият Мишел рядко онанираше; фантазиите, които можеха да внушат на младия учен контактите чрез „Минител“, или срещите с реални млади жени (най-често търговски представителки на различни фармацевтични фирми) все по-бързо избледняваха в съзнанието му. Сега той спокойно контролираше постепенния залез на своята мъжественост чрез някое и друго невинно лъскане на бастуна, за което разполагаше с достатъчен материал благодарение на каталога „Троа сюис“, допълван от време на време с някой ласкав CD-ROM срещу 79 франка. Знаеше, че Брюно, напротив, пилее зрелите си години в гонитба на всевъзможни Долитки с големи гърди, заоблени задници и страстни устни; слава Богу, че поне имаше статут на държавен служител. Въпреки това не живееше в абсурден, а в мелодраматичен свят, съставен от чаши вино на бара, леки жени, снимки на топманекенки и случайната компания на странни личности. Докато светът на Мишел бе точен, исторически устойчив, но все пак белязан от някои търговски церемониали, като турнира „Ролан Гарос“, Коледа, Нова година, излизането веднъж на две години на каталога „Троа сюис“. Ако беше хомосексуалист, би могъл да вземе участие в кампаниите против СПИН или в Гей Прайд. Ако пък беше с по-свободни нрави, би се възторгвал по „Еротичния салон“. Ако се увличаше по спорта, в този момент щеше да следи по телевизията пиренейския етап на колоездачната обиколка на Франция. Потребител без особени пристрастия, той все пак посрещаше с радост петнайсетдневката на италианските стоки в кварталния супермаркет „Монопри“. Всичко това бе добре организирано, организирано по човешки начин; във всичко това можеше да има щастие, да бе поискал да постигне нещо по-добро, не би знаел как.

Сутринта на 15 юли той извади от кошчето за смет проспект с религиозно съдържание. Различни жизнеописания водеха към един и същ щастлив край: срещата с възкръсналия Христос. Беше привлечен за момент от съдбата на млада жена („Изабел бе в стрес, защото имаше опасност да провали цяла година от следването си“), но трябваше да признае, че по-близка до неговия собствен житейски опит бе съдбата на Павел („За Павел, офицер от чешката армия, командването на противоракетна установка бе върхът на военната му кариера“). Лесно би могъл да приложи към самия себе си следното уточнение: „Като специалист в областта на техниката, възпитаник на престижна академия, Павел би трябвало да бъде доволен от своето положение. Въпреки това обаче се чувстваше нещастен и непрестанно диреше смисъла на своя живот“.

Каталогът „Троа сюис“ от своя страна даваше исторически по-обоснована представа за болезненото безсилие на европейците. Подсказаната още в началото идея за предстоящите коренни цивилизационни промени беше ясно изразена на седемнайсета страница; в продължение на няколко часа Мишел размишлява върху съдържанието на двете изречения, определящи главната насока на колекцията: „Оптимизъм, щедрост, разбирателство, хармония — те са двигателите на световния напредък. БЪДЕЩЕТО Е НА ЖЕНАТА“.

По време на новините в 20 часа Брюно Мазюр съобщи, че американска сонда е открила следи от живот на Марс във вид на вкаменелости. Ставаше въпрос за бактериални форми, по всяка вероятност метанови археобактерии. Така на близка до Земята планета е станало възможно възникване на биологични макромолекули, развитие на аморфни самовъзпроизвеждащи се структури, съставени от примитивно ядро и все още неизвестна по характер мембрана; впоследствие процесът е прекъснал, несъмнено в резултат на климатични изменения; възпроизвеждането е ставало все по-трудно и накрая е спряло напълно. Оказваше се, че животът на Марс има твърде скромна история. Същевременно (без Брюно Мазюр да си дава сметка за това) това кратко и донякъде вяло описание на един провал влизаше в остро противоречие с всички митични и религиозни представи, които човечеството открай време лелее. Не е имало един-единствен величав акт на сътворение; не е имало избран народ, нито дори избран биологичен вид или планета. Имало е само и единствено плахи и неубедителни опити, пръснати навсякъде из Вселената. При това целият този процес е протичал мъчително еднообразно. Оказваше се, че ДНК на марсианските и земните бактерии е напълно идентична. Това заключение донякъде го натъжи, което само по себе си бе знак, че се намира пред прага на депресия. Напротив, един изследовател в нормално състояние и бодър дух би трябвало да се радва на подобна идентичност като основа за многообещаващи обобщения. Ако ДНК навсякъде е една и съща, то за това би трябвало да има дълбоки причини, свързани с молекулярната структура на пептидите или може би с топологичните условия на самовъзпроизвеждане. Възможно бе да се открият тези дълбоки причини; сигурен бе, че на младини би приел с възторг подобна перспектива.

Когато през 1982 година се запозна с Деплешен, Джерзински тъкмо завършваше докторската си дисертация в университета в Орсе. По силата на този факт му предстоеше да вземе участие в забележителните експерименти на Ален Аспе върху неделимостта в поведението на два фотона, последователно излъчени от един и същ атом на калция; той бе най-младият в научния екип.

Точните, последователни и строго документирани експерименти на Аспе щяха да намерят широк отклик в научните среди: по общо мнение за пръв път бе налице пълно опровержение на доводите, изказани през 1935 година от Айнщайн, Подолски и Розен срещу теорията на квантите. Изведените въз основа на Айнщайновите хипотези неравенства на Бел бяха окончателно отхвърлени, тъй като резултатите от опитите напълно съвпадаха с предположенията на квантовата теория. От този момент нататък валидни оставаха само две хипотези. Съгласно първата скритите свойства, определящи поведението на частиците, не се поддават на локализация, тоест две частици са в състояние да си оказват взаимно влияние на произволно отстояние една от друга. Според другата би трябвало да се отхвърли самото понятие елементарна частица, предвид пълната невъзможност да бъдат определени нейните вътрешноприсъщи свойства, което изправя учения пред дълбока онтологическа празнота, освен ако не се възприеме радикалният позитивизъм, тоест ограничаване в рамките на математическия формализъм, предсказващ наблюдаемите явления, и пълен и окончателен отказ от идеята за тяхното физическо обяснение. Именно около тази втора хипотеза щеше да се обедини мнозинството учени.

Първият отчет за опитите на Аспе се появи в брой 48 на „Физикъл ривю“ със заглавие „Експериментална проверка на мисловния експеримент на Айнщайн-Подолски-Розен: ново нарушаване на неравенствата на Бел“. Джерзински бе сред съавторите на статията. Няколко дни по-късно при него дойде Деплешен. По това време той бе четирийсет и три годишен и ръководеше Института по молекулярна биология към Националния център за научни изследвания в Жиф сюр Ивет. С времето бе започнал да си дава сметка, че му убягва нещо съществено в механизма на генните мутации и че това нещо вероятно е свързано с дълбочинни явления на атомно равнище.

Първата им среща се състоя в стаята на Мишел в студентското градче. Деплешен ни най-малко не се удиви от печалната и сурова обстановка: очакваше нещо от този род. Беседата им продължи до късно през нощта. Наличието на завършен списък основни химически елементи, напомни Деплешен, още през първото десетилетие на XX век дава тласък на размислите на Нилс Бор. Планетарният модел на атома, базиран върху теорията за електромагнитните и гравитационните полета, по принцип би трябвало да доведе до неограничен брой решения, до възможността за съществуване на безкрайно множество химически вещества. Въпреки това Вселената е съставена от стотина елемента, чийто списък е неизменен и непоклатим. Подобно положение, напълно ненормално от гледна точка на класическите теории за електромагнетизма и уравненията на Максуел, непременно би трябвало, подчерта Деплешен, да доведе до развитието на квантовата механика. Според него в настоящия момент биологията се намира в сходно положение. Наличието в цялото животинско и растително царство на идентични макромолекули, на неизменни клетъчни ултраструктури не би могло по негово мнение да се обясни в тесните рамки на класическата химия. По един или друг начин, който засега остава скрит, квантовата теория взема непосредствено участие в регулирането на биологичните явления. Именно там се открива едно съвършено ново поле за изследвания.

Още през тази първа вечер Деплешен остана поразен от широтата на мисълта и спокойствието на своя млад събеседник. Покани го на вечеря за следващата събота в своя дом на улица „Екол политекник“. На нея щеше да присъства и негов колега, биохимик, автор на трудове върху ДНК транскриптазите.

Първото впечатление на Мишел, когато се озова в жилището на Деплешен, бе, че се намира посред филмов декор. Мебели от светло дърво, подове с теракотено покритие, афганистански килими, репродукции на Матис… До този момент бе имал смътна представа за живота на тази охолна, културна прослойка, с изтънчен и уверен вкус; сега вече можеше да види във въображението си и останалото: фамилно имение в Бретан и може би селска къща в Либерон. „Остава да чуем и квинтетите на Барток“, помисли за миг той, докато се захващаше с първото блюдо. Вечерята бе с шампанско, а за десерт поднесоха шарлота с ягоди и малини, полята с великолепно полусухо розе. Именно тогава Деплешен изложи своя проект. Можел да сключи договор за още едно място към своя научен екип в Жиф; нужно било Мишел да придобие допълнителни знания в областта на биохимията, но това можело да стане бързо. Междувременно Деплешен щял да поеме ръководството на докторската му дисертация, а след защитата Мишел щял да получи редовна щатна длъжност.

Мишел погледна кхмерската статуетка, поставена над камината, която представляваше проповядващ Буда; изработката бе изключително изящна. После се изкашля и прие предложението.

Необикновеният напредък на приборостроенето и белязването с радиоактивни изотопи даде възможност през последното десетилетие да се натрупа огромно количество информация. Въпреки това, разсъждаваше сега Джерзински по отношение на теоретичните въпроси, повдигнати от Деплешен по време на онази тяхна първа среща, те не бяха напреднали дори на сантиметър.

Към полунощ мисълта му отново се насочи към марсианските бактерии; откри в Интернет петнайсетина съобщения по въпроса, преди всичко от американски университети. Наличните аденин, гуанин, тимин и цитозин бяха в нормални пропорции. Донякъде от нямане какво да прави той се включи в сайта на университета в Ан Арбор и откри там доклад върху проблема на стареенето. Алисия-Марсия-Коелю обръщаше внимание върху загубата на кодиращи сегменти в ДНК по време на последователното деление на фибропласти от тъкани на гладките мускули; само по себе си това не бе изненада. Той я познаваше тази Алисия; именно тя преди години го бе лишила от невинност след обилно полята вечеря по време на конгреса по генетика в Балтимор. Беше толкова пияна, че дори не можа да му помогне да свали сутиена й. Докато той се бореше с копчетата на роклята й, тя успя да сподели с него, че минава през труден, дори мъчителен период, тъй като неотдавна се разделила с мъжа си. После всичко протече нормално; удиви се сам на себе си, че е в състояние да се възбуди, да проникне в нея и дори да се изпразни, без при това да изпита каквото и да било удоволствие.

5

Мнозина от летовниците, посещаващи „Мястото на промяната“, също като Брюно бяха около четирийсетте; също като него немалко от тях работеха в областта на културата и образованието, така че статутът им на държавни служители ги пазеше от обедняване. На практика всички те биха могли да бъдат причислени към левицата; и пак на практика всички те живееха сами, най-често в резултат на развод. Общо взето, се оказваше, че той е типичен представител на местното население, и след няколко дни си даде сметка, че започва да се чувства по-малко гадно от обикновено. Мистически настроените и абсолютно нетърпими по време на закуската лелки привечер, на аперитива, се превръщаха в жени, принудени да се състезават без всякаква надежда с по-младите от тях конкурентки. В това отношение единствено смъртта може да наложи равенство. Така в сряда следобед той се запозна с Катрин, петдесетгодишна бивша феминистка, принадлежала навремето към екстремистките около „Мари па клер“[9]. Имаше черна, много къдрава коса, матова кожа и вероятно на двайсет години е била доста привлекателна. Гърдите й все още бяха на висота, но в басейна той установи, че има огромен задник. Тя се преквалифицираше в областта на египетската символика, на слънчевите карти Таро и пр. Тъкмо се беше впуснала в обяснения за бог Анубис, когато Брюно смъкна гащетата си с мисълта, че тя няма да има нищо против една ерекция и че дори могат да станат приятели. За съжаление ерекцията така и не се получи. По бедрата й имаше дипли от мазнина, тя така и не разтвори крака и двамата се разделиха доста хладно.

Същата вечер, малко преди вечеря го заговори някакъв тип на име Пиер-Луи. Представи се като преподавател по математика и действително приличаше на такъв. Брюно го бе зърнал два дни преди това, по време на вечерта, посветена на креативността; тогава той представи скеч на тема зациклило доказателство на теорема в стила на комичния абсурд, който обаче изобщо не беше смешен. Драскаше удивително бързо по бялата дъска, като от време на време внезапно спираше; кожата на големия му плешив череп се сбръчкваше в знак на умствено напрежение, веждите му се повдигаха в гримаса, която нещастникът смяташе за забавна; маркерът оставаше неподвижен в ръката му за няколко секунди, след което той отново започваше да пише и да си мърмори под носа. В края на скеча пет-шест души изръкопляскаха по-скоро от съчувствие. Той се изчерви от смущение и с това всичко приключи.

През следващите няколко дни Брюно на няколко пъти успя да му се изплъзне. Най-често го виждаше с платнена шапка. Беше суховат и много висок, най-малко метър и деветдесет, като при това имаше коремче, което напомняше мехур и смешно се люлееше, когато при басейна се изкачваше към трамплина. Беше около четирийсет и пет годишен.

Тази вечер Брюно се измъкна още веднъж от досадния дългуч, като го остави да се впусне заедно с останалите в импровизации на африкански танци и се отправи нагоре към общата столова. Имаше едно свободно място до бившата феминистка, седнала срещу своя посестрима символистка. Тъкмо бе започнал рагуто с тофу, когато от другия край на редицата маси се зададе Пиер-Луи; лицето му грейна от радост, когато забеляза, че до Брюно има свободно място. Започна да говори, преди още Брюно да си е дал сметка за неговото присъствие; заекваше доста силно, а през това време двете съседки по маса периодично надаваха възторжени писъци. То не бяха превъплъщения на Озирис, то не бяха египетски марионетки… Така че на мъжете те не обръщаха никакво внимание. По едно време Брюно си даде сметка, че другият смешник му задава въпрос за неговата професия. „Нищо особено…“, отвърна уклончиво той, тъй като бе готов да говори за всичко друго освен за проблемите на образованието. Тази вечеря започваше да му действа на нервите, той стана да запали цигара. За нещастие тъкмо в този момент двете символистки също станаха от масата и си тръгнаха, въртейки задници, без дори да ги погледнат; вероятно именно това стана причина за последвалия инцидент.

Брюно се намираше на десетина метра от масата, когато се раздаде силен писък или по-скоро хриптене, в което нямаше нищо човешко. Той се обърна: Пиер-Луи бе станал морав и стискаше с все сила юмруци. С един скок, без да се засили, той скочи с два крака върху масата. Успя да си поеме дъх и хриптенето, което излизаше от гърдите му, престана. После започна да се разхожда по масата, удряйки с все сила главата си с юмруци; чиниите и чашите се разлетяха наоколо; той раздаваше ритници на всички страни, крещейки непрестанно: „Нямате право! Нямате право да се отнасяте така с мен!…“ Като никога не заекваше. Трябваше да се намесят петима души, за да могат да го укротят. Същата вечер бе приет в ангулемската психиатрична клиника.

Към три през нощта Брюно се стресна, събуди се и излезе от палатката; целият бе плувнал в пот. В къмпинга беше тихо, имаше пълнолуние, дочуваше се монотонното крякане на жабите. Седна на брега на езерото и зачака часа за закуска. На разсъмване му стана студено. Сутрешните занятия започваха в десет часа. Към десет без петнайсет се отправи към пирамидата. За момент се поколеба пред вратата, където имаше занимания по писане, после слезе на долния етаж. В продължение на двайсет секунди разчита програмата на групата по акварел, сетне изкачи няколко стъпала. Стълбището беше съставено от прави стъпала, по средата на които имаше къси извити сегменти. Във вътрешността на всеки от тях стъпалото се разширяваше, а след това отново се стесняваше. На върха на кривата имаше стъпало, по-широко от всички останали. Седна точно на това стъпало. Облегна се на стената. Чувстваше се по-добре.

Редките моменти на щастие през ученическите години Брюно бе изживял именно така, седнал на стъпалата между два етажа след започването на часовете. Опрял гръб в стената на равно разстояние между двете площадки, той чакаше, като ту притваряше очи, ту отново ги отваряше широко. Разбира се, от време на време минаваше някой и тогава се налагаше да стане, да вземе чантата си и да тръгне забързано към класната стая, където вече течеше урокът. Но по-често не идваше никой, всичко наоколо бе така спокойно; тогава, полека и сякаш незабележимо, с кратки прелитания нагоре по покритите с плочки сиви стъпала (вече не беше в час по история, още не беше в час по физика) духът му се извисяваше към радостта.

Сега естествено обстоятелствата бяха различни: сам бе решил да дойде тук, да вземе участие в живота на това ваканционно селище. На горния етаж имаше занятие по писане; точно под него рисуваха акварел; по-надолу сигурно правеха масажи или провеждаха курс по холотропно дишане; още по-надолу, изглежда, отново се бе събрала групата по африкански танци. Навсякъде наоколо човешки същества живееха, дишаха, стремяха се да изпитат удоволствие или да подобрят собствените си възможности. По всички етажи човешки същества се стараеха да напреднат в социален, сексуален, професионален или космически план. Както е прието да се казва, „работеха върху себе си“. Самият той усещаше, че му се доспива; не желаеше повече нищо, вече не се стремеше към нищо, не вземаше участие в нищо; бавно и постепенно духът му се извисяваше към царството на небитието, към чистия екстаз на неприсъствието в света. За пръв път от тринайсетгодишна възраст Брюно се почувства почти щастлив.

Ще ми посочите ли основните места, където се продават сладкарски изделия?

Прибра се в палатката и спа в продължение на три часа. Когато се събуди, отново беше във форма и усети, че се възбужда. Сексуалната фрустрация поражда у мъжа безпокойство, което се изразява в силни спазми на равнището на стомаха; сякаш спермата се изкачва към коремната кухина и пуска пипала чак до гърдите. Самият орган е болезнен, през цялото време гори и леко сълзи. Не беше мастурбирал от неделя насам и вероятно това му беше грешката. Последният мит на Запада е, че сексът е нещо, което трябва да се прави; просто трябва да се прави секс. Той нахлузи банските и пъхна презервативите в чантата с рязко движение, което го накара да избухне в смях. Години наред постоянно бе носил у себе си презервативи, които така и не му бяха послужили; във всеки случай проститутките винаги имаха собствен запас.

Плажът беше пълен с чичковци по шорти и с млади момичета по прашки, което му вдъхна надежда. Купи си пакетче чипс и започна да се шляе сред летовниците, докато накрая погледът му бе привлечен от едно момиче на двайсетина години, с разкошни гърди — закръглени, твърди, с вирнати нагоре зърна с цвят на карамел. „Добър ден…“, поздрави я той. Последва пауза, през която момичето разтревожено се намръщи. „Добър ден — повтори той, — ще ми посочите ли основните места, където се продават сладкарски изделия?“ „Какво?“, възкликна момичето и се надигна на лакът. Едва тогава той забеляза слушалките на уокмена в ушите й и продължи пътя си, размахвайки ръце, подобно на Питър Фалк в сериала „Коломбо“. Нямаше смисъл да упорства: подобно начинание на втора степен беше твърде сложно за изпълнение.

Докато се придвижваше по заобиколен път към морето, той се стараеше да съхрани в паметта си гърдите на момичето. Ненадейно точно пред него от водата излязоха три тийнейджърки; даде им не повече от четиринайсет години. Забеляза къде са кърпите им и постла своята на няколко метра от тях; те не му обръщаха никакво внимание. Съблече припряно тениската си, покри се с нея и извади члена си. В абсолютен синхрон момичетата свалиха сутиени, за да пекат гърдите си. Преди още да успее да се докосне с ръка, Брюно буйно се изпразни направо в тениската. Простена тихо и се просна на пясъка. Работата беше свършена.

Първобитни ритуали, свързани с аперитива

Особен момент на сближаване между обитателите на Мястото беше аперитивът, съпровождан най-често с музика. Тази вечер трима юнаци удряха там-тами, под чиито звуци петдесетина души тъпчеха на място и размахваха ръце на всички страни. В действителност това беше танц за прибиране на реколтата, който от известно време се отработваше на занятията по африкански танци; според традицията след няколко часа неколцина от участниците би трябвало да изпаднат или да се престорят, че изпадат в транс. В буквално, тоест остаряло, значение „транс“ означава състояние на силна тревога, страх пред неминуема опасност. „Предпочитам да се махна накъдето ми видят очите, отколкото да преживея отново подобен транс“ (Емил Зола). Брюно предложи чаша пино от Шарант на католичката.

— Как се казваш? — запита той.

— Софи — отвърна тя.

— Защо не танцуваш?

— Не харесвам африканските танци. Прекалено са…

Прекалено какви? Той разбираше смущението й. Прекалено първобитни? Очевидно не. Прекалено ритмични? Това вече намирисваше на расизъм. Ясно беше, че човек не може да каже открито нищо против идиотските африкански танци. Клетата Софи се опитваше да излезе от положението. Имаше приятно лице и изглеждаше красива с черните си коси, сините очи и светлата кожа. Имаше малки, но чувствени гърди. Сигурно беше бретонка.

— Бретонка ли си? — полюбопитства той.

— Да, от Сен Бриюк! — възкликна радостно тя. После добави: — Но обожавам бразилските танци.

Очевидно като оправдание, че не харесва африканските. Това бе напълно достатъчно, за да изкара Брюно от кожата му. Започваше здравата да му писва от тази пробразилска мания. Защо точно Бразилия? Доколкото му беше известно, Бразилия представляваше една лайняна страна, населена с тъпаци, които не могат да дишат без футбол и автомобилни състезания. Там насилието, корупцията и мизерията бяха достигнали ненадминати висоти. Ако някъде по света имаше отвратителна страна, това беше именно Бразилия.

— Софи! — възкликна поривисто Брюно. — Бих могъл да прекарам отпуската си в Бразилия. Ще се шляя из фавелите. В блиндиран микробус. Ще гледам осемгодишните убийци, които мечтаят да станат главатари на банди, и малолетните проститутки, които умират от СПИН на тринайсет години. Изобщо няма да ме е страх, защото ще съм скрит зад бронята. Това ще правя сутрин, а следобедите ще прекарвам на плажа в компанията на баснословно богати търговци на наркотици и на сутеньори. И във вихъра на този разюздан живот, на това безхаберие ще забравя за меланхолията на западняка. Софи, ти си права: веднага щом се прибера, ще направя справка в агенция „Нувел Фронтиер“.

Софи го гледа известно време, лицето й се бе свило в гримаса, а между веждите й се бе издълбала бръчка.

— Навярно много си страдал… — отбеляза накрая тя с тъга в гласа.

— Софи — възкликна отново Брюно, — знаеш ли какво пише Ницше за Шекспир? Че човек като него сигурно много е страдал, за да изпитва такава нужда да се прави на шут!… Винаги съм смятал Шекспир за прехвален автор, но като шут е направо ненадминат.

Млъкна и с удивление установи, че действително започва да страда. Понякога жените могат да бъдат толкова добри; на агресивността отвръщат с разбиране, на цинизма с нежност. Има ли мъж, който би се държал по такъв начин?

— Софи, много ми се иска да оближа пичката ти… — промълви той.

Този път тя не го чу. Беше се обърнала към същия ски инструктор, който преди три дни я опипваше по задника, и бе подхванала разговор с него. Брюно за момент остана слисан, сетне пое по поляната към паркинга. Хипермаркетът „Льоклер“ в Шоле беше отворен до десет вечерта. Докато се шляеше между рафтовете, си мислеше, че ако се вярва на Аристотел, дребничките жени принадлежат към вид, различен от човешкия. „Един дребен мъж според мен все още е мъж, пише философът, докато една дребна жена според мен принадлежи към друг вид твари“. Как би могло да бъде обяснено това странно разсъждение, влизащо в рязко противоречие с обичайния здрав разум на Стагирита? Брюно купи уиски, кутия равиоли и бисквити с джинджифил. На връщане съвсем се беше стъмнило. Докато минаваше край джакузито, долови шепот и сподавен смях. Спря с торбата от „Льоклер“ в ръка и надникна през клонака. Отвъд, изглежда, имаше две-три двойки — бяха млъкнали и се дочуваше само тихото плискане на пулсиращата вода. Луната се показа иззад облаците. В този момент пристигна още една двойка, която започна да се съблича. Отново се раздаде шепот. Брюно остави на земята полиетиленовата торбичка, извади члена си и започна да мастурбира. Изпразни се много бързо, тъкмо когато жената влизаше в топлата вода. Вече беше петък вечер и се налагаше да удължи престоя си тук с една седмица. Щеше да се стегне, да си намери момиче, да общува с хората.

6

През нощта в петък срещу събота спа зле и сънува кошмар. Присъни му се, че е прасе с гладко, пухкаво тяло. Заедно с останалите свински събратя бе повлечен от течението в огромен мрачен тунел с ръждясали стени. Водата го носеше бавно и понякога той успяваше да докосне с крака дъното; сетне идваше по-висока вълна и го тласваше няколко метра по-нататък. От време на време различаваше белезникавото тяло на някой от своите другари, който безпощадно биваше засмукван надолу. Всички се бореха отчаяно в тъмнината и тишината, нарушавана само от кратко изквичаване и от драскането на копитцата им по металните стени на тунела. Някъде отдолу, към края на тунела се дочу глухото буботене на машини. Постепенно започна да осъзнава, че течението го влачи към турбини с гигантски остри перки.

По-късно отрязаната му глава лежеше върху моравата, на няколко метра по-ниско от гърлото на тунела. Черепът му беше разцепен на две от горе надолу; въпреки това непокътнатата част, която лежеше на тревата, бе запазила съзнание. Знаеше, че не след дълго мравките ще проникнат в мозъчната тъкан, все по-дълбоко, за да разкъсат невроните; тогава щеше безвъзвратно да изпадне в несвяст. Засега единственото му оцеляло око все още наблюдаваше хоризонта. Затревената площ сякаш се простираше до безкрая. Под небето с цвят на платина се въртяха в обратна посока грамадни зъбчати колела. Може би беше свидетел на края на света или поне светът такъв, какъвто го познаваше, се намираше пред прага на своята гибел.

На закуска се запозна с някакъв бретонец, вероятно от поколението на шейсет и осма, който водеше занятия по рисуване с акварел. Наричаше се Пол Льо Дантек, брат на настоящия директор на Мястото и един от неговите основатели. С индианските си одежди, дългата сива брада и висящия на лента през рамото му трискел той напомняше симпатичен праисторически хипи. Този отломък от миналото беше прехвърлил петдесет и пет години и вече водеше мирен живот. Ставаше на разсъмване, правеше дълги разходки сред хълмовете, наблюдаваше птиците. После се настаняваше пред чаша кафе с калвадос и сред сновящото наоколо гъмжило спокойно си свиваше цигара. Занятието по акварел започваше чак в десет часа, така че имаше достатъчно време да побъбри.

— Като стар обитател на тези места — изкиска се Брюно, за да установи поне някаква привидна близост — сигурно си спомняш началото, сексуалната свобода, седемдесетте години…

— Свобода друг път! — изръмжа родоначалникът. — Открай време е имало кучки, готови да легнат с всеки по време на групов секс. И открай време е имало пичове, които си развяват кросното наляво и надясно. Нищо ново под слънцето, приятел.

— Чувал съм обаче да казват, че СПИН-ът променил положението…

— Вярно — съгласи се акварелистът, като се изкашля. — Особено за мъжете някога нещата бяха по-прости. Понякога имаше готови разтворени уста и вагини, в които човек можеше да влезе, без дори да се представи. Но истинският групов секс предполагаше първоначален подбор, контрол на входа и участниците идваха по двойки. Случвало ми се е да видя жени, възбудени до крайност, които по цяла вечер мастурбираха и никой, ама никой не отиваше да им го вкара, мой човек. Нямаше кой поне от малко-малко да им достави радост; за тази работа беше нужно поне донякъде да ти е станал.

— С една дума — вметна замислено Брюно, — никога не е имало какъвто и да било сексуален комунизъм, а просто разширен периметър на свалка.

— Точно… — съгласи се старото куче. — Свалки винаги е имало.

Всичко това не звучеше никак насърчително. Все пак беше събота и би трябвало да има нови попълнения. Брюно взе решение да се отпусне, да приема нещата такива, каквито са, като рокендрол; ето защо денят мина без произшествия и честно казано, без каквото и да било събитие за отбелязване. Към единайсет вечерта отново намина към джакузито. Над гальовно плискащата се вода се издигаше лека пара, която сияеше на лунната светлина. Приближи се тихо. Басейнът беше три метра в диаметър. На отсрещната страна имаше прегърната двойка; изглежда, жената бе яхнала мъжа. „В крайна сметка и аз имам право…“, помисли си злобно Брюно. Той бързо свали дрехите си и влезе в джакузито. Топлата вода приятно контрастираше с хладния нощен въздух. Между сведените над басейна борови клони се виждаха звездите; той се поотпусна. Двойката не му обръщаше никакво внимание; момичето все така се клатеше върху мъжа и започваше да стене. Чертите на лицето й не се виждаха. Мъжът също започна да пъхти шумно. Движенията на момичето се ускориха; по едно време тя отметна глава назад и луната за миг освети гърдите й, но лицето й остана скрито под булото на гъстата коса. После се притисна до партньора си и го обгърна с ръце; той задиша още по-учестено, продължително изръмжа и млъкна.

Останаха прегърнати няколко минути, после мъжът се надигна и излезе от басейна. Преди да се облече, свали презерватива от члена си. Брюно с удивление забеляза, че жената не мърда. Стъпките на мъжа се отдалечиха и отново настана тишина. Тя изпъна крака във водата. Брюно направи същото. Ходилото й се плъзна по бедрото му, докосна члена му. С лек плисък тя се оттласна от отсрещния край и се приближи до него. Луната се беше скрила зад облаците; жената се намираше само на половин метър от него, но той така и не можеше да различи чертите й. Тя положи едната си ръка върху бедрото му, а с другата го прегърна през раменете. Брюно се прилепи до нея с лице на височината на гърдите й, които бяха малки и твърди. Откъсна се от края на басейна и се отпусна в прегръдките й. Почувства, че тя го влачи към средата, после започна бавно да се върти. Мускулите на шията й внезапно омекнаха и главата й натежа. Плискането на водата, което беше съвсем леко на повърхността, само на няколко сантиметра дълбочина се превръщаше в могъщо бучене. Звездите бавно се въртяха точно над лицето му. Той се отпусна в прегръдката й и възбуденият му член щръкна над водата. Тя леко разтвори ръце и той почти престана да усеща ласката й, чувстваше се в пълна безтегловност. Дългите й коси гъделичкаха корема му, после езикът на момичето докосна върха на члена му. Цялото му тяло потръпна от щастие. Тя събра устни и бавно, много бавно го пое в устата си. Той притвори очи, разтърсван от спазми на екстаз. Подводното бучене му действаше успокоително. Когато устните на момичето достигнаха основата на члена му, той усети движенията на гърлото й. Вълните на блаженство, които пробягваха по тялото му, ставаха все по-мощни, в същото време чувстваше как го люлее подводното течение; внезапно го обля гореща вълна. Тя леко свиваше гърлото си и цялата енергия на тялото му за миг се съсредоточи в члена. Оргазмът го накара да нададе рев; никога преди не бе изпитвал подобно наслаждение.

7

Разговор в караваната

Караваната на Кристиан се намираше на петдесетина метра от неговата палатка. Тя влезе, запали лампата, извади бутилка уиски „Бушмилс“ и наля в две чаши. Беше стройна, по-ниска от Брюно и навярно на младини е била красива, но чертите на лицето й бяха повехнали, а кожата — покрита с червени петна. Само косата й си оставаше разкошна, черна и с копринен блясък. Погледът на сините й очи беше мек и донякъде печален. Навярно бе на около четирийсет години.

— Понякога ме прихваща и спя с когото ми попадне — каза тя. — Само че за проникване непременно искам презерватив.

Облиза устни и отпи от чашата. Брюно я погледна; беше облякла само сив суитшърт и от кръста надолу беше гола. Венериното й хълмче бе приятно изпъкнало; за съжаление големите устни бяха доста увиснали.

— Ще ми се и аз да те докарам до оргазъм — каза той.

— Има време. Допий си чашата. Можеш да спиш тук, има достатъчно място — показа му тя двойното легло.

Обсъдиха наема на караваните. Кристиан не можела да спи на палатка, защото имала проблеми с гръбнака.

— При това доста сериозни — каза тя, а после добави: — Повечето мъже предпочитат свирката пред проникването, защото трудно стигат до ерекция. Когато им го поемеш с уста обаче, стават като малки деца. Струва ми се, че феминизмът им е нанесъл по-сериозни поражения, отколкото смеят да си признаят.

— Има и по-лоши неща от феминизма — промърмори мрачно Брюно. После изпразни чашата си наполовина, преди да посмее да продължи: — Отдавна ли познаваш Мястото?

— Практически от самото начало. Престанах да идвам, когато се омъжих, но сега прекарвам тук две-три седмици в годината. Първоначално го възприемахме като алтернатива, като убежище на новата левица; сега тук цари по-скоро духът на Ню Ейдж, но няма кой знае каква промяна. През седемдесетте години се интересувахме от източните мистични учения, а и досега тук има джакузи и масажи. Мястото е приятно, но малко печално; все пак тук има далеч по-малко насилие, отколкото навън. Религиозната атмосфера смекчава донякъде грубостта на свалката. Въпреки това има жени, които и тук страдат. Стареещите в самота мъже са далеч по-малко за оплакване в сравнение с жените в същото положение. Мъжете пият долнопробно вино, заспиват, зъбите им вонят; след това се събуждат, започват отначало и в края на краищата умират доста рано. Жените вземат успокоителни, занимават се с йога, ходят на психотерапевт; старостта им се проточва, а с нея и терзанията им. Продават отслабналите си и погрознели тела; съзнават това и се самоизмъчват. Въпреки всичко продължават, защото не могат да се разделят с желанието да бъдат обичани. От определена възраст нататък една жена винаги може да си намери мъж, но никога повече няма да бъде обичана. Какво да се прави, такива са мъжете.

— Преувеличаваш, Кристиан — меко възрази Брюно. — Ето сега например ми се ще да ти доставя удоволствие.

— Вярвам ти. Струва ми се, че ти си мил човек. Егоист си, но си мил.

Тя свали суитшърта, легна напряко на леглото, подложи възглавница под задника си и разтвори бедра. Брюно доста дълго близа венериното й хълмче, след това с бързи леки докосвания на езика възбуди клитора. Кристиан изпусна дълбока въздишка.

— Пъхни пръст — прошепна тя.

Брюно се подчини и се обърна, за да може, когато я ближе, да гали и гърдите й. Усети как зърната й се втвърдяват и вдигна глава.

— Продължавай, моля те… — простена тя.

Той се намести по-удобно и погали с палец клитора й. Малките устни започваха да се подуват. В прилив на радост той жадно ги заблиза. Кристиян изпъшка. За миг в паметта му се мярна мършавата сбръчкана вулва на майка му, но видението изчезна и той продължи да гали клитора все по-бързо, без да отделя език от устните. Коремът на жената се зачерви, тя задиша все по-шумно. Брюно усещаше върху езика си влагата с приятно солен вкус. За миг спря, пъхна единия си пръст в ануса, а другия във вагината, като продължи с бързи леки движения да прокарва език по клитора. Тя свърши мирно, с продължителни спазми. Брюно остана неподвижен, долепил лице до влажната вулва, сетне протегна ръце нагоре и усети пръстите на Кристиан да хващат неговите.

— Благодаря ти — каза тя. Сетне стана, навлече суитшърта и отново напълни чашите.

— Преди малко в джакузито наистина беше много приятно… — обади се Брюно. — Не бяхме разменили нито дума и когато почувствах устата ти, дори не бях зърнал чертите на лицето ти. Нямаше какъвто и да било намек на прелъстяване, а нещо много чисто.

— Всичко се основава върху корпускулите на Краузе — усмихна се Кристиан. — Трябва да ме извиниш, аз съм преподавател по естествени науки.

Тя отпи от уискито, преди да продължи:

— Основата на клитора, главичката и шийката на члена са покрити с корпускули на Краузе, изключително богати на нервни окончания. При докосването им в мозъка започва мощно отделяне на ендорфини. Клиторът при жените и членът при мъжете притежават почти еднакво количество корпускули на Краузе и в това отношение разлика няма, но сам чудесно знаеш, че има и нещо друго. Бях силно влюбена в моя съпруг. Галех и лижех с благоговение неговия член, харесваше ми да го чувствам в себе си. Гордеех се, че мога да го възбуждам, дори имах снимка на члена му в ерекция, която винаги носех в чантичката си; за мен това бе като изображение на някакъв свещен идол, а най-голямата ми радост беше да му доставям удоволствие. В края на краищата обаче той ме напусна заради по-млада от мен. Преди малко усетих, че гениталиите ми не те привличат кой знае колко, защото принадлежат на стара жена. С годините допълнителните връзки между колагените и фрагментацията на еластина при митозите водят до загуба на твърдост и еластичност на тъканите. На двайсет години имах чудесна вулва, а днес си давам сметка, че и големите, и малките устни са доста увиснали.

Брюно допи чашата си; изобщо не се сещаше какво да й отговори. Малко по-късно си легнаха. Той прегърна Кристиан през талията и двамата заспаха.

8

Пръв се събуди Брюно. Някъде високо в клоните на дърветата пееха птици. През нощта Кристиан бе отметнала завивката. Задникът й все още бе приятно закръглен и възбуждащ. Спомни си една фраза от песента „Малката русалка“, която слушаше навремето на стара плоча 45 оборота заедно с „Моряшка песен“, изпълнявана от братя Жак. След много изпитания от любов към принца русалката се отказала от своя глас, от родината си и от красивата си опашка с надеждата, че ще стане истинска жена. Посред нощ тя била изхвърлена от бурята на пясъчния бряг; там изпила вълшебния еликсир на магьосницата. Усетила как някой сякаш я разрязва на две половини; болката била толкова силна, че изгубила съзнание. Следваха няколко музикални акорда в съвсем различен дух, които сякаш рисуваха нова картина; после женски глас произнасяше фразата, която бе направила толкова силно впечатление на Брюно: „Когато се събудила, греело слънце и пред нея стоял принцът“.

После си спомни снощния разговор с Кристиан и си каза, че може би ще успее да обикне увисналите, но толкова нежни устни между бедрата й. Подобно на повечето мъже, след сутрешното събуждане беше възбуден. В утринния здрач, сред гъстите черни коси лицето на Кристиан изглеждаше много бледо. Тя едва отвори очи в момента, когато той проникваше в нея. Макар да изглеждаше леко изненадана, все пак разтвори крака. Той започна да се движи, но усети, че членът му постепенно омеква. Обзе го тъга, примесена с тревога и срам.

— Искаш ли да сложа презерватив? — запита Брюно.

— Да, ако обичаш. Те са ей там, в тоалетната чантичка.

Той разкъса опаковката; марката беше „Дурекс-Техника“. Веднага щом надяна латекса, членът му естествено съвсем омекна.

— Много съжалявам — промърмори той, — наистина съжалявам.

— Няма значение — отвърна тя. — Ела да си легнеш.

Без съмнение СПИН-ът се бе оказал истинска благословия за мъжете от неговото поколение. Понякога дори видът на презерватива беше достатъчен, за да накара члена им да омекне. Обичайната реплика бе: „Така и не можах да свикна…“ След което със съхранено мъжко самолюбие можеха спокойно отново да си легнат, да се притиснат до тялото на жена си и да се отдадат на мирен сън.

След закуска двамата излязоха и минаха покрай пирамидата. На брега на езерото нямаше жива душа. Излегнаха се върху огряната от слънцето морава; Кристиан смъкна бермудите му и започна да го мастурбира. Движенията й бяха леки и поразително чувствени. По-късно, когато благодарение на нея бяха станали част от общността на двойките със свободно поведение, Брюно си даде сметка, че в това отношение тя притежава рядко умение. Повечето жени от тази общност подхождаха грубо, без каквито и да било нюанси. Стискаха прекалено силно и блъскаха с все сила, вероятно опитвайки се да подражават на актрисите от порнофилмите. На екрана това вероятно изглежда доста зрелищно, но осезателният резултат е откровено посредствен, ако не и болезнен. Напротив, Кристиан използваше леки докосвания, непрекъснато навлажняваше пръстите си, внимателно подхождаше към чувствителните зони. Край тях мина облечена в туника жена и отиде да седне край водата. Брюно си пое дълбоко въздух и направи усилие да не свърши веднага. Кристиан му се усмихна; слънцето започваше да грее силно. Той си даде сметка, че втората седмица в Мястото ще се окаже приятна. Може би дори двамата щяха да продължат да се виждат и след това, да остареят заедно. От време на време тя ще му доставя кратки мигове на физическо блаженство, ще изживеят заедно угасването на желанието. Така щяха да изминат няколко години; и после край, ще са стари и комедията на физическата любов ще е приключила.

Докато Кристиан вземаше душ, Брюно разучи „подмладяващия крем с микрокапсули“, който предната вечер беше купил от хипермаркета „Льоклер“. Надписът върху външната опаковка поставяше ударението върху ефекта на „микрокапсулите“, но в далеч по-подробното упътване се говореше за тройно действие: филтриране на вредните слънчеви лъчи, отделяне през целия ден на активни хидратанти, елиминиране на свободните радикали. Четенето му беше прекъснато от появата на Катрин, бившата феминистка, преквалифицирана в египетските карти Таро. Тя не скри, че идва от занятие по развитие на личността на тема Превърнете работата си в танц. Целта беше човек да открие своето призвание с помощта на символични игри, които постепенно освобождават „вътрешния герой“ у всеки участник. В края на първия ден се бе оказало, че Катрин е донякъде магьосница, но също така до известна степен и лъвица; по принцип това означаваше, че би трябвало да се насочи към отговорна длъжност в областта на търговията.

— Хммм — бе коментарът на Брюно.

В този момент пристигна Кристиан с хавлия около кръста. Катрин млъкна, очевидно раздразнена. Под предлог че трябвало да отиде на занятие по Медитация дзен и аржентинско танго, тя побърза да се оттегли.

— А аз смятах, че се занимаваш с Танго и счетоводство — викна подире й Кристиан.

— Познаваш ли я?

— Ами да, от двайсет години познавам тази глупачка. Тя също идва от самото начало, на практика от основаването на Мястото.

Тя тръсна косите си и ги прибра в кърпата, която нави като тюрбан. Тръгнаха заедно нагоре и Брюно внезапно изпита желание да я хване за ръка. Така и направи.

— Открай време не понасям феминистките… — продължи Кристиан, когато стигнаха по средата на нагорнището. — Тези мръсници непрекъснато говорят за миене на съдове и за разпределение на задълженията; направо са обсебени от мисълта за кухненски съдове. Понякога бегло споменават за друга домакинска работа или за прахосмукачка, но основната им тема са мръсните съдове. Само за няколко години успяват да превърнат мъжете от своето обкръжение в невротизирани и импотентни мърморковци. От този момент нататък като правило започват да изпитват носталгия по изгубената им мъжественост. В крайна сметка пращат мъжете си на майната си, за да се чукат с някой тъп латиноамерикански мачо. Винаги съм се чудила на влечението, което изпитват интелектуалките към нехранимайковци, грубияни и дебили. Така или иначе, всяка от тях успява да прекара през леглото си поне двама-трима подобни, а по-апетитните дори повече, след което раждат по едно дете и започват да приготвят домашни сладка с рецептите от списание „Мари Клер“ в ръка.

— Открай време е било така… — отбеляза примирително Брюно.

Прекараха следобеда на басейна. Срещу тях на отсрещната страна няколко момичета подскачаха и се опитваха да си поделят един уокмен.

— Сладки са, нали? — отбеляза Кристиан. — Онази русичката с малките гърди е направо красива. — После се излегна върху хавлията и добави: — Подай ми крема…

Кристиан не посещаваше никакви занятия. Дори изпитваше известно отвращение към подобни, според нея шизофренични занимания.

— Може би съм малко груба — добавяше тя, — но познавам отлично тези представителки на поколението от шейсет и осма, които вече са прехвърлили четирийсетте. Нали и аз съм от тях. Стареят в самота и вагините им на практика са мъртви. Поговори с коя да е от тях само пет минути и ще ти стане ясно, че изобщо не вярват на всички тези чакри, кристали и светлинни вибрации. Опитват се да повярват, дори понякога успяват да го постигнат за два часа, докато трае занятието. Усещат ангелското присъствие и вътрешното цвете, което се разтваря в коремите им, но часът свършва и те отново откриват, че са самотни, остарели и погрознели. И тогава изпадат в криза и реват. Не си ли забелязал? Тук често могат да се видят жени, изпаднали в криза, особено след занятията по дзен. В действителност те и нямат избор, защото на всичко отгоре не им стигат парите. Кажи-речи всички са ходили на психотерапевт и това ги е довършило финансово. Всички тези мантри и Таро са пълна глупост, но все пак са по-евтини от психоанализата.

Ами да, психотерапевтите и зъболекарите… — добави разсеяно Брюно. Той положи глава между разтворените й бедра и почувства, че така ще заспи.

Когато се мръкна, двамата отново отидоха при джакузито; той я помоли да не го възбужда. Правиха любов, когато се прибраха в караваната. „Няма нужда…“, обади се Кристиан, когато той посегна към презервативите. Щом проникна в нея, Брюно усети колко щастлива се чувства тя. Една от най-удивителните особености на физическата любов е това усещане за близост, стига между партньорите да е налице минимум взаимна симпатия. Още в първите минути те преминават от „ви“ на „ти“ и сякаш любовницата, с която едва вчера сте се запознали, има право на откровеност, непостижима по отношение на което и да било друго човешко същество. Ето защо през тази нощ Брюно разкри пред Кристиан неща, които не бе споделял с никого, дори с Мишел, а още по-малко със своя психотерапевт. Разказа й за детството си, за смъртта на баба си и за униженията, преживени в пансиона за момчета. Описа й юношеството си и онанирането във влака на няколко метра от момичетата; описа й летните ваканции в дома на баща си. Кристиан слушаше и галеше косата му.

Прекараха заедно цялата седмица и вечерта преди заминаването на Брюно вечеряха в един ресторант за морски дарове в Сен Жорж дьо Дидон. Въздухът беше горещ и неподвижен, пламъкът на свещите върху масата дори не потрепваше. Заведението беше разположено над устието на Жиронд, а в далечината се открояваше нос Грав.

— Като гледам сиянието на луната над морето — каза Брюно, — ми става съвършено ясно, че изобщо, ама изобщо нямаме място на този свят.

— Наистина ли се налага да заминеш?

— Да, трябва да прекарам две седмици със сина си. Всъщност трябваше да си тръгна още миналата седмица, но сега вече не бива да се бавя. Самолетът на майка му е вдругиден и вече е направила резервация.

— На колко години е синът ти?

— На дванайсет.

Кристиан се замисли и отпи от чашата мюскаде. Беше с дълга рокля, а благодарение на грима приличаше на момиче. Гърдите й се очертаваха под дантелите на корсажа; светлината на свещите разпалваше игриви пламъчета в очите й.

— Струва ми се, че съм малко влюбена — каза тя.

Брюно замръзна в очакване, без да смее да помръдне.

— Живея в Ноайон — добави тя. — Между мен и сина ми всичко беше наред, докато не навърши тринайсет години. Може би е чувствал липсата на баща си, нямам представа… Дали въобще децата имат нужда от баща? Със сигурност обаче той не изпитваше никаква нужда от сина си. В началото понякога го вземаше при себе си, ходеха в „Макдоналдс“ или пък на кино и винаги ми го връщаше по-рано от определения час. После това започна да се случва все по-рядко, а когато замина да живее на юг с новата си приятелка, прекъсна всякакви връзки. Отгледах сина си почти сама и може би не ми е достигал авторитет пред него. Преди две години започна да излиза, събра се с лоша компания. Това учудва мнозина, но Ноайон е доста неспокоен град. Има много негри и араби, на последните избори Националният фронт спечели 40 процента от гласовете. Живея в един блок в покрайнините, пощенската кутия е строшена, не смея нищо да оставя в мазето. Често се страхувам, понякога се чуват изстрели. След часовете се барикадирам у дома и никога не излизам вечер. От време на време пускам по някой порнофилм и нищо повече. Синът ми се прибира по нощите, а понякога не го виждам с дни. Не смея да му кажа нищо; боя се да не ме удари.

— Ноайон далече ли е от Париж?

— Не е далече — усмихна се тя. — В департамента Оаз, на някакви си осемдесет километра.

Замълча и отново се усмихна; в този момент лицето й грееше от нежност и надежда.

— Обичах живота — добави тя. — Обичах живота, по природа бях чувствителна и внимателна, винаги съм обичала да правя любов. Нещо се обърка; не ми е ясно точно какво, но нещо в живота ми се обърка.

Брюно беше сгънал палатката и прибрал нещата си в колата; прекара последната нощ в караваната. На сутринта се опита да проникне в Кристиан, но този път не сполучи. Беше развълнуван и нервен.

— Изпразни се върху мен — каза тя. След това размаза спермата по лицето и гърдите си. По-късно, когато той беше вече на вратата, добави: — Обади ми се.

Той обеща да го направи. Беше събота, първи август.

9

Противно на навика си, Брюно избираше странични пътища. Малко преди да стигне Партне, спря колата. Чувстваше, че трябва да размисли, но не му беше ясно точно за какво. Околността беше скучна и спокойна, недалеч минаваше канал с почти неподвижна вода. Бреговете му бяха обрасли с водна растителност, за която трудно можеше да се каже дали расте, или гние. Тишината беше нарушавана от жужене във въздуха, изглежда, наоколо летяха насекоми. Той се излегна на обраслия с трева склон и откри слабо движение на водата, която бавно течеше на юг. Не се виждаха никакви жаби.

През октомври 1975 година, малко преди началото на университетската учебна година Брюно се нанесе в апартамента, който баща му беше купил; тогава му се струваше, че започва нов живот. Много скоро го очакваше разочарование. Вярно е, че имаше момичета, дори много момичета, които следваха филология в Сансие, но изглежда, всички те си имаха приятели или поне не проявяваха желание да започнат връзка с него. С цел да се запознае с някоя от тях той посещаваше редовно колективните консултации, както и всички лекции, и скоро се очерта като добър студент. Виждаше ги в университетското кафене, слушаше ги да бъбрят помежду си — те излизаха, срещаха се с приятели, канеха се взаимно на гости. Брюно започна да яде прекалено много. Скоро си установи хранителен маршрут по булевард „Сен Мишел“. Започваше с хотдог от павилиона на ъгъла на улица „Гей Люсак“; малко по-надолу следваше пица, понякога дюнер. На пресечката с булевард „Сен Жермен“ идваше ред на няколко чийзбургера, полети с кока-кола и бананови шейкове; после свиваше по улица „Ла Арп“, за да приключи в сладкарниците с тунизийски лакомства. Преди да се прибере, спираше в кино „Латен“, където даваха два порнофилма с един входен билет. Понякога прекарваше половин час пред киното, преструвайки се, че изучава разписанието на автобусите, с напразната надежда да дочака в салона да влезе жена или двойка. Най-често се виждаше принуден да заеме сам мястото си пред екрана, където чувстваше известно облекчение; контрольорката проявяваше безупречна дискретност. Мъжете винаги сядаха далеч един от друг, като неизменно оставяха по няколко стола разстояние между себе си и другите. Той онанираше спокойно, гледайки филми като „Похотливите медицински сестри“, „Стопаджийката не носи гащички“, „Учителката с разтворени бедра“, „Близалките“ и други такива. Смущаваше се единствено на излизане от киното: изходът водеше право на булевард „Сен Мишел“ и като нищо можеше да се сблъска с някоя колежка. Най-често изчакваше друг зрител да си тръгне и се изнизваше след него; струваше му се по-малко унизително да ходиш на порнофилм с приятели. Обикновено се прибираше към полунощ и четеше Шатобриан или Русо.

Веднъж-дваж седмично Брюно решаваше коренно да промени начина си на живот. Постъпваше по следния начин. Отначало се събличаше съвсем гол и се гледаше в огледалото: нужно му бе да стигне до върха на самоунижението, да съзерцава до пълно отвращение издутия си корем, увисналите бузи, спаружения си вече задник. После изгасяваше всички лампи. Събираше крака, кръстосваше ръце пред гърдите си, накланяше леко глава напред и започваше да се съсредоточава. Поемаше бавно и дълбоко въздух, издуваше докрай отвратителния си корем; след това пак така издишваше и мислено произнасяше едно число. Всички числа имаха особено значение, концентрацията му трябваше да бъде пълна; все пак най-важни от тях бяха числата четири, осем и естествено последното — шестнайсет. Когато вдигнеше глава, след като бе произнесъл числото шестнайсет, изпускайки с все сили въздуха от дробовете си, щеше да бъде съвършено нов човек, най-сетне готов да живее, да се плъзга по течението на битието. Нямаше да изпитва нито страх, нито срам; щеше да се храни нормално, да се държи нормално с момичетата. „Днес е първият ден от остатъка на твоя живот“.

Този малък церемониал не оказваше никакво действие върху вродената му стеснителност, но донякъде помагаше срещу булимията му; понякога минаваха два дни, преди да поеме пак по отъпкания път. Приписваше неуспехите си на недостатъчната концентрация, после твърде скоро отново се изпълваше с вяра, че ще успее. Все още беше млад.

Една вечер на излизане от сладкарницата „Сюд Тюнизиен“ се сблъска с Аник. Не бяха се виждали след краткото им запознанство през лятото на 1974 година. Беше станала още по-грозна и почти тлъста. Квадратните й очила с черни рамки и дебели стъкла правеха още по-малки кафявите й очи и подчертаваха болезнената бледност на кожата. Седнаха на кафе и известно време и двамата се чувстваха неловко. Тя също следваше филология в Сорбоната; квартирата й на булевард „Сен Мишел“ беше съвсем наблизо. На раздяла му остави телефонния си номер.

През следващите седмици той няколко пъти ходи при нея. Притеснена от външния си вид, тя се срамуваше да се съблече, но първата вечер предложи на Брюно да му направи свирка. За физиката си дори не спомена, аргументът й беше, че не взема хапчета. „Уверявам те, предпочитам…“ Не излизаше никъде и прекарваше вечерите сама в квартирата. Брюно няколко пъти се опита да свали панталоните й, но тя се свиваше на кълбо и мълчаливо и яростно го отблъсваше. Накрая той отстъпваше и изваждаше члена си. Тя смучеше припряно и доста силно; изпразваше се в устата й. Понякога обсъждаха следването, но разговорите им бяха кратки и той скоро си тръгваше. Вярно бе, че изобщо не можеше да се нарече красива и той трудно си представяше да се появи с нея на улицата, в ресторанта или на опашката за билети в киното. Продължаваше да се тъпче с тунизийски сладкиши до втръсване, после се качваше при нея и след поредната свирка си тръгваше. Навярно така беше по-добре.

Вечерта, когато Аник умря, беше много топла. Макар да бе едва краят на март, наоколо миришеше на пролет. Както обикновено, Брюно купи от сладкарницата рогче с бадеми, после слезе към кейовете на Сена. Звуците от високоговорителя на минаващото корабче изпълваха въздуха и отекваха по стените на Нотр Дам. Той дояде лепкавия, намазан с мед сладкиш и изпита дълбоко отвращение от самия себе си. Може би не беше лоша идея да опита точно тук, в сърцето на Париж, сред гъмжилото от непознати хора. Той затвори очи, събра токове, кръстоса ръце върху гърдите си. Бавно и съсредоточено започна да брои в състояние на пълна концентрация. След произнасянето на магическото число шестнайсет отвори очи, изправи се решително. Корабчето бе отминало, кеят бе пуст. Времето бе все така топло.

Пред сградата, където живееше Аник, имаше малка тълпа и двама полицаи. Приближи се. Нелепо сгърчено, на земята лежеше обезобразеното тяло на момичето. Натрошените й ръце подобно на някакви пипала обгръщаха главата й, онова, което беше останало от лицето й, беше обкръжено от локва кръв. Вероятно миг преди да докосне земята, тя инстинктивно бе вдигнала ръце към главата си, за да се защити. „Скочила от осмия етаж. Умряла на място…“ — обади се досами него някаква жена със странно задоволство в гласа. В този момент пристигна линейката, от която двама мъже измъкнаха носилка. Докато повдигаха тялото, той зърна за миг строшения череп и извърна глава. Линейката замина с вой на сирената. Така приключи първата любов на Брюно.

Лятото на 1976 година вероятно бе най-ужасният период в живота му; тъкмо бе навършил двайсет години. Беше ужасна жега, дори нощите не носеха никаква прохлада; от тази гледна точка лятото на седемдесет и шеста щеше да остане паметно. Момичетата ходеха с къси прозрачни рокли, които лепнеха по телата им от потта. Той се шляеше по цели дни с разширени от желание очи. Ставаше нощем, прекосяваше пеша Париж, спираше се пред терасите на кафенетата, дебнеше край входовете на дискотеките. Не умееше да танцува. Непрекъснато беше възбуден. Струваше му се, че носи между краката си парче разкапано, гниещо месо, разкъсвано от червеи. На няколко пъти се опита да заговори срещнати на улицата момичета, но получи в отговор унизителни насмешки. Нощем се гледаше в огледалото. Косата му, залепнала за черепа от потта, започваше да редее отпред; гънките на корема му личаха под ризата. Започна да посещава сексшопове и стриптийз барове, но това само изостри страданията му. За пръв път прибягна до услугите на проститутка.

През 1974–1975 година в западното общество бе настъпил невидим на пръв поглед, но решаващ прелом, мислеше си Брюно. Той продължаваше да лежи върху тревясалия насип край канала; за възглавница му служеше сгънатото платнено яке. Отскубна стрък трева и усети между пръстите си влажната й грапавина. През същите онези години, когато се опитваше да си намери място в живота, западните общества бяха поели по някакъв мрачен път. Още през лятото на 1976 година бе станало ясно, че нещата не отиват на добре. На Запад физическото насилие като крайна проява на индивидуалността вървеше по следите на желанието и отново встъпваше в правата си.

10

Джулиан и Олдъс

Когато възникне нужда от промяна и обновление на господстващата доктрина, пожертваните поколения, в средата на които се извършва подобна трансформация, й остават чужди, а понякога дори се отнасят враждебно към нея.

Огюст Конт — Призив към консерваторите

Към обяд Брюно се качи в колата и стигна до центъра на Партне. Като размисли, реши все пак да продължи по магистралата. Позвъни от една кабина на брат си, който веднага вдигна. Искаше да се видят веднага след като се прибере в Париж. На следващия ден нямаше възможност, защото имаше среща със сина си. Но тази вечер, да, много е важно. Мишел не прояви особено вълнение. „Щом искаш…“, каза той след доста продължителна пауза. Подобно на повечето хора, той не харесваше тази крайна раздробеност на обществото, надълго и нашироко обсъждана от социолози и коментатори. Подобно на повечето хора, смяташе, че дори с цената на известна досада трябва да се съхранят донякъде семейните връзки. Ето защо години наред упорито посрещаше Коледа заедно с леля си Мари-Терез, която прекарваше старините си в малка къща в Ренси заедно със своя симпатичен и почти глух съпруг. Чичо му продължаваше да гласува за комунистите и отказваше да ходи на нощната служба в църквата, което всеки път ставаше причина за препирня. Мишел търпеливо слушаше стареца да говори за освобождението на трудещите се, докато пие запарка от тинтява, и от време на време измърморваше в отговор някоя банална фраза. После пристигаха останалите, сред които и братовчедка му Брижит. Той харесваше Брижит и искрено му се щеше тя да бъде щастлива, но съвместният й живот с толкова глупав съпруг правеше това почти невъзможно. Мъжът й беше лекар на повикване към фирмата „Байер“ и изневеряваше на жена си при всеки удобен случай; тъй като не беше грозен и пътуваше много, удобни случаи имаше в изобилие. С всяка изминала година лицето на Брижит изглеждаше все по-посърнало.

Мишел се отказа от годишното си посещение през 1990 година; сега му оставаше само Брюно. Семейните връзки траят няколко години, понякога няколко десетилетия, всъщност те са по-трайни от всички останали; в края на краищата обаче дори те се разпадат.

Брюно се появи към девет вечерта, беше вече пийнал и склонен да обсъжда теоретични въпроси.

— Винаги съм се удивлявал — започна той, преди още да седне — на невероятната точност на предсказанията, които прави Олдъс Хъксли в „Прекрасният нов свят“. Като си помисля, че тази книга е написана през 1932 година, направо е изумително. Оттогава насам западното общество непрекъснато полага усилия, за да се доближи до описвания от него модел. Все по-съвършен контрол над раждаемостта, който един ден рано или късно ще доведе до окончателното й откъсване от секса и до лабораторно възпроизвеждане на човешкия род при условия на абсолютна сигурност и генетична предвидимост. Това ще рече разпад на семейните връзки, на понятия като бащинство и майчинство. Благодарение на напредъка в областта на фармакологията пък ще бъдат заличени всякакви възрастови различия. В света, обрисуван от Хъксли, шейсетгодишните са също толкова активни, имат същия физически облик и същите желания, както и двайсетгодишните. По-късно, когато борбата с остаряването стане невъзможна, човек си отива посредством доброволна евтаназия; дискретно, бързо и без всякакви драми. Описаното в Brave New World общество е щастливо, в него няма трагедии и крайни чувства. Сексуалната свобода е пълна и няма никакви препятствия пред разцвета на насладите. Мимолетните депресии, униния и съмнения биват премахнати по медикаментозен път, тъй като химията е достигнала значителен напредък в областта на антидепресантите и анксиолитиците. „Два милиграма лекуват всяка драма“. Именно това е светът, към който днес се стремим, светът, в който днес искаме да живеем.

— Известно ми е — продължи Брюно, махвайки с ръка, сякаш за да отстрани възражението, което Мишел така и не бе направил, — известно ми е, че светът на Хъксли най-често бива възприеман като тоталитарен кошмар, а книгата му бива представяна като разобличителна; това обаче си е чиста проба лицемерие. Както и да го погледнеш — генетичен контрол, сексуална свобода, борба срещу стареенето, цивилизация на развлеченията, — „Прекрасният нов свят“ за нас е същински рай, той е именно светът, който се стремим, засега безуспешно, да постигнем. В момента има само един фактор, който противоречи донякъде на нашата егалитарна, или по-скоро основана върху заслугите система от ценности — делението на обществото на касти, предназначени според генетичната им природа за различни видове труд. И именно в това отношение Хъксли се оказва лош пророк, тъй като подобно деление става излишно в резултат на развитието на механизацията и роботизацията. Няма никакво съмнение, че Хъксли е слаб писател, фразите му са тромави и лишени от изящество, героите му са блудкави и схематични. Ала той със сигурност притежава едно важно качество — онази интуиция, която му позволява да долови посоката на развитие на човешките общества от няколко века насам, която във все по-голяма степен ще се определя от научния и технологичния напредък. Може и да му липсва изисканост, психологизъм и стил, но това няма голямо значение в сравнение с именно тази негова интуиция. Той е първият измежду писателите, включително писателите фантасти, който осъзнава, че след физиката биологията е тази, която се превръща в двигател на прогреса.

Брюно млъкна и едва тогава забеляза, че брат му е поотслабнал; изглеждаше изморен, угрижен и донякъде разсеян. Наистина от няколко дни той не беше излизал за покупки. За разлика от други години, пред „Монопри“ се виждаха доста просяци и продавачи на вестници; при това лятото е сезон, когато бедността не изглежда толкова потискащо. „Какво би било, ако избухне война?“, мислеше си Мишел, наблюдавайки през стъклото на витрината бавното движение на клошарите. Всъщност кога ли би могло да избухне война и какво ще дойде след нея? Брюно отново си наля вино; започваше да огладнява и доста се учуди, когато брат му най-после отвърна:

— Хъксли произхожда от семейство на известни английски биолози. Дядо му е бил приятел на Дарвин и има много публикации в защита на еволюционната теория. Баща му и брат му Джулиан също са именити биолози. Типични представители на английската традиция, все прагматични интелектуалци с характерните за тях либерални възгледи и здрав скептицизъм. За разлика от френските просветители, те залагат в много по-голяма степен на наблюдението и на експерименталния метод. Цялата си младост Хъксли прекарва в обществото на икономисти, юристи и преди всичко на учени, които често гостуват на баща му. Измежду писателите от неговото поколение може би той единствен е бил в състояние да предусети бъдещия напредък на биологията. Всичко това би могло да се случи много по-рано, ако не беше нацизмът. Нацистката идеология до голяма степен допринесе за дискредитирането на евгениката и на расовото усъвършенстване; трябваше да минат няколко десетилетия, за да се обърнем отново към тях.

Мишел стана и измъкна от библиотеката една книга, озаглавена „Онова, което се осмелявам да мисля“.

— Написана е от Джулиан Хъксли — обясни той, — по-големия брат на Олдъс, и излиза през 1931-ва, една година преди „Прекрасният нов свят“. В нея се съдържат всички мисли по въпроса за генетичния контрол и за подобряването на породите, включително на човешкия род, които другият брат прилага на практика в своя роман. Всичко това съвсем недвусмислено е представено като желана цел, към която трябва да се стремим.

Мишел седна, изтри потта от челото си и продължи:

— След войната, през 1946-а, Джулиан Хъксли е избран за генерален директор на новосъздадената ЮНЕСКО. През същата година брат му публикува „Завръщане в прекрасния нов свят“, където се опитва да представи своята предишна книга като разобличение и сатира. Няколко години по-късно Олдъс Хъксли се превръща в главен идеолог на движението хипи. Той открай време е привърженик на пълна сексуална свобода и играе ролята на пионер в употребата на психеделични наркотици. Познат е на всички основатели на Исейлън[10], които определено са повлияни от идеите му. Възникналото по-късно движение Ню Ейдж възприема изцяло основополагащите тези на Исейлън. В действителност Олдъс Хъксли е един от най-влиятелните мислители на двайсетото столетие.

Излязоха да вечерят в съседния ресторант, където предлагаха двойна порция китайско фондю за 270 франка. Мишел не беше излизал от къщи цели три дни.

— Днес не съм ял — някак учудено отбеляза той, все още държейки в ръка книгата.

— През 1962 година Хъксли публикува своята последна книга „Островът“ — продължи той, докато разбъркваше лепкавия ориз. — Действието се развива на райски остров в тропиците, за чиято растителност и пейзажи вероятно черпи вдъхновение от Шри Ланка. На този остров, далеч от търговските пътища, се развива своеобразна цивилизация, едновременно силно напреднала в технологично отношение и отнасяща се с уважение към природата: мирна, напълно свободна от наследствените неврози и юдео-християнските забрани. Там голотата се смята за нещо естествено; любовните желания и наслади се удовлетворяват напълно свободно. Тази посредствена, но лесна за четене книга упражни огромно влияние върху хипитата и чрез тях върху привържениците на Ню Ейдж. Един внимателен поглед ще покаже, че хармоничната общност, описана в „Островът“, има много допирни точки с тази от „Прекрасният нов свят“. Всъщност по всяка вероятност самият Хъксли в състояние на старческо слабоумие едва ли си е дал сметка за тази прилика, но описаното в „Островът“ общество е толкова близко до „Прекрасният нов свят“, колкото анархистката общност на хипитата до либералното буржоазно общество, или по-точно до неговия шведски социалдемократически вариант.

Той млъкна, натопи една скарида в пикантния сос и остави пръчиците на масата.

— Подобно на своя брат, Олдъс Хъксли е бил оптимист — заключи той някак с отвращение. — Метафизическата мутация, породила материализма и модерната наука, има две главни последствия: рационализма и индивидуализма. Грешката на Хъксли е, че е преценил неправилно съотношението на силите между тези две последици. По-конкретно неговата заблуда е в това, че подценява засилването на индивидуализма в резултат от все по-пълното осъзнаване на смъртта. Индивидуализмът е този, който дава живот на свободата, на усещането за собственото аз, на нуждата да се откроиш и да се издигнеш над останалите. В едно рационално общество като описаното в „Прекрасният нов свят“ борбата може да бъде смекчена. Икономическата конкуренция, метафора на завоюването на пространството, губи смисъл в едно богато общество, където икономическите колебания са овладени. Конкуренцията в областта на секса, косвена метафора на овладяването на времето чрез възпроизвеждането, губи смисъл в едно общество, където процесът на разграничение между секса и възпроизвеждането е напълно завършен; Хъксли пропуска да вземе под внимание индивидуализма. Той така и не си дава сметка, че веднъж откъснат от възпроизвеждането, сексът започва да съществува не толкова като източник на наслада, колкото като принцип на нарцистично самоутвърждаване; същото се отнася и за стремежа към богатство. Защо шведският социалдемократически модел така и не успя да вземе връх над либералния модел? Защо той така и не бе приложен в областта на сексуалното удовлетворение? Защото метафизическата мутация, осъществена от модерната наука, води до възход на индивидуализма, на себелюбието, на омразата и на желанието. Само по себе си желанието — за разлика от удоволствието — е източник на страдание, на омраза и на нещастие. Не само будистите, не само християните, а всички философи, достойни да се нарекат такива, съзнават това и именно на това учат. Решението, предлагано от утопистите, от Платон до Хъксли, в това число и Фурие, се състои в потискане на желанието и на страданието чрез организирането на незабавно удовлетворение. Напротив, рекламно-еротичното общество, в което живеем, се стреми да организира именно желанието, да го изостри до невиждани размери, задържайки при това удовлетворението в границите на частната сфера. За да функционира подобно общество, за да продължава да действа конкуренцията, необходимо е желанието непрекъснато да нараства, да се разпростира все по-широко и да изяжда човешкия живот.

Видимо изтощен, той избърса потта от челото си; така и не беше докоснал яденето пред себе си.

— Все пак налице са корективи, малки хуманистични корективи… — плахо възрази Брюно. — В крайна сметка има неща, които те карат да забравиш за смъртта. В „Прекрасният нов свят“ това са анксиолитиците и антидепресантите; в „Островът“ става въпрос по-скоро за медитация, за психеделични наркотици, за някакви неясни елементи на индуизма. Днес на практика хората се опитват да прилагат смесица от тези два способа.

— В своята книга „Онова, което се осмелявам да мисля“ Джулиан Хъксли също обсъжда религиозни въпроси — отбеляза Мишел с нарастващо отвращение. — Той чудесно съзнава, че научният прогрес и материализмът са подкопали устоите на всички традиционни религии; съзнава също така, че нито едно общество не може да оцелее без религия. На повече от сто страници той се опитва да положи основите на религия, съвместима със състоянието на науката. Не би могло да се каже, че резултатът е кой знае колко убедителен; не би могло да се каже също така, че в това отношение нашите общества са осъществили кой знае какъв напредък. В действителност всякаква надежда за сливане се осуетява от очевидността на материалната смърт и това неминуемо води до разпространението на самолюбието и жестокостта. Като компенсация — заключи някак странно той — същото се случва и с любовта.

11

След посещението на Брюно Мишел не стана от леглото в продължение на две седмици. Как е възможно, питаше се той, едно общество да оцелее без религия? Това изглежда трудно дори на равнището на отделния индивид. Няколко дни той наблюдава радиатора, разположен вляво от леглото. През зимата ребрата му се пълнеха с гореща вода, това беше полезен и хитро измислен механизъм; но колко време западното общество би могло да просъществува без някаква религия? Когато беше малък, обичаше да полива растенията в зеленчуковата градина. Още пазеше малка, квадратна черно-бяла снимка, на която държи лейката под надзора на баба си; вероятно тогава е бил на шест години. По-късно му харесваше да пазарува; с рестото от хляба му позволяваха да си купи карамелена пръчка. После отиваше във фермата за мляко; пълното алуминиево канче се люлееше в ръката му, а него го беше малко страх да минава вечер по ниския път, обрасъл от двете страни с къпинак. Сега всяко ходене до супермаркета беше за него същинско мъчение. При това се появяваха все нови и нови стоки, асортиментът от замразени готови храни за ергени непрекъснато се обогатяваше. Неотдавна в кварталния „Монопри“ той за пръв път видя на щанда за месо пържоли от щраус.

За да се осъществи възпроизвеждането, двете нишки, съставящи молекулата на ДНК, се разделят, като всяка привлича към себе си допълнителни нуклеотиди. Моментът на разделяне е опасен, защото тъкмо тогава могат да се намесят неконтролирани, най-често вредни мутации. Гладуването действително стимулира мисловната дейност и към края на първата седмица Мишел стигна до идеята, че съвършеното възпроизвеждане би било невъзможно, докато молекулата на ДНК има формата на спирала. За постигането на свободна от вредни отклонения репликация, съставена от безкрайно количество поколения клетки, по всяка вероятност е нужно на структурата, носеща генетичната информация, да се придаде компактност, присъща например на лентата на Мьобиус или на геометричната фигура тор.

Когато беше малък, за него беше непоносимо естественото разрушение на предметите, повреждането и износването им. Така години наред той пази счупена на две бяла пластмасова линийка, като непрекъснато подлепваше парчетата. От пластовете тиксо тя престана да бъде права, с нея не можеше да се начертае дори една отсечка и вече не можеше да служи за линия. Въпреки това не се решаваше да я изхвърли. Тя отново се чупеше, той пак я подлепяше, добавяйки още един слой тиксо, и отново я прибираше в чантата си.

Една от особеностите на гения на Джерзински, писа години по-късно Фредерик Юбчежак, е способността му да отиде отвъд първото свое хрумване, според което възпроизвеждането по полов път само по себе си е източник на вредни мутации. От хиляди години, подчертава също така Юбчежак, у всички човешки култури е налице смътното съзнание за неразривна връзка между секса и смъртта; изследователят, който успее да докаже тази връзка с необорими аргументи от областта на молекулярната биология, би трябвало да спре дотам, смятайки целта за достигната. Джерзински обаче интуитивно усеща, че трябва да мине отвъд рамките на половото възпроизвеждане и да разгледа цялата съвкупност от топологични условия на клетъчното делене.

Още през първата година в началното училище в Шарни Мишел беше поразен от жестокостта на своите съученици. Вярно, това бяха селски деца, следователно зверчета, все още твърде близко до природата. Въпреки това за него оставаше непонятна естествената, инстинктивна наслада, с която те бодяха някоя жаба с върха на пергела или с перото на писалката; виолетовото мастило се разпространяваше под кожата на клетото животинче, което бавно умираше от задушаване. В такива моменти всички се струпваха в кръг и с блеснали очи наблюдаваха неговата агония. Друго любимо развлечение за тях бе да режат рогцата на охлювите с ножица. Именно рогцата са единственото чувствително място на охлюва и завършват с малки очички. Лишен от тях, охлювът се превръща в отпуснато, страдащо парче плът. Много скоро Мишел осъзна, че е в негов интерес да стои настрани от тези малки зверове; напротив, не изпитваше никакви опасения с момичетата, които бяха далеч по-кротки. Тази първа негова догадка за устройството на света получи потвърждение от поредицата „Животът на животните“, която даваха по телевизията всяка сряда вечер. След цялата тази гнусна гадост, тази непрестанна касапница, каквато всъщност представляваше животинската природа, единственият лъч на преданост и пожертвователност бе майчината любов или някои прояви на инстинкта за защита, които по един или друг начин бяха свързани с тази любов. Женският калмар, това трогателно дребно създание, дълго не повече от двайсет сантиметра, без колебание се хвърляше срещу леководолаза, приближил до неговите яйца.

Дори след трийсет години той неизбежно стигаше до същото заключение: без всякакво съмнение жените бяха по-добри от мъжете. Бяха по-ласкави, по-любящи, по-състрадателни и по-нежни; по-малко склонни към насилие, към егоизъм, към самоутвърждаване и към жестокост. Освен това бяха по-благоразумни, по-интелигентни и по-трудолюбиви.

Всъщност, питаше се Мишел, наблюдавайки движението на слънцето зад завесата на прозореца, за какво служат мъжете? Възможно е в минали времена, когато мечките са били повече, мъжествеността да е играла особена и незаменима роля; от няколко века насам обаче от мъжете очевидно нямаше никаква полза. Те понякога пропъждаха скуката, играейки тенис, но това все още не беше беда; имаше моменти, когато решаваха, че би било полезно да тласнат историята напред, което правеха преди всичко, като предизвикват революции и войни. Освен че нанасяха неизмерими страдания, революциите и войните разрушаваха най-доброто, останало от миналото, което принуждаваше човечеството всеки път да започва всичко отначало. Когато не се вписва в нормалния ход на развитието, човешката еволюция придобива хаотичен, неравномерен, лишен от структура и белязан от насилие облик. За всичко това бяха виновни преди всичко мъжете с тяхното увлечение по риска и хазарта, с нелепото им тщеславие, безотговорност и склонност към насилие. Един свят, съставен само от жени, би бил във всяко отношение безкрайно по-добър; би се развивал по-бавно, но равномерно, без връщане назад и без гибелни преоценки, към състояние на всеобщо щастие.

Сутринта на 15 август той стана и излезе от къщи с надеждата, че няма да срещне никого на улицата; това се оказа почти вярно. Нахвърли няколко бележки, към които щеше да се върне десетина години по-късно, когато пишеше най-значителния си труд, „Пролегомени към съвършената репликация“.

По същото време Брюно връщаше сина си при бившата си жена; чувстваше се изморен и отчаян. Ан съвсем наскоро се беше завърнала от експедиция по програмата „Нови граници“ от остров Пасха или Бенин, не си спомняше точно; вероятно щеше да се срещне с приятелки, да размени адреси, после щеше да се види още два-три пъти с тях, преди да й омръзне, но с мъже така и нямаше да се срещне; Брюно имаше впечатление, че изобщо се е отказала от връзки с мъже. Щеше да го дръпне настрани за минута-две, за да го запита: „Как мина?“. Той щеше да отвърне: „Добре“, придавайки си онзи самоуверен и спокоен вид, който жените харесват; после с нотка на хумор щеше да добави: „Само че Виктор доста дълго гледа телевизия“. Щеше да се чувства неудобно, защото, откакто бе отказала цигарите, Ан не понасяше дима; жилището й бе обзаведено с вкус. На раздяла щеше да изпита съжаление, за сетен път да си зададе въпроса какво би могло да се направи, за да се променят нещата; щеше да целуне набързо Виктор и да си тръгне. Така щеше да приключи ваканцията на сина му.

В действителност въпросните две седмици се бяха оказали същинско мъчение. Излегнат на матрака, с бутилка бърбън до себе си, той се вслушваше в шума от движението на сина си в съседната стая: как пуска водата от казанчето, след като бе ходил по малка нужда, как сменя каналите с дистанционното. Без да знае това, също като природения си брат той съзерцаваше безсмислено тръбите на парното. Виктор спеше на дивана в хола; гледаше телевизия по петнайсет часа на ден. Сутрин на събуждане Брюно заварваше телевизора включен на канал М6, по който даваха анимационни филми. За да не пречи на никого, Виктор слагаше слушалки. Не беше груб и се стараеше да не създава неприятности; само че нито той, нито баща му имаха какво да си кажат един на друг. Два пъти дневно стопляше готовата храна; после двамата сядаха един срещу друг и на практика почти не си говореха.

Как бяха стигнали до подобно положение? Преди няколко месеца Виктор беше навършил тринайсет години. Няколко години преди това той все още рисуваше картинки и ги показваше на баща си. Обикновено прекопираше героите от „Марвел Комикс“: Фаталис, Фантастик, Фараонът на бъдещето, за които измисляше необичайни ситуации. Понякога ги караше да играят на карти, друг път ги пращаше на неделна разходка в Лувъра. Когато беше на десет години, за рождения ден на Брюно Виктор написа с грамадни разноцветни букви върху лист кадастрон: „ТАТЕ, ОБИЧАМ ТЕ“. Сега всичко това бе останало в миналото. И Брюно съзнаваше, че занапред щеше да става все по-зле: взаимното им безразличие постепенно щеше да се превърне в омраза. Само след две години щяха да започнат първите опити на сина му да излиза с момичета на неговата възраст, същите онези петнайсетгодишни момичета, които самият Брюно щеше да желае. Приближаваше моментът на съперничество между двамата — естественото състояние на мъжете. Бяха като два звяра, които се борят в клетката, наречена време.

На връщане към къщи Брюно купи от една арабска бакалница две бутилки анасонов ликьор; след това, преди да се напие до смърт, се обади на брат си с молба да се видят на другия ден. Когато пристигна у Мишел, видя, че след периода на гладуване той с вълчи апетит ръфа парчета италиански салам и ги прокарва с големи чаши вино.

— Налей си, налей си… — промърмори той между два залъка.

Брюно имаше чувството, че брат му почти не го слуша. Беше като разговор с психиатър или по-скоро със стена. Въпреки това реши да сподели тревогите си.

— В продължение на няколко години синът ми ме чувстваше близък, нуждаеше се от обичта ми, а аз постоянно бях потиснат, недоволен от живота и го отблъсквах с надеждата нещата да потръгнат. Тогава нямах представа, че времето лети толкова бързо. Между седем– и дванайсетгодишна възраст детето е чудесно същество, мило, разумно и открито. Животът му е изпълнен с хармония и радост. Самото то прелива от любов и е доволно от любовта, с която го даряват другите. После всичко се разваля. Невъзвратимо се разваля.

Мишел дояде последните две парчета салам и отново напълни чашата си с вино. Ръцете му силно трепереха. Брюно продължи:

— Човек трудно може да си представи по-глупаво и агресивно, по-непоносимо и злобно същество от момче в началото на пубертета особено ако е заобиколено от деца на неговата възраст. През пубертета детето се превръща в чудовище и едновременно в глупак, конформизмът му е просто невероятен; то сякаш е продукт на някаква внезапна, вредна (и неочаквана, като се има предвид какво е било преди това) кристализация на всичко най-лошо у човека. При това положение как бихме могли да се съмняваме, че сексуалността е съвършено зло? И как хората успяват да живеят под един покрив с дете в пубертета? Според мен те все пак съумяват да го правят само защото техният собствен живот е абсолютно празен; и макар моят живот също да е празен, аз не можах да го постигна. Във всеки случай всички лъжат, при това докарват лъжата си до гротеска. Развеждат се, но си остават добри приятели. Вземат сина си два пъти месечно за събота и неделя; ами че това е гадост. Пълна, съвършена гадост. В действителност мъжете изобщо не се интересуват от своите деца, изобщо не изпитват любов към тях, а и въобще мъжете са неспособни да изпитват любов, това чувство им е напълно чуждо. Мъжът познава единствено желанието, сексуалното желание в чист животински вид и съперничеството между самците; едва след това, много по-късно, в рамките на брачния живот може евентуално да изпита признателност към съпругата си за това, че му е родила деца, че се грижи за домакинството, че е добра готвачка и любовница; тогава просто му е приятно да спи в едно легло с нея. Твърде възможно е това да не е чувството, на което разчита жената, възможно е да е налице недоразумение, но все пак подобно чувство може да бъде много силно, и макар от време на време да изпитва възбуда (впрочем отслабваща), когато кръшка, мъжът не може да живее без жена си и ако за нещастие я изгуби, не може да я прежали, пропива се и много бързо, нерядко в разстояние само на няколко месеца, на свой ред умира. Що се отнася до децата, навремето те са наследявали състоянието, обществените правила и семейните традиции. Това естествено се е отнасяло за знатните фамилии, но също така за търговците, селяните, занаятчиите, всъщност за всички социални слоеве. Днес от всичко това няма и помен: аз живея от заплата, под наем и нямам какво да завещая на сина си. Не мога да го науча на занаят и дори нямам представа какво ще работи един ден; така или иначе, правилата, които аз следвам, за него няма да имат никаква стойност, той ще обитава съвсем друг свят. Да приемеш идеологията на непрекъснатата промяна, означава да приемеш, че човешкият живот се свежда до рамките на индивидуалното битие, че миналите и бъдните поколения нямат никакво значение за него. Именно така живеем ние и за един мъж в наши дни няма никакъв смисъл да създава деца. При жените е различно, защото те продължават да изпитват нуждата от същество, което да обичат, което не се отнася и никога не се е отнасяло за мъжете. Заблуда би било да се твърди, че мъжете изпитват потребност да глезят деца, да играят с тях, да ги ласкаят. Открай време се твърди обратното, но то, така или иначе, не е вярно. След развода, след разкъсването на семейния кръг връзките с децата губят всякакъв смисъл. Детето е захлопващ се капан, враг, когото си длъжен да издържаш и който един ден ще те надживее.

Мишел стана и отиде в кухнята да си налее чаша вода. Пред очите му във въздуха се въртяха цветни кръгове и започваше да му се повдига. Първото, което трябваше да направи, бе да спре треперенето на ръцете си. Брюно беше прав, бащината обич е илюзия, измама. Измамата е полезна, когато чрез нея може да се промени действителността, мислеше си той; но когато промяната се провали, остават единствено измамата, огорчението и срамът от лъжата.

Когато се върна в стаята, Брюно се беше отпуснал неподвижно на канапето като мъртъв. Между високите блокове в квартала постепенно се спускаше нощта; след поредния горещ ден температурата ставаше поносима. Погледът на Мишел неволно се спря на празната клетка, в която няколко години беше живяло канарчето; трябваше да я изхвърли, защото нямаше намерение да си взема друга птица. За момент си спомни съседката отсреща, редакторката на списание „Вент ан“; не я беше виждал от месеци; вероятно се е преместила в друго жилище. Помъчи се да се съсредоточи върху ръцете си и установи, че треперенето им е понамаляло. Брюно беше все така неподвижен; мълчанието помежду им продължи още няколко минути.

12

— Запознах се с Ан през 1981 година — въздъхна Брюно. — Не беше дотам красива, но ми беше омръзнало да лъскам бастуна. Онова, което все пак харесвах в нея, бяха големите гърди.

Той отново въздъхна дълбоко, преди да продължи:

— Моята изискана протестантка с големите гърди — за огромно изумление на Мишел очите му се напълниха със сълзи. — Впоследствие гърдите й увиснаха, а и бракът ни рухна. — Направо й съсипах живота. Такова нещо не се забравя: съсипах живота на тази жена. Има ли още вино?

Мишел отиде да вземе бутилката от кухнята. Случващото се беше донякъде необичайно; знаеше, че известно време Брюно е ходил на психотерапевт, а после е престанал. Човек винаги търси начин да облекчи болката. Понеже болката от изповедта не е толкова силна, той предпочита да говори; след това млъква, отказва се, остава насаме със себе си. Фактът, че Брюно отново изпитва нужда да осмисли проваления си живот, означаваше, че храни някаква надежда; това беше добър знак.

— Не че е грозна — продължи Брюно, — но лицето й е съвсем обикновено, лишено от всякакъв чар. Тя никога не е притежавала онази прелест, онова сияние, което озарява понякога лицата на момичетата. Краката й бяха доста пълни и въпрос не можеше да става да носи минипола; аз обаче я научих да носи къси блузки без сутиен, така че гърдите й отдолу действаха възбуждащо. Отначало се смущаваше, но накрая свикна; нямаше никакво понятие от еротика, от бельо, липсваше й всякакъв опит. Впрочем говоря ти за нея, а ти, струва ми се, я познаваш?

— Бях на сватбата ти.

— Вярно — съгласи се Брюно учудено и някак объркано. — Помня колко се изненадах тогава. Смятах, че не искаш да имаш нищо общо с мен.

— Просто не желаех да поддържам връзка с теб.

Мишел се сети за онова време и се запита какво всъщност го беше накарало да отиде на онази мрачна церемония. Спомни си църквата в Ньойи, залата с почти голи стени, където се беше събрала тълпа спазващи привидна скромност богаташи; бащата на булката беше финансист. „Семейството им симпатизираше на левицата — каза Брюно, — впрочем по онова време всички бяха за левицата. Смятаха за съвсем в реда на нещата, че живея с дъщеря им преди сватбата, а се оженихме, защото забременя, позната история“. Мишел си припомни думите на пастора, които отчетливо отекваха в студената зала: той говореше за това, че Христос е истинен човек и истинен Бог, за новия съюз между Всевишния и неговия народ; всъщност трудно му беше да разбере за какво точно става въпрос. След четирийсет и пет минути подобни брътвежи усети, че се унася в дрямка, и се сепна едва при думите: „Да ви благослови Богът Израилев, смилил се над две свои самотни чада“. Първоначално не можа да дойде на себе си: дали не се беше озовал сред евреи? Трябваше му цяла минута, за да се досети, че става въпрос за същия Бог. Пасторът умело свързваше нещата и продължаваше все по-убедително: „Тъй са длъжни мъжете да обичат жените си, както обичат телата си: който обича жена си, себе си обича. Защото никой никога не е намразил плътта си, а я храни и съгрява, както и Господ — църквата, понеже ние сме членове на тялото Му — от плътта Му и от костите Му. Затова ще остави човек баща си и майка си и ще се прилепи към жена си, и ще бъдат двамата една плът. Тази тайна е велика; но аз говоря за Христа и за църквата“. Формулировката биеше право в целта: двамата ще станат една плът. Мишел размишлява известно време по този въпрос, после погледна Ан: спокойна и съсредоточена, сякаш затаила дъх; изглеждаше почти красива. Вероятно вдъхновен от цитата на свети Павел, пасторът продължаваше с все по-голямо въодушевление: „Господи, погледни милостиво на тази раба Твоя: сега, когато се съединява със своя съпруг чрез бракосъчетание, тя моли за Твоята закрила. Помогни й да бъде во Христа вярна и целомъдрена съпруга, да следва неизменно примера на светите жени: да бъде любезна със своя мъж като Рахил, разумна като Ревека, вярна като Сара. Да остане привързана към вярата и повелите Господни; съединена с мъжа си и да избягва лошите връзки; да заслужи уважение със своята скромност и почит със своята чистота, да бъде сведуща за Божиите дела. Нека бъде плодовита и двамата да видят децата на своите деца до трето и четвърто коляно. Нека доживеят дълбока и щастлива старост и да познаят покоя на избраните в Царството небесно. В името на Господа наш Иисуса Христа, амин“. Мишел разбута тълпата, за да се приближи до олтара, навличайки си гневните погледи на околните. Той се спря на три реда разстояние и видя размяната на пръстените. Навел глава, в състояние на внушителна съсредоточеност, пасторът взе ръцете на младоженците; в храма се възцари пълна тишина. После вдигна глава и със силен глас, в който имаше едновременно страст и нотка на безнадеждност, мощно провъзгласи: „Което Бог е съчетал, човек не разлъчва!“

По-късно Мишел се приближи до пастора, който подреждаше църковната утвар. „Много ме заинтригува онова, което казахте преди малко…“ Божият служител му се усмихна приветливо. Тогава той започна да разказва за опитите на Аспе и парадокса на елементарните частици: когато две частици се слеят, те образуват неделимо цяло, „това силно ми напомня вашето описание преди малко за едната плът“. Усмивката на пастора леко посърна. „Мисълта ми е — продължи оживено Мишел, — че в онтологичен план те могат да бъдат изобразени в Хилбертовото пространство с единен вектор. Нали разбирате какво искам да кажа?“ — „Разбира се, разбира се — промърмори служителят на Христа, като се озърташе наоколо. — Простете“ — каза ненадейно той, като се обърна към бащата на младоженката. Двамата дълго си стискаха ръцете и накрая се прегърнаха. „Много хубаво богослужение, направо чудесно…“ — заяви развълнувано финансистът.

— Не остана за празничната гощавка — спомни си Брюно. — Беше ми малко неловко, не познавах никого, а при това беше моята собствена сватба. Баща ми пристигна с голямо закъснение, но все пак дойде: беше небръснат, с изкривена вратовръзка и с вида си напълно напомняше застаряващ развратник. Сигурен съм, че родителите на Ан са разчитали на друга партия за дъщеря си, но като протестанти с леви убеждения изпитваха все пак известно уважение към образователната система. Бях магистър, а тя — само бакалавър. Най-ужасно от всичко беше, че по-малката й сестра се оказа много красива. Доста приличаше на нея, и тя имаше големи гърди, но в лице беше просто прекрасна. На пръв поглед нищо и никаква разлика, просто различно разположение на чертите. Какво да се прави…

Той въздъхна още веднъж и отново напълни чашата си.

— Първото ми назначение беше в лицея „Карно“ в Дижон през 1984 година. Ан беше бременна в шестия месец. И двамата преподавахме, бяхме учителско семейство; оставаше ни само да заживеем нормално. Наехме апартамент на улица „Ванри“, на две крачки от лицея. „Тук наемите не са като в Париж — заяви ни служителката от агенцията. — Е, и животът не е като в Париж, но ще видите, че през лятото е оживено, има много туристи и наплив на младежи за фестивала на бароковата музика“. Барокова музика?…

Веднага си дадох сметка, че съм прокълнат. Изобщо не ми пукаше, че „животът не е като в Париж“. В Париж постоянно се чувствах нещастен. Само че изпитвах желание към всички жени, с изключение на моята собствена. Подобно на всички провинциални градове, Дижон гъмжеше от млади красавици и положението беше дори по-ужасно, отколкото в Париж. През онези години модата ставаше все по-секси. Направо беше нетърпимо с всички тези сладки муцунки, къси полички и закачливи усмивки. Бяха пред очите ми денем в училище, на обяд в „Пеналти“, съседния на лицея бар, където разговаряха с момчетата, а аз се прибирах да обядвам с жена си. В събота отново ги виждах да сноват по търговските улици на града, където пазаруваха дрехи и плочи. Бях с Ан, която избираше бебешки дрешки; бременността й протичаше нормално и тя беше на върха на щастието. Спеше много, ядеше всичко, което й се прище; вече не правехме любов, но, струва ми се, тя изобщо не си даваше сметка за това. По време на консултациите преди раждането се беше запознала с други жени; беше общителна и симпатична, от жените, с които е лесно да се живее. Когато разбрах, че детето ще бъде момче, бях потресен. Поначало нещата не бяха добре, а предстоеше да станат още по-зле. Би трябвало да тържествувам, а аз бях на двайсет и осем години и се чувствах мъртъв.

Виктор се роди през декември; помня колко мъчително премина кръщението му в църквата „Сен Мишел“. „Новопокръстените са като живи камъни за съграждане на духовен дом, за свето свещенство“ — заяви свещеникът. Виктор беше целият червен и сбръчкан в бялата си дантелена ризка. Беше колективно кръщение като по времето на ранното християнство, имаше десетина семейства. „Кръщението въвежда в лоното на Христовата църква — говореше свещеникът, — то съединява всеки човек с тялото Христово“. Ан държеше бебето на ръце, което тежеше четири килограма. Беше кротко и изобщо не се разплака. „Чрез кръщението не ставаме ли ние членове на едно тяло?“ — продължаваше свещеникът. Ние, родителите, се огледахме едни-други и над нас мина сянка на съмнение. После свещеникът обля три пъти с вода от купела главичката на моя син; след това го помаза с елей. Това осветено от епископа благоуханно масло по думите на свещеника символизираше благодатта на Светия Дух. Накрая се обърна направо към младенеца: „Виктор, ти вече си християнин. С това помазване в името на Светия Дух ти ставаш част от тялото Христово. От този момент нататък си участник в неговата мисия пророческа, мисия свещеническа, мисия царствена“. Тези думи толкова ме впечатлиха, че се записах в обществото „Вяра и живот“, чиито сбирки бяха всяка сряда. Там имаше една млада и много красива корейка, с която веднага ми се прииска да спя. Нещата не бяха толкова прости, защото тя знаеше, че съм женен. Една събота Ан покани на гости членовете на групата; корейката, която беше с къса пола, седна на дивана; целия следобед гледах краката й, без никой да заподозре каквото и да било.

През февруари Ан замина заедно с Виктор да прекара ваканцията при родителите си, аз останах сам в Дижон. Отново направих опит да стана праведен католик; излегнат на матрака марка „Епеда“, четях „Тайнството на Светите младенци“ и пиех анасонов ликьор. Пеги е чудесен поет, направо великолепен, но в крайна сметка ме докара до пълно униние. След всички тези истории за грехове и опрощения на греховете, за Господ, който се възрадва повече от връщането на един грешник в лоното на праведниците, отколкото от спасението на самите праведници, ми се искаше да бъда грешник, но така и не успявах да го постигна. Имах усещането, че младостта ми е ограбена. Единственото ми желание беше тези млади кучки с месести устни да ми правят свирка. В дискотеките беше пълно с такива млади кучки с месести устни и докато я нямаше Ан, аз няколко пъти ходих в „Слоу рок“ и в „Ланфер“, но обикновено те излизаха с други, правеха свирки на други, а не на мен; именно тази мисъл ми беше най-непоносима от всичко. По това време настъпи разцветът на „Розовия минител“, всички бяха луднали по него, а аз оставах на линия по цели нощи. Виктор спеше в нашата спалня, но беше кротък и не ни създаваше проблеми. Много се боях от телефонната сметка; когато пристигна, я взех от пощенската кутия и я отворих на път за лицея: четиринайсет хиляди франка. Добре че все още имах влог в Спестовна каса, останал от студентските години, и прехвърлих парите на нашата сметка. Ан така и не разбра нищо.

За това, как живее, човек може да съди по погледите на околните. Постепенно си дадох сметка, че моите колеги, преподавателите в лицея „Карно“ гледат на мен без омраза и язвителност. Не ме смятаха за съперник; всички бяхме впрегнати в една и съща работа, бях един от тях. Те ме научиха да гледам просто на нещата. Взех шофьорска книжка и започнах да се интересувам от рекламните каталози. С настъпването на пролетта прекарвахме следобедите на моравата у семейство Гилмар. Притежаваха доста грозна на вид къща във Фонтен ле Дижон, но край нея имаше хубава морава и дървета. Гилмар беше преподавател по математика и работехме почти с едни и същи класове. Беше висок, слаб, прегърбен, с ръждиво-руса коса и увиснали мустаци; приличаше донякъде на немски счетоводител. Приготвяше барбекюто заедно с жена си. Привечер започвахме да обсъждаме къде ще прекараме ваканцията, настроението беше весело; най-често се събирахме пет-шест семейства преподаватели. Жената на Гилмар беше медицинска сестра и имаше репутация на голяма мръсница; наистина, когато седнеше на тревата, се виждаше, че под полата не носи нищо. За ваканцията те заминаваха при нудистите край Кап д’Агд. Струва ми се също така, че посещаваха сауната за двойки на площад „Босюе“, поне такива приказки се носеха. Никога не посмях да споделя с Ан, но ми бяха симпатични, със социалдемократически убеждения, и нямаха нищо общо с хипитата, които се увъртаха край майка ни през седемдесетте години. Гилмар беше добър преподавател и без колебание оставаше след часовете да помогне на някой закъсал ученик. Мисля освен това, че правеше дарения за хора с физически увреждания.

Брюно внезапно замълча. След известно време Мишел стана, отвори вратата към балкона и излезе да подиша нощния въздух. Животът на повечето му познати беше като на Брюно. С изключение на някои привилегировани сфери като рекламата и модата, човек лесно биваше приет в своята професионална среда, правилата за поведение бяха относително малко и се подразбираха от само себе си. След няколко години труд сексуалните желания угасват и хората се ориентират към гастрономията и вината; някои много по-млади от него колеги вече бяха започнали да колекционират вина в собствена изба. Случаят с Брюно съвсем не беше такъв, той дори не бе обърнал внимание, че виното тази вечер е „Вийо пап“ от 11,95 франка бутилката. Почти забравил за присъствието на брат си, Мишел се облегна на парапета и погледна към отсрещните сгради. Нощта беше настъпила и почти всички прозорци бяха тъмни. Беше неделя срещу понеделник, 15 август. Той се върна при Брюно и седна до него, коленете им почти се допираха. Можеше ли Брюно да бъде смятан за личност? Разпадащият се организъм си беше негов и той сам щеше да преживее физическата немощ и смъртта. От друга страна, хедонисткият му мироглед, силовите полета, съставящи съзнанието му и желанията му, принадлежаха на цяло едно поколение. Също както при научен експеримент, когато изборът на един или няколко поддаващи се на наблюдение компоненти позволява да бъдат наблюдавани ту корпускулярни, ту вълнови реакции у една и съща система от атоми, Брюно би могъл да се приеме за личност, но от друга гледна точка, не беше нищо повече от пасивен елемент на един исторически процес. Неговите мотивации, ценности, желания ни най-малко не го отличаваха от останалите му съвременници. Първата реакция на едно подложено на лишения животно обикновено е да се опита да постигне целта си със сила. Така например гладната кокошка (Gallus domesticus), отделена от храната с телена ограда, започва да прави все по-неистови опити да премине отвъд въпросната ограда. Постепенно обаче това поведение отстъпва място на друго, на пръв поглед лишено от всякакъв смисъл. Така гълъбите (Columba livid), когато не могат да получат желаната храна, започват да кълват земята, макар на нея да няма нищо, което би могло да засити глада им. Често те прибягват не само до тези безсмислени действия, но и започват да чистят крилата си; подобно неадекватно поведение, типично за фрустрационни или конфликтни ситуации, се нарича заместваща активност. В началото на 1986 година, малко след като бе навършил трийсет години, Брюно се отдаде на писане.

13

„Нито една метафизическа мутация — щеше да напише години по-късно Джерзински — не се извършва, без да бъде предшествана, подготвена и улеснена от съвкупност малки мутации, които често остават незабелязани при конкретните исторически обстоятелства. Самият аз смятам себе си за една от тези малки мутации“.

Бродейки сред тълпата европейски индивиди, приживе Джерзински остава почти неразбран. Както подчертава Юбчежак в предговора към неговите „Клифдънски бележки“, неговата мисъл се развива при отсъствието на реален събеседник и поради това на моменти успява да се изплъзне от клопките на идиосинкразията и делириума; от друга страна обаче, няма случай, при който изборът на изразната форма да предполага дори минимална степен на опровержимост. Би могло да се добави, че Джерзински смята себе си преди всичко за учен; според самия него основният му принос за човешкото развитие се дължи на трудовете му по биофизика, издържани напълно в духа на класическите критерии за самодостатъчност и опровержимост. Елементите с по-философска ориентация, съдържащи се в последните му записки, за него не са нищо повече от случайни, на моменти дори налудничави съждения, основани не толкова върху логически построения, колкото върху чисто лични мотиви.

Започна да го оборва дрямка; луната плуваше над заспалия град. Знаеше, че само една дума от негова страна би била достатъчна да накара Брюно да стане, да облече якето си и да хлътне в асансьора; в квартала „Мот-Пике“ човек винаги можеше да хване такси. Разглеждайки актуалните събития от нашия живот, ние непрестанно се колебаем между вярата в случайността и очевидността на предопределението. По отношение на миналото обаче за нас няма никакво съмнение, че всичко се е случило така, както в действителност е трябвало да се случи. Джерзински отдавна бе преодолял тази илюзия на възприятията, свързана с онтологията на обектите и техните свойства, както и с постулата за висока степен на обективност; несъмнено поради това той не произнесе онези прости, обичайни думи, които биха прекратили изповедта на това хленчещо, рухнало същество, с което го свързваше общият наполовина произход, излегнато тази вечер на канапето, отдавна преминало отвъд всички негласно установени правила за приличие относно границите на разговора между двама души. Не изпитваше нито съчувствие, нито уважение и въпреки това имаше смътното, но несъмнено усещане, че този път патетичният и несвързан разказ на Брюно ще очертае някакво послание; щяха да бъдат произнесени думи и тези думи за пръв път ще имат окончателен смисъл. Той стана, отиде в тоалетната и се заключи вътре. Предпазливо, без да вдига никакъв шум, повърна. После наплиска с вода лицето си и се върна в дневната.

— Ти не си човечен — каза кротко Брюно и вдигна очи към него. — Почувствах това още когато видях как се отнасяш с Анабел. Ала така или иначе, ти си събеседникът, който ми е отредила съдбата. Предполагам, изобщо не си се учудил, когато навремето ти изпратих моите записки за Йоан-Павел II.

— Всички цивилизации — отвърна печално Мишел, — всички цивилизации са се сблъсквали с необходимостта да оправдаят родителската саможертва. Като се имат предвид историческите обстоятелства, ти не си имал избор.

— Но аз действително се възхищавах от Йоан-Павел II! — възрази Брюно. — Помня, че това се случи през 1986 година. По онова време се появиха „Канал плюс“ и М6, започна да излиза списание „Глоб“, отвориха врати гостилниците за бедни. Единствено Йоан-Павел II, единствено той си даваше сметка какво всъщност става на Запад. Бях много изненадан, че написаното от мен беше прието зле от групата „Вяра и живот“ в Дижон; те критикуваха позицията на папата по отношение на абортите, презервативите, всякакви такива глупости. Е, вярно е, че и аз не полагах кой знае какви усилия да ги разбера. Помня, че сбирките ни ставаха поред у различни семейства; гостите носеха разни салати, табуле, сладкиши. Цяла вечер се усмихвах тъпо, кимах с глава; изобщо не слушах какво се говори. Ан, напротив, беше много ентусиазирана и се записа в група за борба с неграмотността. През онези вечери слагах приспивателно в биберона на Виктор, после онанирах с помощта на „Розовия минител“, но така и не успях да завържа запознанство.

През април подарих на Ан за рождения ден корсет със сребърни нишки. Отначало тя упорстваше, но накрая се съгласи да си го сложи. Докато се мъчеше да закопчае въпросния уред, аз допих шампанското от бутилката. После чух да ме вика със слаб и малко разтреперан глас: „Готова съм…“ Още щом влязох в спалнята, ми стана ясно, че резултатът е повече от ужасен. Притиснат от жартиерите, задникът й бе съвсем увиснал, а от кърменето гърдите й се бяха обезформили. Явно се налагаше липосукция, вкарване на силикон и изобщо доста процедури, с които тя никога не би се съгласила. Със затворени очи пъхнах пръст в бикините й, но изобщо не се възбудих. Тъкмо тогава в съседната стая Виктор ревна, надавайки силни, пронизителни и непоносими писъци. Тя се загърна с пеньоара и отиде да го успокоява. Когато се върна, я помолих само да ми направи свирка. Беше доста непохватна в това отношение, постоянно усещах зъбите й, но си представих устата на една ученичка от единайсети клас, по произход ганайка. Мислено чувствах розовия й, леко грапав език и така успях все пак да се изпразня в устата на жена си. Изобщо нямах намерение да имам други деца. На другия ден съчиних онзи текст за семейството, който беше публикуван.

— Още го пазя — обади се Мишел. Той стана, подири в библиотеката броя на списанието. С леко удивление Брюно го разлисти и откри въпросната страница.

В определена степен има и семейства все пак

(искри от вяра посред невярата,

искри любов посред покварата),

които светят

неизвестно как.

Едничкият начин да видим бял ден

сред робския труд в учреждения странни

е сексът.

(И то за онези, които

го могат и за които е разрешен.)

Бракът и съпружеската вярност ни отнемат

всяка възможност да съществуваме;

не в канцелариите или класните стаи

ще открием силата, от която се нуждаем,

за да играем, пеем и танцуваме;

опитваме се да открием нашето предназначение

по пътищата на любовта, от година на година

все по-трънливи;

опитваме се да предлагаме телата си,

от година на година все по-изнурени и сиви.

И чезнем

в сянката на тъгата

до пълното отчаяние чак.

Вървим самотни по пътя надолу към мястото,

където всичко е мрак,

без деца, без жени.

Нагазваме в езерото сами

посред нощ.

(Водата, приела телата ни стари, е толкова хладна.)[11]

Веднага след като написа тези редове, Брюно изпадна в състояние на нещо като етилова кома. Събуди се два часа по-късно от рева на сина си. От две– до четиригодишна възраст човешките деца придобиват все по-пълно съзнание за собственото „аз“, което поражда у тях кризи на егоцентрична мегаломания. Тяхната цел през този период е да превърнат социалното си обкръжение (съставено преди всичко от родителите) в роби, изцяло подчинени на техните желания и прищевки; егоизмът им не познава граници; такъв е резултатът от тяхното индивидуално съществуване. Брюно се надигна от мокета в дневната; писъците се усилваха, превръщаха се в израз на неистова ярост. Той натроши две таблетки лексомил в лъжичка конфитюр и влезе в стаята на Виктор. Детето се бе наакало. Къде се мотаеше Ан? Тези занятия за ограмотяване на негрите приключваха все по-късно. Той измъкна зацапаната постелка и я хвърли на паркета; вонята беше непоносима. Детето без затруднение погълна сместа и застина като зашеметено. Брюно облече якето си и се отправи към „Медисън“, нощния бар на улица „Шодронри“. Плати с кредитната си карта три хиляди франка за бутилка шампанско „Дом Периньон“, която изпи заедно с красива блондинка; после в една от горните стаи момичето дълго лъска бастуна му, умело отлагайки кулминацията. Казваше се Елен, беше родена тук и следваше туризъм; беше деветнайсетгодишна. В момента, когато проникваше в нея, тя стегна члена му в себе си и в продължение на поне три минути той бе в състояние на пълно блаженство. На тръгване Брюно я целуна по устните и настоя да й плати допълнително — бяха му останали триста франка в брой.

Следващата седмица реши да покаже онова, което бе написал, на един колега, преподавател по литература на около петдесет години, за когото се говореше, че е хомосексуалист. Фажарди беше приятно изненадан. „Чувства се влиянието на Клодел… или може би на Пеги, Пеги в свободен стих… Но инак е напълно оригинално, подобни неща се срещат рядко в наши дни“. По въпроса какво трябва да се направи по-нататък, той нямаше никакви колебания: „Списание «Енфини». Именно там днес се твори истинската литература. Трябва да изпратите творбите си на Солерс“. Доста изненадан, Брюно го помоли да повтори това име, което му напомняше марка матраци, и в крайна сметка изпрати текстовете. След три седмици позвъни в издателство „Дьоноел“ и за огромно негово удивление се обади лично Солерс, който го покани на среща. В сряда нямаше часове и нямаше проблеми да прескочи до Париж и да се върне същия ден. Във влака се опита да се съсредоточи върху „Странна самота“, но скоро се отказа; успя все пак да прочете няколко страници от „Жени“, особено местата, където се говори за секс. Срещата им беше в едно кафене на улица „Юниверсите“. Издателят пристигна с десет минути закъснение, вирнал в уста цигарето, с което по-късно щеше да се прочуе.

— От провинцията ли сте? Това не е добре. Трябва незабавно да дойдете в Париж. Вие имате талант.

После съобщи на Брюно, че има намерение да публикува творбата, посветена на Йоан-Павел II, в следващия брой на „Енфини“. Брюно остана изумен; нямаше представа, че Солерс се намира в разгара на своя период на „католическа контрареформация“, и започна да сипе възторжени хвалебствия по адрес на папата.

— Пеги много ме кефи! — възкликна разпалено издателят. — Но Сад! Сад! Четете преди всичко Сад!…

— Моят текст по въпроса за семейството…

— И той е много добър. Вие сте реакционер, това е отлично. Всички велики писатели са реакционери. Балзак, Флобер, Бодлер, Достоевски — до един са реакционери. Но човек трябва и да чука, нали така? Също и групов секс. Това е важно.

Солерс си тръгна след пет минути, оставяйки Брюно в състояние на леко нарцистично опиянение. По обратния път постепенно изтрезня. Филип Солерс очевидно беше известен писател, но от прочита на „Жени“ ставаше ясно, че успява да вкара в леглото си само дърти кучки от културните среди; очевидно младичките предпочитаха певците. При това положение за какво му беше да публикува скапани поеми в някакво идиотско списание?

— Когато излезе поредният брой на „Енфини“, все пак купих пет броя. Слава Богу, че не бяха поместили творбата за Йоан-Павел II — въздъхна той. — Тя действително беше слаба работа… Имаш ли още вино?

— Само една бутилка — Мишел отиде до кухнята и донесе последната, шеста бутилка от кутията с „Вийо пап“; започваше все по-осезателно да се чувства изморен. — Струва ми се, утре си на работа? — запита той.

Брюно не отговори нищо. Той втренчено се взираше в една точка на пода, но на това място върху паркета нямаше нищо, абсолютно нищо освен няколко бучици кал. Когато чу шума от отварянето на бутилката обаче, той се оживи и протегна чашата си. Пиеше бавно, на малки глътки; сега помътеният му поглед се рееше на височината на радиатора; видимо нямаше никакво намерение да продължи разказа си. Мишел се поколеба, после пусна телевизора: даваха научнопопулярен филм за живота на зайците. Изключи звука. Всъщност може би ставаше дума за дивите зайци — той не можеше да ги различава. С удивление отново чу гласа на Брюно:

— Опитвам се да си спомня колко време прекарах в Дижон. Четири години? А може би пет? Когато човек започне работа, годините започват да му се губят. Единствените събития, които действително преживява, са свързани със здравето — и с децата, които растат. Виктор растеше; вече ми казваше „тате“.

Изведнъж той се разплака. Свит върху дивана, хълцаше и подсмърчаше. Мишел погледна часовника си; минаваше четири часа. На екрана на телевизора дива котка мъкнеше между зъбите си трупа на заек.

Брюно извади книжна кърпичка и избърса очите си. Сълзите му продължаваха да текат. Мислеше за сина си. Горкият малък Виктор, който прерисуваше картинки от „Стрендж“ и обичаше баща си. Беше му дарил толкова малко щастливи мигове, толкова малко любов — а сега щеше да стане на петнайсет години и с това се приключваше щастливият период от живота му.

— Ан искаше да имаме още деца, всъщност семейният живот и съдбата й на майка напълно я устройваха. Аз я накарах да потърси работа в околностите на Париж. Тя естествено не посмя да откаже — реализацията на жените вече зависеше от професионалното развитие, по онова време всички бяха убедени в това или се преструваха на убедени, което е едно и също, а тя държеше преди всичко да мисли като всички останали. Самият аз чудесно си давах сметка, че се завръщаме в Париж, за да можем да се разведем спокойно. В провинцията, все пак, хората се познават, коментират, а аз държах моят развод да не се превръща в предмет на обсъждане дори от онези, които го одобряват или го приемат спокойно. Лятото на осемдесет и девета заминахме на почивка в Мароко чрез „Клуб Медитеране“ и това беше последната ваканция, която прекарахме заедно. Спомням си идиотската компания по време на аперитива и часовете на плажа, които прекарвах в заглеждане на младите красавици; през това време Ан бъбреше с други майки. Когато се обръщаше по корем, целулитът много й личеше, а когато лежеше по гръб, ясно се очертаваха червените ивици по кожата й. Арабите се държаха неприятно и агресивно, а слънцето грееше прекалено силно. Не си струва човек да хване рак на кожата, след като спокойно може да онанира и у дома. Виктор си прекара много добре и чудесно се забавляваше в „Миниклуба…“.

Гласът на Брюно отново се разтрепери.

— Бях мръсник и съзнавах, че съм такъв. Нормално е родителите да се жертват за децата си, това е напълно естествено. Аз обаче не можех да понеса мисълта, че младостта ми си отива, че синът ми ще порасне, че ще бъде млад вместо мен, че може би ще успее в живота, докато аз бях провалил своя. Искаше ми се отново да се почувствам личност.

— Монада… — обади се тихо Мишел.

Брюно мълчаливо допи чашата си.

— Бутилката е празна — отбеляза той някак объркано. После стана, облече си якето. Мишел го изпрати до вратата. — Обичам сина си — добави на тръгване Брюно. — Ако го сполети беда, ако му се случи някакво нещастие, няма да мога да го понеса. Обичам това дете повече от всичко на света. И въпреки това така и не можах да свикна с мисълта, че него го има.

Мишел кимна. Брюно се отправи към асансьора.

Мишел се върна в кабинета си и отбеляза върху лист хартия: „Да напиша нещо по повод кръвта“; после се излегна, имаше нужда да размисли, но почти веднага заспа. Няколко дни след това откри бележката върху листа и добави отдолу: „Законът на кръвта“, след което стоя слисан около десетина минути.

14

На 1 септември сутринта Брюно отиде да чака Кристиан на Гар дю Нор. От Ноайон до Амиен тя бе пътувала с автобус, а оттам до Париж с директен влак. Денят беше чудесен; влакът пристигна в 11 часа и 37 минути. Беше облечена в дълга рокля на цветчета с дантелени маншети. Той я прегърна. Сърцата и на двамата биеха до пръсване.

Обядваха в индийски ресторант, след което отидоха в неговия апартамент да правят любов. Брюно бе излъскал паркета и поставил цветя във вазите, чаршафите бяха чисти и миришеха приятно. Той успя да остане дълго в нея, докато тя стигне до оргазъм; слънчевите лъчи, проникващи между завесите, играеха в черните й коси, в които се забелязваха тук-там сиви нишки. След първия оргазъм тя бързо стигна до втори, вагината й започна да се свива от силни спазми; в този момент той се изпразни в нея. Веднага след това се сгуши в прегръдките й и двамата заспаха.

Когато се събудиха, слънцето се бе спуснало ниско между многоетажните сгради; беше към седем часа. Брюно отвори бутилка бяло вино. До този момент не бе споделял с никого годините, последвали завръщането му от Дижон; сега щеше да го направи.

„През осемдесет и девета, в началото на учебната година, Ан беше назначена за преподавател в лицея «Кондорсе». Наехме малък, доста мрачен тристаен апартамент на улица «Родие». Виктор ходеше на детска градина, така че денем бях свободен. Именно тогава тръгнах по проститутки. В квартала имаше няколко салона за тайландски масаж — «Ню Банкок», «Лотюс д’ор», «Май Лин»; момичетата бяха любезни и усмихнати, всичко минаваше отлично. По същото време започнах да посещавам психотерапевт; не помня точно, но ми се струва, че имаше брада, или пък го бъркам с герой от някакъв филм. Най-напред му разказах за младежките си години, описвах подробно салоните за масаж — чувствах, че изпитва презрение към мен, и това ми носеше облекчение. Във всеки случай през януари се обърнах към друг специалист. Новият беше доста приятен, кабинетът му се намираше недалеч от метро Страсбур-Сен Дьони, така че на излизане можех да прескоча и до някой стриптийз бар. Казваше се доктор Азуле и в чакалнята му имаше броеве на «Пари Мач»; като цяло имах впечатлението, че е добър лекар. Моят случай не го заинтересува кой знае колко, но не му се сърдя — истината е, че всичко, което му разказвах, беше ужасно банално, за него бях просто поредният застаряващ и изпаднал във фрустрация глупак, който вече не изпитва желание към жена си. По същото това време той бе поканен като експерт в процеса срещу банда младежи сатанисти, които бяха разчленили и изяли някаква малоумна — този случай се оказа далеч по-интригуващ. В края на всеки сеанс ме съветваше да се занимавам със спорт, беше направо обсебен от тази идея — трябва да отбележа, че самият той бе започнал да пуска коремче. В крайна сметка сеансите при него бяха приятни, но малко монотонни; единственото, което предизвикваше у него известно оживление, бяха отношенията ми с родителите. В началото на февруари му разказах една действително любопитна случка. Всичко започна в чакалнята на салона «Май Лин»; влязох и седнах до някакъв мъж, който ми се стори смътно познат, нищо повече от съвсем неясно впечатление. Най-напред поканиха него, а малко след това се качих и аз. Кабините за масаж бяха отделени една от друга с пластмасови завеси, бяха само две, така че аз се оказах в съседство с него. В момента, когато момичето започна да гали слабините ми с насапунисаните си гърди, внезапно се сетих: субектът в съседната кабина, на когото правеха боди-боди, беше баща ми. Остарял и напълно заприличал на пенсионер, но без всякакво съмнение беше баща ми. В този момент го чух как стигна до оргазъм с лекия шум на изпразващо се мехурче. След като и аз се изпразних, изчаках известно време, преди да се облека; никак не ми се искаше да се сблъскаме на входа. Но в деня, когато разказах това на психотерапевта, реших да се обадя на стария. Той беше изненадан — по-скоро приятно — да чуе гласа ми. Наистина бил излязъл в пенсия, продал всичките си дялове от клиниката в Кан; през последните години изгубил доста пари, но положението не било толкова зле, други били далеч повече за оплакване. Уговорихме се да се видим в близките дни, но срещите ни все се отлагаха.

В началото на март ми се обадиха по телефона от инспектората по просветата. Една преподавателка от лицея в Мо излязла в отпуск по майчинство преди предвиденото и ми предлагаха да я замествам до края на учебната година. Отначало се поколебах, защото имах много лоши спомени от Мо; колебанието ми продължи три часа, след което си казах, че в края на краищата изобщо не ми пука. Вероятно именно това е старостта: емоционалните реакции отслабват, миналото буди у човека малко ненавист и малко радост; интересува го преди всичко функционирането на вътрешните му органи, тяхното неустойчиво равновесие. Когато слязох от влака и прекосих града, първото нещо, което ме порази, беше колко малък и грозен е той, напълно лишен от облик. През детството си всеки път когато пристигнех в Мо, имах чувството, че навлизам в някаква грамадна преизподня. Нищо подобно, преизподнята бе съвсем малка, без каквито и да било отличителни черти. Къщите, улиците… всичко това не будеше у мен никакви спомени; дори лицеят беше преустроен. Посетих сградата на бившия пансион, превърната в местен исторически музей. В същите тези помещения момчетата ме бяха удряли, унижавали, забавлявали се бяха да плюят и пикаят върху мен, да навират главата ми в клозетната чиния; въпреки това не изпитвах никакво вълнение, с изключение може би на лека тъга — без каквато и да било конкретна причина. «Дори Бог не може да заличи онова, което вече е било», твърди някъде католически автор, чието име не помня; ако се има предвид онова, което беше останало от моето детство в Мо, подобна задача, изглежда, не беше толкова трудна.

Няколко часа се разхождах из града, наминах дори към «Бар дьо ла плаж». Спомних си за Каролин Есеян, за Патрисия Овейе; всъщност аз изобщо не бях забравял за тях, така че околните улици ни най-малко не допринасяха за тези възпоминания. Срещнах много младежи, имигранти — повечето негри, много повече, отколкото навремето, и това действително беше нещо ново. Едва след това отидох да се представя в лицея. Директорът се пошегува по повод факта, че съм учил тук, и дори предложи да подири личното ми досие, но аз смених темата и успях да избегна това. Дадоха ми часове в три класа: една паралелка десети и две единайсети — хуманитарна и природоматематическа. Веднага ми стана ясно, че най-трудно ще ми бъде с хуманитарната, в която имаше три момчета и трийсетина момичета. Трийсетина шестнайсетгодишни момичета, блондинки, брюнетки и червенокоси, французойки, арабки, азиатки — до една прелестни и апетитни. При това беше ясно, че всички те правят секс, че сменят момчетата, радват се на младостта си; всеки ден минавах край автомата за презервативи и те ни най-малко не се стесняваха да го използват пред мен.

Всичко започна в момента, когато си въобразих, че може и на мен да ми излезе късметът. Вероятно имаше немалко дъщери на разведени родители и може би щях да попадна на някоя, която дири образа на баща си. Можеше и да се получи, чувствах, че може и да се получи. Необходим беше обаче мъжествен, вдъхващ доверие баща, с широки рамене. Пуснах си брада и се записах в Гимнастическия клуб. С брадата се получи само отчасти, защото беше прошарена и ми придаваше доста странен вид, приличах донякъде на Салман Рушди; от друга страна обаче, мускулите ми наистина заякнаха и за няколко седмици развих доста добър раменен пояс. Възникна обаче нов проблем — моят член. Сега може да изглежда нелепо, но през седемдесетте години никой не се занимаваше сериозно с размерите на мъжкия член; цялото ми юношество беше белязано от всевъзможни комплекси за моята физика, с изключение на този. Не си спомням кой пръв подхвана тази тема, вероятно педитата; впрочем тя се среща често и в американските полицейски романи, докато, напротив, у Сартър няма нито дума по въпроса. Така или иначе, под душовете на Гимнастическия клуб ми стана ясно, че мъжкото ми достойнство е съвсем малко. Проверих у дома: 12 сантиметра, в краен случай 13 или 14, ако рулетката се притисне докрай в основата. Така открих нов източник на терзания; при това нищо не можеше да се направи, недостатъкът си беше окончателен и безвъзвратен. Именно тогава намразих негрите. Всъщност в нашия лицей нямаше много от тях, защото повечето учеха в техническия лицей «Пиер дьо Кубертен», същия, в който небезизвестният Дьофранс организираше своите философски стриптийзи и подмазване пред младежта. Сред моите ученици имаше само един грамаден и як негър в хуманитарния клас, който се наричаше Бен и непрекъснато ходеше с шапка и маратонки «Найк». За него съм сигурен, че имаше огромен член. Естествено всички момичета пълзяха пред този бабуин; а аз, който се опитвах да им преподавам поезията на Маларме, не представлявах никакъв интерес за тях. Ето, това е залезът на европейската цивилизация, мислех си с горчивина: отново да паднем на колене пред дебелите фалоси като на този павиан от рода hamadryas. Стана ми навик да ходя на часове без слип отдолу. Негърът излизаше тъкмо с онази, която бях харесал за себе си: дребничка, светлоруса, с детинско личице и заоблени като ябълки гърди. Двамата идваха на училище хванати за ръце. По време на писмените контролни работи винаги държах прозорците затворени; на момичетата им ставаше горещо, те сваляха пуловерите, гърдите им прилепваха за мокрите тениски, а аз мастурбирах, скрит зад бюрото. Спомням си деня, когато им дадох да направят разбор на една фраза от «На път към Германт»:

Чистотата на кръвта, от поколения свързана само и единствено с най-знатните френски фамилии, бе освободила тези хора от така наречените «маниери» и ги бе дарила с безупречна простота.

Гледах Бен: той се чешеше по главата, дръгнеше си топките, дъвчеше дъвка. Какво бе в състояние да проумее тази голяма маймуна? А и какво ли биха могли да проумеят останалите? Самият аз започвах да се колебая какво точно е искал да каже Пруст. Всички тези десетки страници, посветени на чистотата на кръвта, за благородството на гения, сравнен с благородството на произхода, специфичната среда на видните професори по медицина… всичко това ми изглеждаше като някаква дрънканица. Очевидно днес живеем в един опростен свят. Херцогиня Дьо Германт има далеч по-малко мангизи от рапъра Снууп Доги Дог; Снууп Доги Дог има много по-малко мангизи от Бил Гейтс, но затова пък момичетата си падат повече по него. Два параметъра, нищо повече. Някой би могъл да се захване естествено да напише роман в стила на Пруст за днешните тузари, да направи съпоставка между славата и богатството, да вмъкне сцени на сблъсък между славата за пред широката публика и дискретната слава, достояние на малцина посветени; подобна творба обаче не би представлявала никакъв интерес. Славата в областта на културата не е нищо друго освен посредствен ерзац на действителната слава, придобита чрез медиите; последната е свързана с развлекателната индустрия и благодарение на това носи повече пари от която и да било друга човешка дейност. Какво представлява някой банкер, министър или директор на компания в сравнение с една филмова или рок звезда? От финансова, сексуална и от всяка гледна точка просто една нула. В наши дни всички тези различителни стратегии на Пруст са лишени от всякакъв смисъл. Ако разгледаме човека като йерархично животно, като животно, което гради йерархии, то между днешното общество и това от XVIII век има толкова общо, колкото между небостъргача GAN и Малкия Трианон. Пруст докрай си остава европеец, един от последните истински европейци редом с Томас Ман; писаното от него вече няма никаква връзка с каквато и да било реалност. Без съмнение фразата по адрес на херцогиня Дьо Германт си оставаше великолепна. Въпреки това от нея на човек му ставаше някак тягостно и затова в крайна сметка аз се обърнах към Бодлер. Тревога, смърт, срам, пиянство, носталгия, погубено детство — това бяха все безспорни и непоклатими теми. Въпреки всичко положението си оставаше доста странно. Пролетта, топлината, всички тези възбуждащи желание момичета, а аз декламирам:

Бъди, о, моя Скръб, по-мъдра, търпелива.

Ти чака Вечерта; виж, вече е дошла

и в сумрака зловещ града гъмжащ обвива —

почивка за едни, за други пак тегла.

И в тоя тежък час тълпата нечестива

под бича на Страстта — палач на воля зла! —

за угризения на рабски пир отива.

Подай ми, Скръб, ръка; да бягаме! Ела…[12]

Направих пауза. Стиховете бяха развълнували момичетата, ясно усещах това, цареше абсолютна тишина. Беше последният урок; след половин час щях да се кача на влака, за да се прибера при жена си. Изведнъж от дъното на стаята се чу гласът на Бен: «Хей, мой човек, на теб в главата ти е заседнала смъртта!» Каза това високо, но в тона му нямаше предизвикателност, а дори нотка на възхищение. Така и не разбрах дали това се отнасяше за Бодлер или за мен; освен това като «коментар на текста» никак не беше зле. Все пак трябваше да реагирам по някакъв начин. Казах само: «Напуснете». Той не помръдна. Изчаках трийсет секунди; бях се изпотил от страх, усещах, че скоро няма да мога да произнеса нито дума; въпреки това намерих сили да повторя: «Напуснете». Той стана, събра бавно нещата си и тръгна към мен. Във всеки силов сблъсък има един благословен момент, една вълшебна секунда, когато застиналата в готовност мощ на двамата противници сякаш се изравнява. Той спря пред мен, беше с цяла глава по-висок и за момент помислих, че ще ме зашлеви, но нищо подобно не се случи и той спокойно се отправи към вратата. Бях спечелил победа. Незначителна победа, защото на другия ден той отново беше в час. Изглежда, беше разбрал нещо, сигурно беше доловил някой от моите погледи, защото по време на урока започна да пуска ръка на приятелката си. Повдигаше й полата и пъхаше ръка колкото се може по-нагоре между бедрата; после поглеждаше към мен с усмивка и съвсем невъзмутимо. Желаех тази мацка до безумие. През целия уикенд писах памфлет с расистко съдържание в състояние на непрекъсната ерекция; в понеделник позвъних в редакцията на «Енфини». Този път Солерс ме прие в своя кабинет. Беше весел, духовит, също както по телевизията, дори повече. «Вие сте неподправен расист, чувства се, че ви идва отвътре, и това е добре. Бум-бум!» С изящно движение на ръката извади лист, където беше отбелязал в полето един пасаж: «Завиждаме на негрите и им се възхищаваме, защото се стремим като тях отново да се превърнем в животни, животни с огромен член и миниатюрен мозък на влечуго, придатък към члена». Той шеговито размаха листа. «Силно, възвишено, аристократично. Имате талант. На места обаче сте повърхностен, подзаглавието не ми хареса чак толкова: Хората не се раждат расисти, те стават такива. Заобикалките, иносказанията не са дотам… Хм…» Лицето му помрачня, но той размаха цигарето и отново се усмихна. Същински клоун, любезен до невъзможност. «Не се усещат някакви влияния и не стигате до крайности. Така например не сте антисемит!» Той изрови друг пасаж: «Единствени евреите не страдат от това, че не са негри, защото отдавна са избрали пътя на разума, на чувството за вина и на срам. Нищо в западната култура не може да се сравни, нито дори да се доближи до онова, което евреите са успели да постигнат върху основата на чувството за вина и срам; ето защо към тях негрите изпитват особена ненавист». С блажено изражение той се облегна назад и кръстоса ръце зад главата си; за момент си представих как вдига крака върху бюрото, но все пак това не се случи. Отново се наведе напред, не го свърташе на едно място.

— И така, какво ще правим?

— Нямам представа, бихте могли да публикувате моя текст.

— Уха! — прихна той, сякаш бях казал някаква шега.

— Да публикуваме това в «Енфини»? Мили приятелю, давате ли си сметка какво говорите?… Сам знаете, че не сме във времето на Селин. Има теми, по които човек не може да пише каквото му скимне… Подобен текст може да ми докара сериозни неприятности. Да не мислите, че и така си нямам достатъчно главоболия? Това, че работя в издателство «Галимар», означава ли, че мога да правя каквото ми дойде наум? Не, не, трудно ще е, трудно. А нещо друго носите ли ми?

Стори ми се искрено изненадан, че не съм му донесъл друг текст. Неприятно ми беше, че съм го разочаровал, много ми се искаше да бъда неговият «мил приятел», да ме заведе на танци, да ме почерпи уиски в «Пон Роял». Когато се озовах на тротоара, преживях момент на остро отчаяние. По булевард «Сен Жермен» минаваха жени, вечерта беше топла и аз си дадох сметка, че никога няма да стана писател; дадох си сметка също така, че изобщо не ми пука. Само че как щях да я карам занапред? Сексът ми струваше половината заплата и беше същинско чудо, че Ан все още не се бе досетила за нищо. Бих могъл да стана член на Националния фронт, но имаше ли смисъл да ям кисело зеле заедно с разни тъпаци? Така или иначе, малко жени бяха от десницата, а дори и да имаше такива, сигурно спяха с парашутисти. Творението ми беше пълна безсмислица и аз го захвърлих в първото кошче за смет. Налагаше се да запазя позицията си на «ляв хуманист», бях дълбоко убеден, че това е единственият ми шанс да спечеля. Седнах на терасата на кафене «Ескюриал». Пенисът ми бе горещ, болезнено подут. Изпих две бири и се отправих пеша към къщи. Докато прекосявах Сена, се сетих за Аджила. Тя беше от десети клас, на който преподавах, арабка, дребна и много красива. Добра ученичка, сериозна, тя беше изпреварила с една година съучениците си. Имаше кротко, умно лице, без каквато и да било насмешливост в изражението; личеше, че взема присърце учението. Нерядко момичета като нея живеят в среда на зверове и убийци и затова и най-малкото внимание е достатъчно. У мен отново започна да се пробужда надежда. През следващите две седмици често говорех с нея, виках я да излезе на дъската. Тя не отбягваше погледите ми и сигурно не виждаше в държанието ми нищо странно. Беше началото на юни и се налагаше да побързам. Докато се връщаше на мястото си, гледах стегнатото й в джинсите задниче. Толкова ми харесваше, че престанах да ходя по проститутки. Представях си как членът ми прониква в нежните букли на дългите й черни коси; дори онанирах над едно от писмените й съчинения.

В петък, на 11 юни, пристигна с къса черна поличка, занятията приключваха в шест часа. Седеше на първата редица. В момента, когато кръстоса крака под чина, едва не припаднах. До нея седеше една блондинка, която си тръгна веднага след като би звънецът. Станах и сложих ръка върху нейната папка. Тя остана на мястото си, изглежда, изобщо не бързаше. Всички ученици излязоха и в стаята се възцари тишина. Държах в ръка папката с писмените й работи и дори успях да прочета няколко думи: «Remember… ад…» Седнах до нея и оставих папката върху чина; така и не посмях да я заговоря. Седяхме мълчаливи един до друг поне една минута. На няколко пъти се взирах в големите й черни очи; в същото време не изпусках нито едно нейно движение, едва доловимия трепет на гърдите й. Беше се извърнала към мен с полуразтворени крака. Не помня как съм извършил следващото движение, вероятно почти неволно. Миг след това почувствах, че ръката ми лежи върху бедрото й, пред очите ми се спусна пелена, отново ми се мярна образът на Каролин Есеян и ме прониза остро чувство на срам. Същата грешка, съвършено същата грешка, както преди двайсет години. Подобно на Каролин Есеян, тя остана неподвижна няколко секунди, само леко се изчерви. После съвсем внимателно отмести ръката ми, но не стана, не понечи да си тръгне. През решетките на прозореца видях как някакво момиче прекосява двора, бързайки за гарата. С дясната ръка смъкнах ципа на панталона си. Тя разтвори широко очи и погледът й спря върху моя член. Очите й излъчваха вълни топлина, погледът й беше напълно достатъчен, за да свърша, и в същото време си давах сметка, че тя трябва да направи някакъв жест на съучастие. Дясната ми ръка се приближи до нейната, но така и не посмях да стигна докрай: с умолително движение й подадох члена си. Тя избухна в смях; мисля, че аз също се засмях, и започнах да онанирам. Продължих да го правя, докато тя събираше нещата си и стана да си ходи. На прага се обърна да ме погледне още веднъж; изпразних се и повече нищо не видях. Само чух как затвори вратата и как се отдалечава по коридора. Бях замаян като ударен от грамаден гонг. Все пак от гарата успях да позвъня на Азуле. Изобщо не си спомням как съм взел влака, а след това метрото; прие ме в осем часа. Не бях в състояние да овладея треперенето си; той веднага ми постави инжекция с успокоително.

Прекарах три нощи в «Сент Ан», след което бях преместен в психиатричната клиника към Министерството на образованието във Вериер льо Бюисон. Азуле беше видимо притеснен; през онази година започнаха да излизат много публикации за педофилията, сякаш всички се бяха сплотили около девиза «Бий педофила». Тази кампания се дължеше преди всичко на омразата към старците, на ненавист и отвращение към старостта и беше на път да се превърне в национална идея. Момичето беше петнайсетгодишно, аз бях негов учител, злоупотребил с авторитета си над него; на всичко отгоре беше арабче. С една дума, идеален повод за уволнение, последвано от линч. След две седмици настъпи известно успокоение: наближаваше краят на учебната година, очевидно Аджила не беше казала на никого. Случаят се превръщаше в класически. Изпаднал в депресия учител със склонност към самоубийство, който се нуждае от стабилизиране на психиката… Удивителното в цялата история беше, че лицеят в Мо не се славеше като трудно учебно заведение; присъствието ми в него обаче беше пробудило преживените в детството травми; с една дума, моят психотерапевт съумя да оформи документацията по най-добрия начин.

Прекарах в клиниката малко повече от шест месеца; баща ми идва на свиждане няколко пъти, изглеждаше угрижен и изморен. До такава степен бях тъпкан с невролептици, че не изпитвах никакво сексуално желание; от време на време обаче сестрите ме вземаха в обятията си. В такива случаи се сгушвах до тях и оставах неподвижен в продължение на две минути, после отново си лягах. Това ми се отразяваше толкова добре, че главният психиатър ги беше посъветвал да приемат държанието ми, ако не им е много неприятно. Той подозираше, че Азуле не му е казал всичко, но имаше къде по-тежки случаи от моя, шизофреници и опасни луди, така че нямаше много време да се занимава с мен; имах си лекуващ лекар и според него това беше напълно достатъчно.

Естествено вече не можеше да става и дума за преподавателска работа, но в началото на 1991 година Министерството на образованието ме преназначи в Комисията за програмите по френски език. По този начин губех лекторските и училищните ваканции, но заплатата ми не беше по-малка. Скоро след това се разведох с Ан. Спряхме се на класическия вариант — плащане на издръжка и редуване в грижите за детето; така или иначе, адвокатите не ни оставиха избор, налагайки ни типово споразумение. Бяхме първи на опашката пред съдебната зала, съдията четеше като картечница и цялото дело по развода трая не повече от петнайсет минути. В ранния следобед излязохме заедно на стълбите на Съдебната палата. Беше началото на март, аз бях на трийсет и пет години; знаех, че първата половина на живота ми е приключила“.

Брюно замълча. Вече беше дълбока нощ; нито той, нито Кристиан се бяха облекли. Погледна към нея. В този момент тя направи нещо удивително: приближи се, прегърна го и го целуна по двете бузи.

— През последвалите години всичко продължи постарому — подхвана тихо Брюно. — Присадих си коса, операцията мина успешно, хирургът беше приятел на баща ми. Все така ходех редовно в Гимнастическия клуб. За отпуската прибягвах до услугите на „Нувел Фронтиер“ или отново на „Клуб Медитеране“ и на Учителския синдикат. Имах няколко любовни истории, впрочем доста малко на брой; общо взето, жените на моята възраст нямат чак такава нужда от секс. Те естествено твърдят обратното и е истина, че от време на време им се ще да изпитат отново емоция, страст, желание; аз обаче не бях в състояние да предизвикам у тях подобно нещо. До този момент не бях срещал жена като теб. Дори бях изгубил надежда, че подобни жени въобще съществуват.

— Нужно е… — промълви тя някак сподавено — нужно е известно великодушие, нужно е някой да започне пръв. Не зная как бих реагирала самата аз, ако бях на мястото на онази арабка. Но сигурна съм, че и в онзи момент у теб е имало нещо трогателно. В края на краищата си мисля, че сигурно щях да приема да ти доставя удоволствие.

Тя полегна, сложи глава между краката на Брюно и няколко пъти лизна главичката на члена му.

— Бих хапнала нещо… — внезапно каза тя. — Вече е два след полунощ, но в Париж все ще се намери някое местенце, нали?

— Разбира се.

— Мога да те накарам да свършиш сега, или предпочиташ в таксито?

— Не, сега.

15

Хипотезата на Макмилан

Стигнаха с такси до Халите и вечеряха в една денонощна бирария. За ордьовър Брюно си поръча ролмопс. Каза си, сега всичко е възможно, но веднага си даде сметка, че преувеличава. Умът му все още разполагаше с богати възможности: лесно би могъл да си представи, че е сив плъх, солница или енергийно поле; на практика обаче в организма му, както и преди, продължаваше процесът на бавна разруха; същото се отнасяше и за Кристиан. Въпреки редуването на нощите индивидуалното съзнание оставаше непроменено в разделената им плът. Ролмопсът в никакъв случай не беше решение на проблема, но и порция лаврак с копър едва ли би променила положението. Кристиан бе потънала в озадачено или по-скоро загадъчно мълчание. Двамата поръчаха кисело зеле с домашни наденички от Монбелиар. В състояние на приятна отпуснатост, характерно за мъжа след оргазъм с жена, проявила особена нежност и страст, Брюно за момент си припомни професионалните си грижи, които биха могли да се сведат до следния проблем: какво място би могло да заеме творчеството на Пол Валери в програмата по френски език на класовете от природоматематическото направление? След като приключиха с киселото зеле и поръчаха сирене „Мюнстер“, той се почувства донякъде изкушен да си отговори: „Никакво“.

— За нищо не ставам — каза Брюно с примирение. — Дори свине не бих могъл да отглеждам. Нямам никакво понятие как се правят надениците, вилиците и мобилните телефони. Всички тези предмети, които ме заобикалят, които използвам или които консумирам, неспособен да ги произведа — не съм дори способен да разбера процесите на производството им. Ако промишлеността внезапно спре и всички специалисти, инженери и техници изчезнат, аз няма да съм в състояние да възобновя който и да било производствен процес. Тъй като се намирам извън обсега на икономическо-индустриалния комплекс, няма да мога да осигуря дори собственото си оцеляване: няма да мога да се изхранвам; да се обличам, да се пазя от лошото време; моите собствени технически познания стоят далеч по-долу от тези на неандерталеца. Намирам се в пълна зависимост от заобикалящото ме общество и от своя страна съм почти напълно безполезен; единственото, което мога да правя, са съмнителни коментари върху отживели времето си културни явления. Въпреки това получавам заплата, и то добра, далеч по-висока от средната. Мнозинството от хората край мен се намират в същото положение. Всъщност единствената действително полезна личност, която познавам, това е брат ми.

— С какво чак толкова се занимава той?

Брюно се замисли, въртейки в чинията си парченце сирене, дирейки достатъчно впечатляващ отговор.

— Той създаде нови крави. Казвам това като пример, но си спомням, че в резултат от изследванията му се появиха генетично модифицирани крави, които дават по-голямо количество мляко, и то с по-високи хранителни качества. Той промени света. А аз не направих нищо, не създадох нищо; приносът ми към света е равен на нула.

— Но не си направил нищо лошо…

Лицето на Кристиан се помрачи и тя набързо дояде сладоледа си. През юли 1976 година беше прекарала две седмици в имението на Ди Меола по склоновете на Ванту, същото, където предишната година Брюно беше пребивавал заедно с Анабел и Мишел. Когато сподели това с Брюно, двамата се бяха изумили от съвпадението; веднага след това я бе пронизало остро съжаление. Ако се бяха срещнали през седемдесет и шеста, когато той е бил на двайсет години, а тя на шестнайсет, животът им вероятно би протекъл по друг начин. Това беше първият признак, по който тя отгатна, че е на път да се влюби.

— Всъщност няма нищо удивително в това съвпадение — продължи Кристиан. — Тъпите ми родители принадлежаха към онази прослойка, повлияна от анархистките възгледи на битниците от петдесетте, които са се увъртали около майка ти. Възможно е дори да са се познавали, но нямам никакво желание да проверявам дали наистина е така. Презирам тези хора и може да се каже, че дори ги мразя. С пълно основание мога да твърдя, че те олицетворяват злото, те творят зло. Отлично си спомням онова лято на седемдесет и шеста. Ди Меола умря две седмици след моето пристигане; имаше рак с много разсейки и беше престанал да се интересува от каквото и да било. Въпреки това се опита да ме сваля, по онова време не изглеждах никак зле; не беше обаче много настоятелен, мисля, че изпитваше физически страдания. Цели двайсет години той игра ролята на стария мъдрец, който те посвещава в тайните на духа и т.н., за да вкарва в леглото си млади момичета. Трябва да му се признае, че не изостави ролята си до самия край. Две седмици след моето пристигане взе някаква бавна отрова, чието действие се проявява след няколко часа; после покани всички гости на имението и отдели на всеки от тях по няколко минути, нещо като „смъртта на Сократ“. Впрочем говореше за Платон, но също така за Упанишадите, за Лао Дзъ, с една дума, обичайния брътвеж, разпростря се върху Олдъс Хъксли, припомни, че го е познавал лично; описа беседите си с него; може би донякъде преувеличаваше, но все пак се намираше пред прага на смъртта. Когато дойде моят ред, бях силно развълнувана, но той просто ме помоли да разтворя блузката си. Огледа гърдите ми, сетне се опита да каже нещо, но аз не го разбрах, вече му беше трудно да говори. Изведнъж се надигна от креслото и протегна ръце към гърдите ми. Позволих му да ме докосне. За момент зарови лице в пазвата ми, след това отново се отпусна в креслото. Ръцете му силно трепереха. Кимна ми в знак да си тръгна. Не открих в очите му никаква тайна на духа, никаква мъдрост, там имаше единствено страх.

Привечер умря. Бе наредил на върха на хълма да бъде издигната погребална клада. Всички се заехме да събираме клони, след което започна церемонията. Давид беше този, който запали погребалната клада на своя баща, в очите му имаше странен блясък. Не знаех нищо за него, освен че е рок музикант; около него се навъртаха разни съмнителни типове, татуирани американци на мотоциклети с кожени облекла. Бяхме с една приятелка и когато се мръкна, не се чувствахме дотам сигурно.

Неколцина изпълнители на там-там се разположиха край огъня и започнаха да удрят барабаните в тържествен ритъм. Участниците подхванаха танц, огънят започваше да грее силно и както обикновено, те започнаха да се събличат. За истинска кремация са необходими тамян и санталово дърво. За случая просто бяха събрани сухи клони, към които вероятно бяха прибавени стръкове от местни билки — мащерка, розмарин, чубрица; ето защо половин час по-късно наоколо се разнесе мирис на барбекю. Тъкмо това отбеляза един приятел на Давид — дебеланко с кожен елек, дълги мазни коси и липсващи предни зъби. Друг пък, който приличаше на хипи, обясни, че у много първобитни племена изяждането на починалия вожд е широко разпространен ритуал. Беззъбият поклати глава и се изкиска; Давид се приближи и започна да спори с тях; беше напълно гол и на светлината на огъня тялото му действително изглеждаше великолепно — сигурно се занимаваше с културизъм. Усетих, че може да се стигне до бой, и веднага отидох да си легна.

Малко след това се разрази буря. Сама не зная защо станах и се върнах при кладата. Там все още имаше трийсетина души, които танцуваха под дъжда. Един от тях ме хвана грубо за раменете и ме завлече до огъня да ми покаже какво е останало от тялото. Видях череп с празни очни кухини. Плътта не беше напълно изгоряла и примесена с пръст, приличаше на малка купчина кал. Развиках се, онзи тип ме пусна и успях да избягам. Още на другия ден двете с моята приятелка си тръгнахме. Никога повече не чух да се говори за тези хора.

— Не си ли чела статията в „Пари Мач“?

— Не — Кристиан сви учудено рамене.

Брюно замълча, поръча две кафета и едва тогава продължи. През годините у него се беше изградил груб и циничен, типично мъжки възглед за живота. Светът представляваше бойно поле, гъмжащо от диви зверове, заключено в тесния, ясно очертан, но недостъпен хоризонт на нравствения закон. При това е писано, че законът въплъщава любовта и я претворява на дело. Кристиан го гледаше внимателно и нежно; очите й бяха поизморени.

— Това е една толкова гнусна история — започна някак неохотно Брюно, — че направо се чудя защо журналистите не й обърнаха повече внимание. Накратко, случи се преди пет години, процесът се състоя в Лос Анджелис, в Европа сектите на сатанистите все още бяха слабо известни. Давид ди Меола беше един от дванайсетте обвиняеми — веднага си спомних името му; той беше един от двамата, които бяха успели да се изплъзнат от полицията. В статията се изказваше предположение, че вероятно се е укрил в Бразилия. Уликите срещу него бяха смазващи. Бяха открили в дома му стотина грижливо подредени и надписани видеокасети със записи на убийства и изтезания; на някои от тях той се появява с открито лице. На прожектираната пред съдебните заседатели касета имало запис с мъченията, на които са подложени старица на име Мери Макналахан и нейната внучка, все още пеленаче. Вижда се как Ди Меола отрязва крайниците на бебето с остри клещи, а сетне изтръгва окото на старицата с пръсти и мастурбира в кървавата орбита; същевременно с помощта на дистанционно снима в едър план лицето й. Жената е превита на две, здраво закрепена към стената с метални гривни в помещение, напомнящо гараж. В края на филма тя е просната на пода в собствените си изпражнения; записът продължава повече от четирийсет и пет минути, но само полицията го е изгледала от край до край, защото на десетата минута съдебните заседатели пожелали прожекцията да бъде спряна.

Появилата се в „Пари Мач“ статия до голяма степен е съставена от интервю, дадено пред „Нюзуик“ от щатския прокурор на Калифорния Даниел Макмилан. Според него не става дума за процес срещу отделна група хора, а за осъждане на цяла една общност; този случай е симптоматичен за процеса на разпад на съзнанието и морала, обхванал американското общество от края на петдесетте години насам. На няколко пъти съдията иска от прокурора да се придържа стриктно към фактите по делото; паралелът, който последният прави с делото Менсън, според него е неуместен, още повече че измежду всички обвиняеми единствено по отношение на Ди Меола може да бъде открита някаква връзка с движението на битниците и на хипи.

На следващата година Макмилан публикува книга, озаглавена From Lust to Murder: a Generation[13], доста посредствено преведена на френски език под заглавие „Поколение убийци“. Книгата приятно ме изненада; очаквах да открия обичайните излияния в религиозно-фундаменталистки дух за пришествието на Антихриста и призиви за връщането на задължителните молитви в училищата. Оказа се, че е точна, добре документирана и пълна с подробни анализи на множество случаи; Макмилан обръща особено внимание на извършеното от Давид, описва цялата му биография, провеждайки за целта задълбочено разследване.

Веднага след смъртта на своя баща през септември 1976 година Давид продава имението заедно с трийсетте хектара земя и купува в Париж недвижима собственост в стари сгради; запазва за себе си голямото жилище на улица „Висконти“, а всички останали преустройва за даване под наем. Старите просторни апартаменти са преградени, много от стаите за прислугата са свързани помежду си; обзаведени са кухни и бани. В резултат се сдобива с двайсетина гарсониери, които сами по себе си са в състояние да му осигурят солиден доход. Все още не се е отказал да пробие в рок музиката и смята, че за това в Париж може би ще има повече възможности; вече е на двайсет и шест години. Преди да пробва късмета си в звукозаписните студиа, решава да махне две години от възрастта си. Нищо по-лесно от това: достатъчно е на въпроса на колко е години да отвърне „на двайсет и четири“. Естествено никой не се заема да проверява дали казва истината. Много преди него Брайън Джоунс постъпва по същия начин. Според събрани от Макмилан свидетелства една вечер, по време на организирано в Кан парти Давид се засича с Мик Джагър; когато го вижда, той отскача два метра назад, сякаш е настъпил пепелянка. Мик Джагър вече е най-голямата звезда; богат, обожаван и циничен, той представлява всичко онова, което Давид би искал да бъде. Неговото обаяние се дължи на факта, че той в най-пълна степен олицетворява злото, тълпата повече от всичко се възхищава от ненаказаното зло. В определен момент Мик Джагър има проблем с властите, проблем с утвърждаването на своето „его“ в групата, и по-конкретно конфликт с Брайън Джоунс; всичко приключва благополучно не без помощта на басейна. Макар официалната версия да е съвсем различна, Давид е сигурен, че Мик Джагър е човекът, бутнал Брайън Джоунс във водата; дори си представя как точно го е направил и благодарение на това убийство е оглавил най-великата рок група в света. Давид е напълно убеден, че всяко велико начинание на този свят се основава на убийство; в края на седемдесет и шеста той вече е готов да блъсне колкото души трябва във всеки подходящ за целта басейн; през следващите години обаче успява само да се вреди като втори басист при записите на няколко плочи, нито една от които не жъне какъвто и да било успех. От друга страна обаче, жените продължават да го харесват. Изискванията му в еротично отношение стават все по-високи; придобива навика да спи с две момичета едновременно, за предпочитане блондинка и брюнетка. Кандидатки лесно се намират, защото е много красив със своята почти животинска сила и мъжественост. Гордее се с дългия си и дебел член и с големите си космати тестиси. Постепенно започва да губи интерес към обикновения секс, но продължава да изпитва удоволствие при вида на момичетата, които коленичат пред него, за да му направят свирка.

В началото на 1981 година от минаващ през Париж калифорниец научава, че се търсят групи за записи на дискове хеви-метъл в чест на Чарлз Менсън. Решава още веднъж да опита късмета си. Продава всички апартаменти, чиято цена се е покачила четирикратно, и се установява в Лос Анджелис. Вече е на трийсет и една години, а официално на двайсет и девет, което никак не е малко. Преди да се представи пред американските продуценти, решава да се подмлади с още три години, физически напълно спокойно може да мине за двайсет и шест годишен.

Работата се проточва, а от затвора Менсън претендира за огромни авторски права. Давид започва да се занимава с джогинг и да посещава сатанистки кръгове. Калифорния открай време е предпочитано място за секти, изповядващи култа към Сатаната, като се започне с First Church of Satan, основана през 1966 година в Лос Анджелис от Антон Ла Вей, и Process Church of the Final Judgment, установила се през 1967 година в Сан Франциско, в района Хайт Ашбъри. Тези групировки все още съществуват и Давид се свързва с тях; общо взето, те не стигат по-далече от ритуални оргии и понякога до жертвоприношения на животни; чрез тях обаче Давид получава достъп до къде по-тайни и страшни кръгове. Запознава се например с Джон ди Джорно, хирург, който организира „аборт-партита“. След изваждането на зародиша той го смила на кайма, смесва го с тесто и го пече, за да го подели между участниците. Твърде скоро Давид си дава сметка, че най-върлите сатанисти изобщо не вярват в Сатаната. Те са също като него отявлени материалисти и много бързо са се отказали от всякакви кичозни церемониали, свързани с петолъчни звезди, свещи и дълги черни одежди; подобен декор е имал поначало за цел да накара начинаещите да скъсат с всякакви морални норми. През 1983 година му е позволено да извърши първото ритуално убийство на пеленаче от пуерторикански произход. Докато самият той кастрира бебето с помощта на нож-трион, Джон ди Джорно му изтръгва очните ябълки и ги сдъвква.

По това време Давид почти се е отказал да става рок звезда, макар понякога сърцето му да се свива, когато види клип на Мик Джагър по MTV. Така или иначе, проектът „Tribute to Charles Manson“ се е провалил и макар да се представя за двайсет и осем годишен, в действителност той е на трийсет и пет и започва наистина да се чувства прекалено стар. Във фантазиите си за власт и могъщество му се случва да се мисли за Наполеон. Възхищава се от човека, потопил Европа в кръв и станал причина за смъртта на стотици хиляди човешки същества без оправданието на каквато и да било идеология, вяра или убеждение. За разлика от Хитлер и от Сталин, Наполеон е вярвал единствено в себе си и е прокарвал рязка граница между собствената си личност и останалия свят, разглеждайки другите като прост инструмент за осъществяване на своята воля за власт. Давид си спомня за своите далечни генуезки предци и си въобразява, че има родствена връзка с диктатора, който, разхождайки се сутрин по бойното поле, гледа хилядите обезобразени и изкормени човешки тела и отбелязва небрежно: „Голяма работа… Една парижка нощ ще попълни загубите“.

От месец на месец Давид и останалите участници отиват все по-далеч в ужасите и зверствата. Понякога заснемат кървавите си изстъпления, като предварително са прикрили лицата си с маски; един от тях е продуцент във видеоиндустрията и има достъп до техника за размножаване. Добрият snuff movie[14] понякога намира богати купувачи и може да достигне цена до двайсет хиляди долара копието. Една вечер, докато е на гости у свой приятел адвокат за поредната оргия, Давид вижда по телевизията в една от спалните да върви негов филм. На касетата, заснета месец преди това, се вижда как той реже мъжки член с моторна резачка. Силно възбуден, той примамва едно момиче на дванайсетина години, приятелка на дъщерята на домакинята, и го принуждава да коленичи пред стола, на който е седнал. Момичето отначало се противи, но след това започва да му прави свирка. На екрана се вижда как резачката се приближава и леко докосва бедрата на мъж на възраст около четирийсет години, който е здраво вързан със скръстени ръце и крещи от ужас. Давид се изпразва в устата на момичето в момента, когато трионът прерязва члена; той сграбчва момичето за косите и насила извръща главата му, за да гледа продължителния кадър, на който се вижда в едър план как останалото парче от члена пикае кръв.

Събраните за Давид свидетелства свършват дотук. В ръцете на полицията случайно попада матрицата на филм за изтезания, но изглежда, Давид е бил предупреден навреме и успява да се укрие. На това място Даниел Макмилан се връща към основната си теза. В книгата си той ясно показва, че така наречените сатанисти не вярват нито в Бога, нито в Сатаната, нито в каквато и да било свръхестествена сила; впрочем богохулствата по време на техните церемонии са само лека еротична подправка, за която повечето участници бързо забравят. Подобно на техния първоучител Маркиз дьо Сад, те са абсолютни материалисти и сладострастници, които дирят все по-силни нервни усещания. Според Даниел Макмилан постепенният упадък на нравствените ценности през шейсетте, седемдесетте, осемдесетте и най-сетне през деветдесетте години е закономерен и необратим процес. Съвсем нормално е онези, които са се отърсили от обичайните морални задръжки, да се обърнат към по-широк кръг наслаждения, свързани с прояви на жестокост; два века преди тях Сад е извървял същия път. В този смисъл серийните убийци от деветдесетте години са незаконни рожби на хипитата от шейсетте; за техни общи предци могат да се приемат виенските акционисти от петдесетте. Под булото на артистични прояви въпросните акционисти, сред които Нич, Мюл и Шварцкоглер, устройват публично клане на животни; пред съставена от кретени зрителска аудитория те изтръгват крайници, разкъсват вътрешности, ровят с ръце из кървавата плът на невинните животни, докарвайки до краен предел страданията им, а през това време помощник фотографира или филмира цялата тази касапница, за да могат след това документалните кадри да бъдат изложени в художествена галерия. Този Дионисиев стремеж към освобождаване на зверското и на злото, чийто пръв тласък е даден от виенските акционисти, продължава да се проявява през следващите десетилетия. Според Даниел Макмилан този прелом, засегнал западното общество след 1945 година, не е нищо повече от завръщане към култа на грубата сила, отрицание на изграждалите се в продължение на векове норми на морала и правото. Общото между виенските акционисти, битниците, хипитата и серийните убийци е, че всички те са абсолютни анархисти, проповядващи безграничното утвърждаване на личността над всякакви обществени норми, над всякакви прояви на лицемерие, каквито според тях са моралът, чувството, справедливостта и състраданието. В този смисъл Чарлз Менсън изобщо не може да се смята за чудовищно извращение на явлението хипи, а негов логичен завършек; Давид ди Меола само продължава и прилага на практика идеите за освобождение на личността, проповядвани от неговия баща. Макмилан принадлежи към партията на консерваторите и някои негови нападки срещу личната свобода предизвикват скърцане със зъби сред редиците на собствената му партия; книгата му обаче предизвиква огромен отклик. Въоръжен с авторските си права, той се отдава изцяло на политическа дейност; на следващата година е избран в Камарата на представителите.

Брюно млъкна. Отдавна беше изпил кафето си, минаваше четири часа сутринта и в салона нямаше нито един виенски акционист. Впрочем Херман Нич излежаваше в австрийски затвор присъда за изнасилване на малолетна. Беше прехвърлил шейсетте и би могло да се очаква да го сполети внезапна смърт, така един от източниците на злото в света щеше да бъде елиминиран. Излишно беше да се вълнува чак толкова. Наоколо цареше спокойствие; самотен сервитьор сновеше между масите. В момента бяха единствените посетители, но заведението работеше денонощно без прекъсване, така пишеше на входа, а също и върху менюто, така че това бе условие, предвидено в договора. „Надявам се тези педали да не ни досаждат“ — машинално отбеляза Брюно. Човешкият живот в съвременното общество неизбежно минава през един или повече периоди на криза, на сериозна лична равносметка. Ето защо е напълно в реда на нещата в центъра на една голяма европейска столица да има поне едно заведение, отворено през цялата нощ. Той поръча малиново желе и две чаши вишновка. Кристиан беше слушала внимателно неговия разказ; в мълчанието й имаше нещо болезнено. Време беше да се върнат към простите удоволствия.

16

За една естетика на добрата воля

Още от зазоряване девойките отиват

да берат рози. Полъх на съпричастност

преминава над долините, над столиците,

подхранва въображението на най-възторжените

поети, издухва завивките от люлките

на новородените, венците от главите

на младежите, вярата в безсмъртието

от умовете на старците.

Лотреамон — Стихове II

Повечето от хората, с които Брюно се беше срещал през живота си, бяха изцяло отдадени на търсенето на удоволствия — естествено, ако към удоволствията бъде включена и насладата от нарцистичното самосъзерцание, тясно свързана с уважението и възхищението от страна на другите. По този начин биваха пускани в ход различни стратегии, наречени човешки живот.

Би трябвало да се признае и съществуването на едно изключение от това правило — природения брат на Брюно; самото понятие удоволствие трудно би могло да се асоциира с личност като него; всъщност каква беше силата, която движеше Мишел в живота, и имаше ли въобще такава? Равномерното праволинейно движение продължава до безкрайност при отсъствие на триене и на намеса от страна на външна сила. Организиран, рационален, от социологическа гледна точка медиално ориентиран към висшите категории, животът на неговия природен брат сякаш до този момент беше протичал без триене. Твърде възможно беше в затворения свят на молекулярните биофизици да се водят скрити и ожесточени борби за влияние, но искрено казано, Брюно се съмняваше в това.

— Гледаш твърде мрачно на живота… — обади се Кристиан, нарушавайки мълчанието, което постепенно беше започнало да става тягостно.

— Гледам на него по ницшеански — уточни Брюно. — По ницшеански, но в най-примитивния смисъл на думата — намери за нужно да добави той. — Искам да ти прочета едно стихотворение.

Той извади тефтерчето си и издекламира следните стихове:

Стига с тия скапани, еба ти,

истини за вечни кръговрати,

докато дояждам на закуска

сладоледа с вишни в „Заратустра“[15].

— Зная какво трябва да се направи — обади се тя след ново продължително мълчание. — Хайде да си организираме един групов секс в нудисткия сектор на плажа край Кап д’Агд. Там има медицински сестри от Холандия, чиновници от Германия, все свестни хора, нещата са организирани в буржоазен дух, като в скандинавските страни или Бенилюкс. Защо да не се омешаме с полицаи от Люксембург например?

— Свърши ми отпуската.

— Моята ваканция също, във вторник е първият учебен ден, но все още имам нужда от почивка. Писна ми да преподавам, децата са тъпи. Ти също се нуждаеш от почивка, от секс с различни жени. Това е напълно възможно. Знам, че не ти се вярва, но мога да те уверя, че е така. Имам приятел, който е лекар и може да ни даде болнични.

Пристигнаха на гарата в Агд в понеделник сутринта и взеха такси до нудисткия сектор. Кристиан не носеше почти никакъв багаж, защото не й беше останало време да отиде до Ноайон.

— Трябва да изпратя пари на сина си — каза тя. — Той ме презира, но ще се наложи да го търпя още няколко години. Само се притеснявам да не вземе участие в насилствени действия. Общува с какви ли не хора: мюсюлмани, нацисти… Ако някой ден се пребие с мотоциклета, ще ми бъде много мъчно, но честно казано, ще се почувствам по-свободна.

Беше вече септември и те лесно намериха свободна квартира. Нудисткият комплекс в Кап д’Агд се състои от пет отделни сгради, строени в края на седемдесетте и началото на осемдесетте години, и има общ капацитет от десет хиляди легла, което представлява световен рекорд. Наетият от тях апартамент имаше площ 22 кв. м. и се състоеше от дневна с диван-легло, кухненски бокс, две кушетки, разположени една над друга, баня, тоалетна и тераса. В него можеха да се настанят максимум четири души, най-често семейство с две деца. Мястото веднага им хареса. Терасата беше обърната на запад, към яхтеното пристанище и на нея човек можеше да си пие аперитива, наслаждавайки се на последните лъчи на залеза.

Макар да разполага с три търговски центъра, терен за миниголф и велосипеди под наем, нудисткият комплекс в Кап д’Агд се стреми да съблазни летовниците с далеч по-прости радости като плажа и секса. В крайна сметка той представлява доста обособено от социологическа гледна точка място, при това твърде странно поради факта, че не е резултат от предварително разработен проект, а от съвпадение на поредица лични инициативи. Поне така го описа Брюно в началото на статията, в която направи равносметка на двете седмици, прекарани тук, и която озаглави „ДЮНИТЕ НА МАРСЕЙАН-ПЛАЖ: ЗА ЕСТЕТИКАТА НА ДОБРАТА ВОЛЯ“. Въпросната статия за малко не беше публикувана в списание „Еспри“.

„Първото нещо, което прави впечатление в Кап д’Агд, отбелязва Брюно — е съвместното съществуване на обикновени търговски обекти, които се срещат във всеки европейски курорт, и такива, които са изцяло и открито ориентирани към секса и към всякакви прояви на свободните нрави. Така например удивително е да се види хлебарница, бакалница и редом с тях магазин за облекло, в който се продават преди всичко прозрачни миниполи, бельо от латекс и рокли, които оставят открити гърдите и задника. Удивителна е също така гледката на жени и семейни двойки с деца и без деца, които сноват без всякакво стеснение между щандовете и преминават от един магазин в друг. Освен това човек се изненадва искрено, когато открие, че по реповете в този комплекс наред с обикновения набор всекидневници и периодични издания се предлагат много порносписания и брошури с обяви за групов секс, без това да прави каквото и да било впечатление на курортистите.

Обикновените центрове за колективен отдих могат да бъдат разположени върху ос, в единия край на която се намират «семейните» курорти («Мини Клуб», «Кидс Клуб» с уреди за подгряване на бебешката храна и маси за повиване), а в другия — «младежките» комплекси (водни ски и сърф, водени от аниматори нощни партита, на които не се допускат деца под 12 години). Нудисткият център в Кап д’Агд стои извън тази дихотомия поради факта, че се посещава предимно от семейни двойки, а от друга страна, в него се отдава значение преди всичко на сексуалните наслаждения извън обичайния за тях контекст на «свалката». Той се отличава също така — и за посетителя това е поредната изненада — от традиционните нудистки центрове. В тях ударението е поставено върху «здравия дух» на голото тяло, изключващ пряката сексуална интерпретация; на почит е природосъобразното хранене, а пушенето е на практика забранено. Клиентите, често привърженици на екологията, вземат участие в групи по интереси като йога, рисуване върху коприна, източна гимнастика; те охотно приемат първобитния начин на живот в лоното на дивата природа. Напротив, апартаментите под наем в Кап напълно отговарят на стандартните удобства, които се предлагат в курортите; природата тук присъства преди всичко под формата на затревени площи и цветни масиви. Заведенията за обществено хранене са от класически тип: пицарии, рибни ресторанти, павилиони за пържени картофи и сладолед. Самата голота, ако мога така да се изразя, носи други одежди. В традиционния нудистки център тя е задължителна всеки път, когато атмосферните условия го позволяват; за това се следи строго и всякакви прояви, напомнящи воайорство, подлежат на сурово порицание. В Кап д’Агд от баровете до супермаркетите е налице мирно съвместно съществуване на всякакъв вид тоалети, като се започне с пълната голота и се стигне до традиционното облекло, а често откровено еротични одежди (мрежести миниполи, бельо, прилепнали гащета). Воайорството негласно се допуска: нерядко на плажа могат да се видят мъже, които спират и открито надничат между бедрата на жените; много жени придават на това съзерцание по-интимен характер, като предварително се епилират и по този начин дават достъп на мъжките погледи до клитора и големите устни. Всичко това създава, дори за онези, които не вземат активно участие в дейността на центъра, изключително необичайна атмосфера, която няма нищо общо нито с еротичната и нарцистична обстановка на италианските дискотеки, нито пък с «нездравия» климат на съмнителните квартали в големите градове. С една дума, това е класическа, доста безобидна почивна станция, с тази разлика, че сексуалните удоволствия са приети и заемат значително място. Човек се изкушава да определи обстановката като сексуална «социалдемокрация», още повече че мнозинството чужденци са германци, без да изключваме един доста значителен контингент от холандци и скандинавци“.

Още на втория ден Брюно и Кристиан се запознаха на плажа с Руди и Ханелоре, които им помогнаха по-лесно да вникнат по същество в дейността на центъра от социологическа гледна точка. Руди беше техник в център за насочване на спътници, който между другото контролираше геостационарното позициониране на комуникационния спътник „Астра“; Ханелоре работеше в голяма хамбургска книжарница. От десет години насам те редовно идваха в Кап д’Агд, имаха две поотраснали деца, които този път бяха оставили при родителите на Ханелоре, за да прекарат една седмица само двамата. Същата вечер седнаха четиримата в един рибен ресторант, където предлагаха чудесна рибена чорба „буябес“. След това отидоха заедно в апартамента на германската двойка. Брюно и Руди последователно проникваха в Ханелоре, докато тя лижеше Кристиан, след което двете жени смениха местата си. После Ханелоре направи свирка на Брюно. Имаше много красиво тяло, пълно, но стегнато, очевидно резултат от редовно спортуване. Освен това смучеше доста чувствено; за съжаление Брюно беше превъзбуден от ситуацията и се изпразни прекалено бързо. Руди имаше повече опит и успя да задържи еякулацията цели двайсет минути, докато Ханелоре и Кристиан дружно го лижеха, кръстосвайки приятелски езици върху главичката на члена му. Като заключение на вечерта Ханелоре предложи по чаша вишновка.

Двете дискотеки за двойки в района на курорта не играеха кой знае каква роля в разпътния живот на двамата германци. „Клеопатра“ и „Абсолю“ жестоко страдаха от конкуренцията на „Екстазия“, разположена извън територията на нудисткия център, в общината Марсейан: снабдена с впечатляващо обзавеждане (black room, peep room, топъл басейн, джакузи, а съвсем отскоро и mirror room, най-забележителната в цялата област Лангедок-Русийон), „Екстазия“ не бе останала да почива върху лаврите, спечелени в началото на седемдесетте години, и с помощта на великолепната околност бе успяла да съхрани репутацията си на „митично заведение“. Все пак Ханелоре и Руди им предложиха да прекарат следващата вечер в „Клеопатра“. По-малка по размери и с типичната за нея топла и интимна обстановка, според тях „Клеопатра“ бе подходяща като отправна точка за двойка новаци, а освен това се намираше в самия център на курорта, което позволяваше след вечеря да пийнат по чашка в приятелски кръг, а освен това предоставяше възможност на жените да изпробват сред задушевна обстановка действието на новопридобитите еротични тоалети.

Руди отново извади бутилката вишновка. Никой от четиримата не се беше облякъл. Брюно откри с възхита, че отново е получил ерекция по-малко от час след като се бе изпразнил между устните на Ханелоре, и с наивен възторг сподели това с Кристиан. Трогната, тя се зае да работи върху члена му под разнежените погледи на новите им приятели. Малко преди да свърши, Ханелоре коленичи между краката му и започна леко да го смуче, а през това време Кристиан не спираше да го гали. Леко пийнал, Руди машинално повтаряше „Gut… gut…“ Разделиха се полупияни, но в отлично настроение. Брюно започна да разказва на Кристиан за „Клуба на петте“, като не пропусна да спомене, че тя открай време му напомня героинята от романа на име Клод; според него липсваше единствено доброто куче Даго.

На другия ден следобед отидоха заедно на плаж. Времето беше хубаво и твърде горещо за месец септември. Брюно си помисли колко е приятно да вървят четиримата заедно покрай самата вода. Приятна му беше мисълта, че между тях няма да има никакви разногласия и че сексуалните проблеми вече са решени; приятна бе увереността, че всеки от тях ще направи всичко по силите си да достави удоволствие на останалите.

Плажната ивица на Кап д’Агд е дълга повече от три километра, дълбочината се увеличава постепенно, което позволява безопасно къпане дори на малки деца. Впрочем по-голямата част от него е предназначена за летуващи семейства и за плажни спортове (уиндсърф, бадминтон, хвърчила). Както обясни Руди, съществува негласно споразумение двойките, които дирят по-волни развлечения, да се събират в източния край, отвъд заведението „Марсейан“. Укрепените с дървени подпори дюни образуват там леко възвишение. Ако се качи на него човек, ще види от едната страна плажа, който плавно се спуска към морето, а от другата — хълмиста местност от дюни и равни участъци, обрасли с туфи каменен дъб. Те се разположиха на плажа, в подножието на възвишението. На това тясно пространство се бяха струпали близо двеста двойки; имаше и такива, които се изкачваха нагоре, оглеждайки се последователно в двете посоки.

„През двете седмици на нашата почивка неизменно прекарвахме следобедите на този плаж — пишеше по-нататък в своята статия Брюно. — Естествено човек може всеки момент да умре, да мисли за смъртта, да гледа строго на човешките наслади. Ако не се вземе предвид това крайно становище, дюните на Марсейан-Плаж представляват — аз ще се опитам да докажа това — място, съответстващо на хуманистичната идея, според която всеки трябва да се стреми към колкото се може по-пълно удовлетворение на нуждата от наслади, без при това да причинява на никого нетърпими морални страдания. Сексуалната наслада (най-силната измежду всички, дадени на човека) почива преди всичко върху осезателни усещания, по-конкретно върху целенасочено възбуждане на особени епидермални зони, осеяни с корпускули на Краузе, които от своя страна са свързани с неврони, способни да предизвикат мощно отделяне на ендорфини от хипоталамуса. Към тази проста система, благодарение на огромния брой културни поколения, в кората на главния мозък се наслагва по-сложна ментална конструкция, предизвикваща фантазмите и (предимно у жените) любовта. Дюните на Марсейан-Плаж — поне такава е моята хипотеза — не бива да бъдат разглеждани като място за неразумно изостряне на фантазмите, а напротив, като средство за възстановяване на равновесието на сексуалните цели, като географска опора на опит за завръщане към нормалното на основата преди всичко на принципа на добрата воля. По-конкретно всяка от двойките, събрани в пространството между очертанията на дюните и линията на прибоя, може по своя инициатива да започне публично сексуална игра; често жената е тази, която с ръка или език възбужда своя партньор, но в много случаи мъжът й отвръща със същото. Съседните двойки наблюдават тези ласки с особено внимание, приближават се, за да виждат по-добре, и постепенно започват да им подражават. По този начин първата двойка се превръща в изходна точка, от която на плажа бързо се разпространява вълна от изключително възбуждащи ласки и сладострастие. Сексуалната екзалтация расте и много двойки се събират, за да продължат заедно; трябва да се отбележи обаче, че всяко сближаване става само с предварителното съгласие на партньора, което той дава най-често по недвусмислен начин. Когато жената иска да отклони нежелана ласка, тя прави това съвсем непосредствено, с обикновено поклащане на глава, което кара мъжа да се впусне в церемониални, едва ли не смешни извинения.

Изключителната коректност на мъжката част от тази общност е още по-поразителна в случаите, когато някоя двойка се залута във вътрешността на сушата, отвъд очертанията на дюните. Всъщност този участък по принцип е владение на шумните, в мнозинството си мъжки, компании. Там първоначалният сигнал също се дава от двойка, която започва да разменя интимни ласки — най-често орален секс. Много скоро партньорите се оказват заобиколени от десетина или двайсетина самотни мъже. Седнали, прави или клекнали, те наблюдават сцената и онанират. Понякога всичко свършва дотук, двойката се завръща към първоначалната статична прегръдка, а зрителите постепенно се разотиват. Друг път жената дава знак с ръка, че има желание да мастурбира, лиже или да прави класически секс с някой от другите мъже. В такива случаи мъжете без каквото и да било притеснение разменят местата си. Ако тя пожелае да спре, за това е достатъчен един жест. През цялото време участниците не разменят нито дума; чува се ясно свистенето на вятъра сред дюните, който люлее туфите трева. Понякога вятърът утихва и тогава настава пълна тишина, нарушавана единствено от сладострастните стенания.

Намерението ми изобщо не е да представям нудистката станция в Кап д’Агд в идилична светлина на работническите комуни на Фурие. Както навсякъде другаде, така и в Кап д’Агд жената с младо и хармонично тяло и привлекателният и потентен мъж са обект на непрекъснати съблазнителни предложения. Както навсякъде другаде, така и в Кап д’Агд един затлъстял, остарял или грозноват индивид е обречен на мастурбация, с тази разлика, че подобни действия, които по принцип биват осъждани на публични места, тук се приемат благосклонно. Освен всичко друго твърде удивителен е фактът, че толкова разнообразни сексуални действия, далеч по-възбуждащи от показваното в кой да е порнографски филм, не предизвикват каквито и да било прояви на насилие или дори на най-малката липса на любезност. Въвеждайки отново понятието «сексуална социалдемократичност», що се отнася до мен, аз съм склонен да виждам в него необичайното приложение на същите онези качества на дисциплина и на уважение към сключения между две страни договор, които позволиха на германците в разстояние на едно поколение да минат през две изключително кървави световни войни и след това да превърнат една страна в развалини в могъща икономика, способна на мащабен износ. В този смисъл любопитно би било да се види какво биха казали за социологическата практика в Кап д’Агд представителите на страни, където са на почит същите културни ценности (Япония, Корея). Подобно поведение, основано на уважение и лоялност, осигуряващо на всеки, който се придържа към правилата на договора, многобройни моменти на мирно наслаждение, несъмнено се оказва изключително убедително, след като успява да се възприеме безпрепятствено извън какъвто и да било правилник от малцинствените елементи в станцията (средни французи от Лангедок, членуващи в Националния фронт, араби с минало на дребни престъпници, италианци от Римини)“.

На това място Брюно прекъсна писането на своята статия; беше в края на първата седмица от неговия престой. Онова, което остана неизказано, беше далеч по-нежно, деликатно и несигурно. Стана им навик след плажа да пият заедно аперитив към седем часа. Той поръчваше кампари, а Кристиан най-често бяло мартини. Съзерцаваше как слънцето играе по мазилката — бяла отвътре и леко розова на повърхността. Приятно му беше да гледа как Кристиан снове из апартамента, как отива да донесе лед или маслини. Изпитваше странно, много странно усещане: дишаше по-леко, можеше в продължение на няколко минути да не мисли за нищо, вече не го беше толкова страх. Един следобед, на осмия ден от пристигането им, той каза на Кристиан: „Струва ми се, че съм щастлив“. Тя замръзна за момент, стиснала в ръка чашата с лед, и изпусна продължителна въздишка.

— Искам да прекарам живота си с теб — продължи той. — Струва ми се, че достатъчно дълго бях нещастен. По-късно ще дойдат болестите, старческата немощ и смъртта. Имам чувството, че бихме могли да бъдем щастливи заедно до самия край. Във всеки случай ми се ще да опитам. Мисля, че те обичам.

Кристиан заплака. По-късно, седнали в ресторант „Нептун“ пред плато морски дарове, се опитаха да обсъдят въпроса от практическа гледна точка. Тя би могла да отива при него всяка събота и неделя, дотук нещата бяха лесни; далеч по-трудно беше обаче да получи назначение в Париж. Като се има предвид издръжката, която трябваше да плаща Брюно, заплатата му нямаше да стигне за двамата. Освен това налице беше и синът на Кристиан; още една причина да изчакат. И все пак бе възможно; за първи път след толкова много години нещо изглеждаше възможно.

На другия ден Брюно изпрати до Мишел кратко и развълнувано писмо. В него заявяваше колко е щастлив и съжаляваше, че така и не бяха успели никога да се разберат докрай. Пожелаваше му и той да достигне в рамките на възможното някаква форма на щастие. Подписът бе: „Твой брат Брюно“

17

Писмото завари Мишел в момент, когато беше изпаднал в пълна концептуална криза. Съгласно хипотезата на Маргенау индивидуалното съзнание може да бъде сравнено с поле от вероятности в пространството на Фок, определено като пряка сума от Хилбертовите пространства. По принцип това пространство може да бъде построено на основата на елементарни електронни събития на синаптично ниво. При това положение нормалното поведение се асоциира с гъвкава деформация на полето, а свободното действие — с разкъсване на полето: в каква топология обаче? Изобщо не е очевидно, че естествената топология на Хилбертовите пространства непременно дава възможност за отчитане на появата на свободно действие; дори не е сигурно дали в наши дни е възможно проблемът да бъде поставен по друг начин освен чрез изключително метафорични по своята същност понятия. Въпреки това Мишел беше убеден, че е назряла необходимостта от нова концептуална рамка. Всяка вечер, преди да изключи компютъра, той включваше търсене в Интернет на публикуваните през изтеклия ден експериментални резултати. На другата сутрин се запознаваше с тях и установяваше, че навсякъде по света научните центрове започват все повече да напредват слепешката, лутайки се в лишен от всякакъв смисъл емпиризъм. Нито един от тези резултати не водеше към каквото и да било заключение, нито дори към формулирането на някаква що-годе теоретична хипотеза. Индивидуалното съзнание се появява внезапно и без видима причина в животинското царство; без всякакво съмнение то далеч предхожда речта. В своето несъзнателно преследване на определена цел дарвинистите обикновено изтъкват на преден план във връзка с неговата поява хипотетичните предимства на естествения подбор, което, както винаги, не обяснява нищо, тъй като в действителност става въпрос за една приятна митологична конструкция; в случая обаче антропогенният принцип изобщо не е по-убедителен. Светът се сдобива с око, способно да го съзерцава, с мозък, способен да го разбира; е, и какво? Това ни най-малко не допринася за обяснението на феномена. Самосъзнанието, липсващо у нематодите, напълно ясно се наблюдава у обикновените гущери като Lacerta agilis; твърде вероятно е неговото наличие да предполага съществуване на централна нервна система и дори нещо повече. Именно това нещо си остава абсолютно тайнствено; появата на съзнанието не може да бъде свързана с каквито и да било анатомични, биохимически или клетъчни дадености, а това е доста отчайващо.

Как би постъпил Хайзенберг? Как би постъпил Нилс Бор? Би се дистанцирал, за да размисли; би се разходил сред полята, би слушал музика. Новото никога не се ражда от простата интерполация на старото; постъпилата информация се прибавя към наличната подобно на шепи пясък, предварително предназначена по силата на своето естество за определени концептуални рамки, ограничаващи полето на експериментите; днес повече от всякога беше необходима нова гледна точка.

Дните бяха горещи и кратки, преминаваха печално. През нощта срещу 15 септември Мишел сънува необичайно хубав сън. Беше редом с момиченце, което яздеше кон в гората, а наоколо беше пълно с пеперуди и цветя (при събуждането си даде сметка, че тази картина, изникнала трийсет години по-късно, идва от първите кадри на сериала „Принц Сафир“, който той гледаше по телевизията всяка неделя следобед в къщата на баба си и който така безпогрешно намираше път към сърцето му). Миг по-късно крачеше сам сред високата трева на огромна хълмиста ливада. Не можеше да обхване хоризонта, тревистите възвишения се ширеха до безкрай под светлото гълъбовосиво небе. Въпреки това напредваше без колебание и без припряност; знаеше, че на няколко метра под краката му тече подземна река и че стъпките му по силата на безпогрешен инстинкт следват нейното течение. Край него тревата се вълнуваше от вятъра.

Събуди се весел и изпълнен с енергия, както не се бе чувствал, откакто преди два месеца беше напуснал работа. Излезе от къщи, зави по авеню „Емил Зола“ и закрачи под липите. Спря на ъгъла на улица „Антрепреньор“. Магазинът „Золаколор“ тъкмо отваряше врати и продавачките от азиатски произход заемаха местата си зад касите; беше около девет часа. Между високите сгради на Богрьонел небето беше удивително ясно; от всичко това се излъчваше усещане за безизходица. Може би трябваше да поговори със съседката от отсрещния блок, момичето от редакцията на „Вент ан“. Списанието, в което работеше, не беше специализирано и тя сигурно имаше широк поглед върху обществените процеси; освен това вероятно беше добре запозната с механизмите, чрез които се осъществява връзката с околния свят, и не й бяха чужди съответните психологически фактори; уверен беше, че от това момиче могат да се научат много неща. Той тръгна обратно с бързи крачки, едва ли не тичешком, и се втурна нагоре по стълбите, които водеха към апартамента на неговата съседка. Три пъти натиска продължително звънеца. Никой не отвори. Объркан, той слезе обратно и се отправи към своя вход; когато стигна пред вратата на асансьора, спря и се замисли над себе си. Дали имаше склонност към депресии и въобще какъв беше смисълът на подобен въпрос? От няколко години насам в квартала постоянно разлепяха листовки, които призоваваха към бдителност и към отпор на Националния фронт. Пълното безразличие, което той проявяваше както към привържениците, така и към противниците на тази партия, само по себе си беше доста тревожен признак. Традиционната „яснота на съзнанието у болните от депресия“, описвана често като съвършена незаинтересованост към човешките дела, се проявява на първо място като липса на внимание към действително маловажни проблеми. Ето защо в краен случай бихме могли да си представим изпаднал в депресия влюбен, но в никакъв случай изпаднал в депресия патриот.

Когато влезе в кухнята, той си помисли, че естествената за демократичното съзнание вяра в свободния избор и разумната основа на човешките постъпки, особено що се отнася до политическата ориентация на конкретния индивид, по всяка вероятност е резултат от смесването на понятията свобода и непредвидимост. Водовъртежите, които течението на реката образува около подпората на мост, са структурно непредвидими; на никого обаче не би хрумнало да ги определя като свободни. Той си наля чаша бяло вино, дръпна завесите и полегна, за да размисли. Уравненията на теорията за хаоса изобщо не вземат предвид физическата среда, в която се проявяват техните резултати; тази общовалидност позволява те да бъдат прилагани както в областта на хидродинамиката, така и в генетиката на популациите, в метеорологията и в социологията на групите. Техните възможности за морфологично моделиране са безспорни, но способността им да предсказват е почти равна на нула. За разлика от тях уравненията на квантовата механика позволяват да се предвиди с голяма и дори съвършена точност поведението на микрофизичните системи, ако се откажем от всякаква надежда за връщане към онтологията на материалния свят. Вероятно би било преждевременно и може би въобще невъзможно да се установи математическа връзка между тези две теории. Въпреки това Мишел беше убеден, че изграждането на атрактори чрез развиващата се система от неутрони и синапси е ключ към разбирането на човешките становища и постъпки.

Докато търсеше фотокопия на последните публикации, се сети, че повече от седмица не е проверявал пощенската кутия. Естествено в нея имаше много рекламни проспекти, фирмата TMR наскоро беше пуснала в движение лайнера „Коста Романтика“ и с негова помощ се опитваше да наложи нова форма в областта на луксозните морски круизи. Въпросният кораб се описваше като същински плаващ рай. Ето какви мигове бихме могли да преживеем, стига да поискаме, в началото на едно плаване с него: „Най-напред влизате в просторна, обляна в слънце зала под огромен стъклен купол. С помощта на панорамни асансьори се изкачвате до горната палуба. Там можете да съзерцавате морето през грамадния прозорец на носа като на гигантски екран“. Той остави проспекта настрани с намерението да го прегледа по-подробно. Да се разхождаш по горната палуба, да съзерцаваш морето иззад прозрачната стена, да плаваш седмици наред под еднообразния небосвод… защо не? През това време Европа спокойно може да рухне под бомбите. Когато пасажерите се завърнат обратно, гладки и загорели, ще ги посрещне съвсем различен континент.

Междувременно човек трябва да живее и да се стреми да прави това по-весело, по-умно и отговорно. В своето последно издание бюлетинът „Последни новости в супермаркетите «Монопри»“ поставяше както никога досега ударението върху понятието гражданска инициатива. За пореден път авторът на редакционната статия влизаше в схватка с общоприетата представа, че гастрономията е несъвместима с физическата форма. Според него цялостната политика на „Монопри“, насочена към внимателен подбор на определени гами продукти, е доказателство за обратното. „Всеки от нас може да постигне баланс и най-добре да се заеме с това веднага“, без всякакво колебание твърдеше редакторът. След войнствения и ангажиран дух на първа страница идваха развлекателни материали, познавателни игри и рубриката „знаете ли, че…“. Така Мишел се позабавлява, изчислявайки калорийното съдържание на храната, която изяжда за един ден. През последните седмици не беше се занимавал нито с чистене и гладене, нито с плуване и тенис, нито пък беше правил любов; единствените три занимания, които можа да отметне, бяха: седене, лежане и спане. След съответните изчисления се оказа, че потребностите му възлизат на 1750 килокалории дневно. В писмото си Брюно съобщаваше, че много е плувал и много е правил любов. Направи изчисление с неговите данни и се оказа, че енергийните му нужди достигат 2700 килокалории дневно.

Имаше и второ писмо, от кметството в Креси ан Бри. В резултат от разширението на автобусната спирка се бе наложило преустройство на общинското гробище и преместването на няколко гроба, сред които и този на баба му. Съгласно правилника член на семейството трябва да присъства на преместването на тленните останки. Приемното време на погребалната служба беше от десет и трийсет до дванайсет на обяд.

18

След дълга раздяла

Вместо някогашната мотриса до Креси ла Шапел вече пътуваше осигуряващият връзката с покрайнините бърз влак. В самото село бяха настъпили значителни промени. Той спря насред гаровия площад и с удивление се озърна. В единия край на авеню „Женерал Льоклер“ се издигаше хипермаркет „Казино“. Навсякъде наоколо се виждаха нови къщи и блокове.

По думите на служителя в общината всички тези промени бяха настъпили след откриването на „Евродисниленд“ и удължаването на железопътната линия на бързия влак до Марн ла Вале. Мнозина парижани бяха решили да се заселят тук; цените на парцелите бяха нараснали почти тройно, последните тукашни земеделци бяха разпродали фермите си. Сега тук имаше физкултурен салон, зала за спектакли, два басейна. Бяха се появили известни проблеми с престъпността, но не повече, отколкото другаде.

Докато крачеше към гробищата покрай старите къщи и незасегнатите от промените канали, Мишел неволно изпадна в плен на онази смътна печал, която човек изпитва при завръщане в местата, където е преминало детството му. Прекоси околовръстния път и се озова пред мелницата. Пейката, на която двамата с Анабел обичаха да сядат след училище, все още беше на мястото си. Едри риби се бореха с течението на тъмната вода. Слънцето надникна за миг в пролуката между два облака.

Пред хода на гробището го очакваше човек. „Вие сте…“ — „Да“. Как ли наричаха сега гробарите? Той държеше лопата и голяма черна пластмасова торба за смет. Мишел го последва. Когато приближиха до изровения гроб, човекът измърмори: „Не сте длъжни да гледате…“ Смъртта трудно може да бъде разбрана и човешкото същество всячески избягва да види как в действителност изглежда тя. Мишел си спомняше тялото на покойната си баба отпреди двайсет години, когато я беше целунал за последен път. Въпреки това в първия момент беше изумен от онова, което откри на дъното на изкопа. Баба му беше погребана в ковчег; в прясно изровената пръст обаче се виждаха само трески, парче полуизгнила дъска и белезникави неща с неопределена форма. Когато си даде сметка какво в действителност е това, той бързо извърна глава, опитвайки се да гледа в противоположната посока; но беше твърде късно. Беше видял окаляния череп с празните орбити и висящите кичури бели коси. Беше видял разпръснатите гръбначни прешлени, примесени с буци пръст. Беше разбрал.

Човекът продължи да тъпче останките в пластмасовата торба, поглеждайки от време на време към Мишел, който стоеше напълно слисан редом с него. „Както винаги — измърмори той. — Не може да не погледнат, просто е по-силно от тях. Какво искат, един ковчег не може да изтрае двайсет години!“ — троснато добави той. Докато той изсипваше съдържанието на торбата на новото място, Мишел остана на няколко крачки от него. Когато приключи, човекът се приближи до него и запита: „Добре ли сте?“ Мишел кимна в отговор. „Надгробният паметник ще бъде преместен утре. Подпишете се във ведомостта“.

Значи това беше. След двайсет години става това. Примесени с пръст кости и кичури бели коси, необикновено гъсти и живи. Отново виждаше как баба му бродира пред телевизора, как се отправя към кухнята. Значи това беше останало от нея. Докато минаваше край „Бар де спор“, си даде сметка, че целият трепери. Влезе и си поръча чаша пастис. Едва когато седна на една от масите, установи, че обзавеждането е много различно от онова, което помнеше. Имаше американски билярд, видеоигри, телевизор, включен на MTV, който предаваше клипове. На рекламното пано бе залепена корица от „Нетлук“ с виденията на Зара Уайтс и снимка на голяма бяла акула от Австралия. Постепенно изпадна в лека дрямка.

Анабел го позна първа. Беше влязла да купи цигари и го зърна на излизане, сгушен на стола. Поколеба се две-три секунди, сетне приближи. Той вдигна очи.

— Каква изненада… — каза тихо тя. После седна срещу него на тапицираната с изкуствена кожа пейка.

Почти не се беше променила. Лицето й си беше останало удивително гладко и чисто, косите — сияйно руси; човек никога не би могъл да си помисли, че е на четирийсет години, би могъл да й даде не повече от двайсет и седем или двайсет и осем.

Беше дошла в Креси по причини, сходни с неговите.

— Баща ми почина преди седмица — обясни тя. — Рак на дебелото черво. Боледува дълго, мъчително и със страшни болки. Останах за малко да помогна на мама. Инак живея в Париж, също като тебе.

Мишел сведе поглед. Настъпи известно мълчание. На съседната маса двама младежи разговаряха за двубои по карате.

— Преди три години срещнах случайно Брюно на летището. От него научих, че се занимаваш с наука, че си спечелил известност и признание в твоята област. Каза ми също така, че не си се оженил. Аз не постигнах кой знае какво, работя в общинската библиотека. И аз не се омъжих. Често съм си мислила за теб. Бях те намразила, когато не отговаряше на писмата ми. Минаха двайсет и три години, но още не съм забравила.

Тя тръгна с него, за да го изпрати до гарата. Свечеряваше се, наближаваше шест часа. Спряха на моста над Гран Морен. Бреговете бяха обрасли с водни растения, кестени и върби; водата беше гладка и зелена. Това беше един от любимите пейзажи на Коро и той го бе изобразил върху няколко картини. Застаналият неподвижно насред градината си старец, приличаше на плашило.

— Сега се намираме в една и съща точка — каза Анабел. — На еднакво разстояние от смъртта.

Миг преди влакът да потегли, тя се покатери на стъпалото, за да го целуне.

— Пак ще се видим — каза той.

— Да — отвърна тя.

Следващата събота тя го покани на обяд. Живееше в малък апартамент на улица „Льожандр“. Вътрешното пространство беше строго разпределено, но не му липсваше уют — таванът и стените бяха облицовани с тъмно дърво като в корабна каюта.

— Живея тук от осем години — каза тя. — Нанесох се, след като издържах конкурса за библиотекарка. Преди това работех в канал TF1, в отдела за съвместни продукции, но ми писна. Не харесвам тези среди. На новото място получавам три пъти по-малка заплата, но се чувствам по-добре. Работя в общинската библиотека на XVII район, в детския отдел.

Беше приготвила агнешко с къри и индийска леща. Докато се хранеха, Мишел не говори много. Разпита Анабел за семейството й. По-големият й брат поел бащиното предприятие. Бил женен и имал три деца — момче и две момичета. За съжаление работите в предприятието не вървели, в областта на оптиката конкуренцията ставала все по-свирепа и той два пъти бил на границата на фалита. Намирал утеха, като пиел пастис и гласувал за Льо Пен. По-малкият й брат пък работел в маркетинга на „Л’Ореал“ и неотдавна получил назначение в Съединените щати като началник на отдела по маркетинг за Северна Америка; виждали се много рядко. Бил разведен и нямал деца. Две твърде различни, но еднакво симптоматични съдби.

— Животът ми не беше щастлив — каза Анабел. — Може би съм отдавала прекалено голямо значение на любовта. Прекалено лесно установявах връзка с мъже, които ме изоставяха веднага след като постигнеха своето, и това ме караше да страдам. Мъжете правят любов не защото са влюбени, а защото са възбудени; години ми трябваха, за да проумея тази проста истина. Всички край мен живееха по същия начин, наоколо царяха свободни нрави, но аз не изпитвах никакво удоволствие да предизвиквам или да съблазнявам. Накрая се отвратих от самия секс; вече не можех да понасям тържествуващата им усмивка, когато започнех да свалям роклята си, глупавото им изражение в момента на оргазма и преди всичко просташкото им държание след края на акта. Всички до един бяха жалки, безволеви и самовлюбени. Дотегна ми да се отнасят към мен като към животно, което бива предавано от ръка на ръка, макар да минавах за желана, тъй като от естетична гледна точка бях безупречна и те се гордееха, когато ги виждаха с мен в ресторанта. Един-единствен път ми се стори, че става нещо сериозно, и заживях заедно с един тип. Беше актьор и физически привлекателен, но все не можеше да пробие, така че най-често аз плащах наема за апартамента. Живяхме заедно две години, забременях. Той ме накара да направя аборт. Послушах го, но веднага след излизането ми от болницата осъзнах, че всичко е свършено. Напуснах го същата вечер и известно време живях на хотел. Бях на трийсет години и това бе вторият ми аборт. Случи се през 1988 година, всички започваха да осъзнават каква опасност представлява СПИН, а за мен самата това беше същинско освобождение. Бях спала с десетина мъже, нито един от които не заслужаваше да си спомням за него. Днес смятаме, че първоначално минаваме през период на безгрижие и развлечения, след който ни спохожда призракът на смъртта. Всички мъже, които познавах, изпитваха ужас от старостта и непрекъснато мислеха за възрастта си. Превръщането на възрастта във фикс идея започва твърде рано — откривала съм я дори у двайсет и пет годишни, — а с времето нещата все повече се влошават. Реших да сложа точка, да изляза от играта. Животът, който водя, е спокоен и безрадостен. Вечер чета, пия билков чай и други топли напитки. Всяка събота и неделя ходя при родителите си, отделям много време на моя племенник и на племенничките. Вярно е, че имам нужда от мъж, понякога нощем се боя и заспивам трудно. Вземам успокоителни и приспивателни; истината е, че невинаги ми помагат. Честно казано, иска ми се животът ми да премине колкото се може по-бързо.

Мишел запази мълчание; изобщо не беше изненадан. Повечето жени минават през бурна младост, когато са обсебени от мисълта за мъже и секс; после постепенно им омръзва и не им се ще толкова да разтварят крака и да подлагат задник; започват да дирят изпълнена с нежност връзка, която не откриват, и страст, която вече не са в състояние да изпитат; от този момент нататък за тях започват трудните години.

В разтворено положение диванът легло заемаше почти цялото свободно пространство.

— Използвам го за пръв път — каза тя.

Легнаха един до друг, прегърнаха се.

— Отдавна престанах да вземам хапчета, а и у дома няма презервативи. Ти имаш ли?

— Не… — въпросът й го накара да се усмихне.

— Искаш ли да го направя с уста?

Той се замисли за момент и накрая каза: „Да“. Беше приятно, но удоволствието не беше кой знае колко силно. (Впрочем при него открай време беше така; при някои сексуалната наслада е много силна, при други — доста умерена или почти отсъства; дали това се дължеше на възпитанието, на връзките между невроните или на нещо друго?) Този орален секс за него беше преди всичко трогателен: символ на срещата им след толкова години и на прекъснатата им безвреме обща съдба. След това обаче усещането беше чудесно, когато Анабел се обърна настрани, за да спи, и той я взе в обятията си. Тялото й беше гъвкаво и нежно, топло и необикновено гладко; имаше тънка талия, широки бедра, малки стегнати гърди. Той пъхна крак между нейните, положи едната си ръка върху корема й, а другата върху гърдите; тази нежност и топлина го върнаха към първите дни на сътворението. Заспа почти веднага.

Първо видя човек, облечено в дрехи пространство, открито беше само лицето му. По средата на лицето грееха очите; изражението им беше трудно определимо. Пред него имаше огледало. При първия поглед в огледалото човекът изпита усещане, сякаш пропада в празно пространство. При това беше неподвижен, седнал; просто беше погледнал на отражението си като на нещо странично, независимо от самия него, предназначено за другите; след минута настъпи относително безразличие. Ала достатъчно беше да извърне глава настрани за няколко секунди и всичко започваше отначало; налагаше му се отново с мъчително усилие, подобно на приспособяването на очите към прекалено близък предмет, да преодолява чувството на отъждествяване със собственото си изображение. Отношението към собственото „аз“ се изразява в периодични пристъпи на невроза и човекът беше все още твърде далече от изцелението.

След това видя бяла стена, във вътрешността на която се образуваха букви. Постепенно буквите придобиваха плътност, очертавайки върху стената подвижен барелеф, раздвижван от предизвикващи гадене пулсации. Отначало се появи думата „мир“, след това думата „война“; сетне отново думата „мир“. После явлението внезапно изчезна. Атмосферата сякаш се втечни и по нея пробяга вълна; слънцето беше грамадно и жълто. Видя мястото, където се формира коренът на времето. Този корен пускаше разклонения във Вселената, възлести и извити в началото, лепкави и свежи към края. Извивките на тези разклонения обхващаха, стягаха и прилепваха към себе си отделни части от пространството.

Видя мозъка на мъртвец, част от пространството, съдържащ пространството.

Накрая пред него се появи мисловният агрегат на пространството и неговата противоположност. Видя мисловния конфликт, който структурира пространството, и неговото изчезване. Видя пространството във вид на много тънка линия, разделяща две сфери. В първата сфера се намираше битието и раздялата, във втората небитието и изчезването на индивидуалността. Спокойно, без колебание той се отправи към втората сфера.

Сепна се и се надигна в леглото. До него Анабел дишаше равномерно. Будилникът й марка „Сони“ показваше 03:37. Дали ще може да заспи отново? Трябваше да може. Носеше у себе си таблетки ксанакс.

На сутринта тя му приготви кафе; самата тя пи чай с препечени филийки. Денят беше хубав, но вече доста прохладен. Тя гледаше голото му тяло, все така странно и по младежки тънко. Трудно беше за вярване, че и двамата са четирийсетгодишни. Ала тя вече не можеше да има деца без риск от сериозни генетични малформации; неговата мъжественост пък до голяма степен беше отслабнала. От гледна точка на продължението на рода двамата представляваха двойка стареещи индивиди с незначителна генетична ценност. Тя беше изживяла живота си; беше вземала кокаин, участвала бе в групов секс, нощувала бе в луксозни хотели. Красотата й я бе поставила в епицентъра на движението за освобождение на нравите, белязало нейната младост, от което бе пострадала особено силно и което в крайна сметка й бе отнело почти всички жизнени сили. По силата на собственото си безразличие той се бе оказал в периферията на това движение, в периферията на живота, в периферията на всичко и бе засегнат от него само частично; през това време просто бе постоянен клиент на кварталния супермаркет „Монопри“ и ръководител на изследователска група по молекулярна биология. Тези тъй различни помежду си битиета бяха оставили твърде малко следи върху разделените им едно от друго тела; ала все пак животът бе извършил разрушителното си дело, ден след ден бе обременявал репликационните способности на техните клетки и органели. Надарени с разум бозайници, способни да се обичат, те се съзерцаваха взаимно в ярката светлина на това есенно утро.

— Зная, че е прекалено късно — каза тя. — И все пак ми се ще да опитаме. Все още пазя абонаментната карта за влака от учебната ’74-75 година, последната, когато ходехме заедно в лицея. Всеки път когато я погледна, ми се доплаква. Не разбирам как бе възможно нещата до такава степен да се скапят. Не мога да се примиря с това.

19

Очевидно беше, че в разгара на самоубийственото битие на западния начин на живот за тях нямаше никакъв шанс. Въпреки това продължиха да се виждат един-два пъти седмично. Анабел ходи на гинеколог и отново започна да взема хапчета. Той успяваше да проникне в нея, но предпочиташе да спят един до друг, да усеща живата й плът. Една нощ сънува, че се намира в увеселителен парк край Руан, на левия бряг на Сена. Голямото виенско колело се въртеше почти без хора на фона на оловносивото небе, извисявайки се над очертанията на изтеглените на сух док товарни кораби и над разядените от ръждата метални конструкции. Той бродеше между боядисаните едновременно в бледи и крещящи тонове складови помещения; примесен с дъждовни капки леден вятър брулеше лицето му. Тъкмо когато стигна до изхода на парка, го нападнаха облечени в кожени дрехи младежи с бръсначи. След като издевателстваха над него няколко минути, накрая го пуснаха да си ходи. Очите му кървяха и той знаеше, че завинаги ще остане сляп, а дясната му ръка беше наполовина отрязана; въпреки кръвта и болката обаче беше сигурен, че Анабел никога няма да го напусне и любовта й ще го закриля докрай.

За уикенда на празника Вси Светии заминаха заедно за Сулак, във вилата на брата на Анабел. На сутринта след пристигането им отидоха заедно на плажа. Той се почувства уморен и приседна на една пейка, а тя продължи нататък. Необятното море бучеше, тласкайки към брега безформени сиво-сребърни вълни. Прибоят на пясъчния бряг премрежваше хоризонта с мъглива пелена, върху която слънцето хвърляше красиви отблясъци. Силуетът на Анабел, почти недоловим в светлото яке, се плъзгаше покрай повърхността на водата. Стара немска овчарка сновеше между белите пластмасови маси на „Кафе дьо ла плаж“; тя също бе трудно различима през замъгления от водни пари и слънчеви лъчи въздух.

За вечеря тя приготви лаврак на скара; обществото, в което двамата живееха, им предоставяше известна добавка над простото задоволяване на хранителните потребности. Ето защо биха могли да се опитат да живеят. Истината беше обаче, че вече почти не изпитваха такова желание. Той й съчувстваше за огромните запаси от любов, чийто трепет усещаше у нея и които животът бе пропилял; изпитваше състрадание и може би това беше единственото човешко чувство, което все още би могло да се пробуди у него. Що се отнася до всичко останало, тялото му беше изцяло в плен на ледена сдържаност; той действително вече не беше в състояние да изпитва любов.

След завръщането си в Париж преживяха много радостни моменти, подобни на ония, които показват в рекламите за парфюми (спускаха се заедно по стълбите на Монмартър; стояха прегърнати на Пон дез Ар, озарявани от внезапно изникналите от тъмнината прожектори на туристическите корабчета, които на това място вземат обратен курс). Минаха и през онези леки свади, които избухват обикновено в неделя следобед, онези моменти на мълчание, когато тялото се сгушва под чаршафите, онези пясъчни плажове от мълчание и скука, по които животът губи почва под краката си. В апартамента на Анабел дневната светлина трудно си пробиваше път и се налагаше да палят лампите още в четири следобед. Понякога бяха тъжни, но най-често просто сериозни. И двамата бяха наясно, че преживяват своята последна истинска човешка връзка, и това усещане придаваше сърцераздирателност на всяка прекарана заедно минута. Изпитваха един към друг дълбоко уважение и безкрайна жалост. Имаше дни обаче, когато по силата на някаква ненадейно задействана магия минаваха през мигове, изпълнени със свеж въздух и силно, живително слънце; най-често обаче някаква сива сянка тегнеше над тях, над земята, която обитаваха, и във всяко нещо виждаха предзнаменование за близък край.

20

Брюно и Кристиан също се бяха завърнали в Париж, тъй като вече друг изход нямаше. Сутринта, когато тръгваше за работа, той се сети за онзи непознат лекар, който им беше направил такъв небивал подарък: две седмици напълно неоправдан отпуск по болест; сетне се отправи към своята служба на улица „Грьонел“. На излизане от асансьора си даде сметка, че е загорял, в отлична форма и че положението е направо смешно; даде си сметка също така, че изобщо не му пука. Неговите колеги с техните аналитични семинари, формирането на човешки ценности у подрастващите, отварянето към други култури… всичко това за него вече нямаше никакво значение. Кристиан му правеше свирки и се грижеше за него, когато се разболееше; значение имаше единствено Кристиан. В същата тази минута осъзна, че никога повече няма да се види със сина си.

Патрис, синът на Кристиан, беше оставил апартамента в ужасно състояние; по пода се валяха смачкани парчета пица, кутии от кока-кола и угарки, които на места бяха прогорили паркета. В първия момент тя се поколеба дали да не отиде на хотел, но след това реши все пак да почисти и да сложи всичко в ред. Ноайон беше мръсен, скучен и опасен град; тя свикна да прекарва уикендите в Париж. Почти всяка събота посещаваха клубове за двойки от типа „2 + 2“, най-често „Крис и Маню“ и „Шандел“. Около дансинга имаше няколко зали, окъпани в странна виолетова светлина; в тях леглата бяха разположени почти едно до друго. Навсякъде наоколо двойки правеха любов, разменяха ласки, лижеха се взаимно. Повечето жени бяха голи; други не бяха свалили блузките или тениските си, а трети се бяха задоволили да вдигнат полите на роклите. В най-голямата зала имаше двайсетина двойки. Почти никой не говореше; чуваше се само бученето на климатичната инсталация и шумното дишане на жените, които приближаваха до оргазъм. Седна на едно от леглата до висока брюнетка с едри гърди, която някакъв тип на около петдесет години с риза и вратовръзка усърдно лижеше. Кристиан разкопча панталона му и започна да го мастурбира, оглеждайки се с интерес наоколо. Друг мъж приближи и пъхна ръка под полата й. Тя се разкопча и полата се плъзна върху мокета; отдолу не носеше нищо. Мъжът коленичи и започна да я гали, докато тя продължаваше да възбужда Брюно. До него на леглото брюнетката започна да надава все по-силни стенания; той сграбчи гърдите й в шепите си. Беше надървен до крайна степен. Кристиан се наведе и започна да докосва леко с върха на езика главичката и шийката на члена му. До тях се настани друга двойка; жената, дребна, червенокоса, на двайсетина години, беше с минипола от черна изкуствена кожа. Тя погледна Кристиан, която продължаваше да работи с език. Кристиан й отвърна с усмивка и вдигна тениската, за да й покаже гърдите си. Рижата запретна пола, разкривайки обилно окосмяване, също рижо на цвят. Кристиан улови ръката й и я насочи към члена на Брюно. Жената започна да го мастурбира, докато Кристиан отново пусна в ход езика си. Секунди след това, разтърсен от неудържимо сладостен спазъм, той се изпразни върху лицето й. После скочи на крака и я грабна в прегръдките си.

— Прости ми — каза й той. — Не исках.

Тя го целуна, притисна се до него и той усети спермата върху бузите си.

— Няма значение — отвърна нежно тя. — Няма никакво значение — а малко след това предложи: — Искаш ли да си ходим?

Той кимна печално, от възбудата му не беше останала и следа. Двамата се облякоха набързо и веднага си тръгнаха.

През следващите седмици той успяваше да се контролира по-добре и това постави начало на един добър, би могло да се каже, щастлив период. Белязан от уикендите, прекарвани заедно с Кристиан, сега животът му имаше смисъл. На щанда за медицинска литература в книжарницата на FNAC откри книгата на една американска сексоложка, която предлагаше серия упражнения с нарастваща сложност, предназначени да помогнат на мъжете при контрола на еякулацията. Общо взето, ставаше въпрос за стимулиране на един малък дъговиден мускул, разположен под тестисите, наречен пубококцигеален мускул. Чрез силно свиване на този мускул точно преди оргазма, съпътствано с дълбоко вдишване, по принцип е възможно да се избегне еякулацията. Брюно се зае да прави упражнения; целта си струваше усилията. При всяко тяхно излизане той с удивление виждаше как мъже, далеч по-възрастни от него, успяват да проникнат последователно в няколко жени и се оставяха часове наред да ги мастурбират и лижат, без при това да изгубят ерекция. Със смущение откри също така, че членовете на повечето от тях са по-дебели от неговия. Кристиан непрекъснато му повтаряше, че за нея това няма никакво значение. Вярваше й, тя очевидно беше влюбена, но му се струваше също така, че повечето жени в нощните клубове показваха известно разочарование, когато той извадеше члена си. Нямаше никакви коментари, взаимното уважение беше безупречно, отношенията — приятелски и вежливи, но от някои техни недвусмислени погледи постепенно започна да му става ясно, че и в секса той не е съвсем на висота. Същевременно обаче преживяваше мигове на върховно удоволствие, мигове, когато беше на границата на припадъка и които изтръгваха от него същински вопли; това обаче нямаше нищо общо със силата на неговата мъжественост, а по-скоро с дразнимостта и чувствителността на органите му. Впрочем в ласките той се проявяваше много добре, Кристиан постоянно му го повтаряше и той знаеше, че е вярно; рядко се случваше да не докара жена до оргазъм. Към средата на декември забеляза, че Кристиан е поотслабнала, а лицето й е покрито с червени петна. Оплакваше се, че болките в гърба не я оставят и че била принудена да увеличи дозата на лекарствата, които приема; отслабването и петната се дължали на страничните действия на тези лекарства. Тя побърза да промени темата и той усети смущението й, което го накара да се почувства неловко. Напълно възможно беше да го лъже, за да му спести тревогите: в последно време беше прекалено нежна и внимателна. Най-често в събота тя готвеше, при това се справяше чудесно; след това отиваха на заведение. Носеше цепнати поли, къси прозрачни блузки, чорапи с жартиери, а понякога разкопчано отдолу боди. Пичката й беше нежна, възбуждаща и бързо се овлажняваше. Това бяха чудни вечери, каквито никога не си беше представял, че ще преживее. Понякога, по време на прекалено буен секс, сърцето на Кристиан сякаш полудяваше, започваше да бие прекалено бързо, тя за миг се обливаше в пот и на Брюно му ставаше страшно. В такива моменти спираха; тя се сгушваше в прегръдките му, целуваше го, галеше го по главата и шията.

21

Естествено и в този случай положението беше безизходно. Мъжете и жените, които посещаваха клубовете за двойки, скоро се отказваха от диренето на удоволствие (което предполага изтънченост, чувствителност, сдържаност) в името на недотам искрена сексуална активност, основана на фантазми, вдъхновявани от сцените на групов секс в „модните“ порнофилми, излъчвани от „Канал плюс“. В знак на почит към Карл Маркс, който поставя в сърцевината на своята система, подобно на пагубна ентелехия, тайнственото понятие „целенасочено снижаване на равнището на печалба“, твърде примамливо би било да се твърди, че в белязаната от разврат система, в която се бяха включили Брюно и Кристиан, е налице принцип на целенасочено снижаване на равнището на удоволствие, само че подобно твърдение би било прекалено повърхностно и неточно. Като културни, антропологични, вторични явления, желанието и удоволствието всъщност не обясняват с нищо сексуалността; те далеч не са определящи фактори, а напротив, от социологична гледна точка самите те са изцяло предопределени. В моногамната, романтична и любовна система те могат да бъдат достигнати единствено посредством любимото същество, което само по себе си е уникално. В либералното общество, където живееха Брюно и Кристиан, сексуалният модел, който им предлагаше официалната култура (реклама, списания, обществени организации и здравеопазване), беше този на приключението: вътре в подобна система желанието и удоволствието се възприемат като резултат от процес на съблазняваме, при който на преден план излиза новото, страстта и личната изобретателност (впрочем качества, необходими за служителите при изпълнението на професионалните им задължения). Отстъплението на интелектуалните и нравствените критерии при съблазняването в полза на такива от чисто физическо естество постепенно въвежда постоянните посетители на клубовете за двойки в отчасти нова, садовска система, която би могла да бъде разглеждана като фантазъм на официалната култура. Вътре в подобна система мъжките членове постоянно са огромни и навирени, гърдите на жените натъпкани със силикон, а половите им органи епилирани и влажни. Често читателки на „Конексион“ и „Хот видео“, посетителките на клубовете за двойки си поставяха съвсем обикновена цел за конкретната вечер: в тях да проникнат колкото се може по-голям брой грамадни членове. Следващият етап за тях най-често са садо-мазо клубовете. Наслаждението е въпрос на навик, както вероятно би се изразил Паскал, ако се интересуваше от подобен род неща.

Със своя тринайсетсантиметров член и редки ерекции (които при него, с изключение на ранната му младост, никога не продължаваха дълго, а оттогава насам паузите между две еякулации чувствително се бяха удължили, нещо напълно естествено с напредването на възрастта) Брюно, откровено казано, съвсем не беше на мястото си в подобни заведения. Въпреки това се чувстваше щастлив, че има на разположение повече пички и уста, отколкото въобще някога беше мечтал; чувстваше се задължен за това на Кристиан. Най-приятни си оставаха моментите, когато тя галеше други жени; случайните й партньорки неизменно оставаха очаровани от пъргавината на езика й, ловкостта, с която пръстите й откриваха и възбуждаха клиторите им; за съжаление, когато се опитваха да отвърнат със същото, неизменният резултат беше пълно разочарование. Необикновено разширени от безброй прониквания и от груби пръсти (често по няколко наведнъж и дори цяла ръка), техните пички бяха не по-чувствителни от буца свинска мас. Обсебени от обичайния френетичен ритъм на порноактрисите, те го мастурбираха така грубо, сякаш членът му беше някаква дръжка от напълно безчувствена плът, извършвайки смешните движения на бутало (вездесъщата техно музика, изместила всякакви по-чувствени ритми, очевидно оказваше влияние върху чисто механичния начин, по който изпълняваха своя номер). Той се изпразваше прекалено бързо и без кой знае какво удоволствие; в такива случаи за него вечерта беше приключила. Все пак двамата оставаха още половин-един час; Кристиан се отдаваше няколко пъти поред на различни партньори, опитвайки се, най-често напразно, да пробуди заспалата му мъжественост. Сутрин след събуждане отново правеха любов; припомняха си видяното предната вечер в смекчен от дрямката вариант; това бяха мигове на необикновена нежност.

Всъщност идеално би било да поканят няколко избрани двойки и да прекарат вечерта у дома, като беседват приятелски, разменяйки ласки. Брюно беше сигурен, че рано или късно ще стигнат до този вариант; необходимо беше също така да възобнови упражненията за укрепване на мускулите, предлагани от американската сексоложка. Неговата връзка с Кристиан беше важна и сериозна и го беше дарила с повече радост от което и да е друго събитие през живота му. Поне така си мислеше, докато я гледаше как се облича и как шета в кухнята. Най-често обаче, когато през седмицата беше далеч от нея, го обземаше предчувствие, че това не е нищо повече от лош фарс, че съдбата е на път да му изиграе една последна, отвратителна шега. Ние най-силно и болезнено преживяваме нещастието в случаите, когато ни се струва, че щастието е близко, напълно възможно и достижимо.

Бедата ги сполетя в една февруарска нощ, докато се намираха в „Крис и Маню“. В централната зала Кристиан лижеше излегналия се върху един матрак Брюно, който я държеше за ръка. Коленичила пред него, тя беше предоставила задница на минаващите край тях мъже, които спираха, нахлузваха презерватив и проникваха един след друг в нея. Вече се бяха изредили петима, без тя дори да ги погледне; притворила очи, като в сън, тя галеше с език члена на Брюно, изследвайки го сантиметър по сантиметър. Внезапно изпищя рязко, само веднъж. Типът зад нея, едър къдрокос здравеняк, продължаваше да действа добросъвестно със силни постъпателни движения; погледът му беше безизразен и разсеян. „Спрете! Спрете!“, извика му Брюно; имаше усещането, че крещи, но гласът му се прекърши и той издаде само немощно джавкане. Той се изправи, отблъсна грубо мъжа, който остана изумен, с навирен член и разперени ръце. Кристиан беше паднала встрани със сгърчено от болка лице. „Можеш ли да се движиш?“ — запита я той. Тя поклати отрицателно глава; той се втурна към бара и поиска телефон. Екипът на „Спешна помощ“ пристигна след десет минути. Всички присъстващи се бяха облекли; при пълна тишина те гледаха как санитарите вдигат Кристиан и я полагат върху носилката. Брюно се качи с нея в линейката; намираха се недалеч от болницата „Отел-Дийо“. Прекара няколко часа в очакване, разхождайки се по застлания с линолеум коридор, после дойде лекарят и му съобщи, че Кристиан спи и животът й е вън от опасност.

На следващия ден, в неделя, й направиха пункция на костния мозък; Брюно пристигна към шест часа. Вече се беше стъмнило и над Сена валеше ситен, студен дъжд. Кристиан беше седнала в леглото, облегната на възглавниците. Тя го видя и му се усмихна. Диагнозата беше ясна: некроза на опашните прешлени в нелечим стадий. Очаквала това от няколко месеца и можело да се случи във всеки момент; лекарствата само забавили процеса, без да го спрат. Сега вече заболяването нямало да прогресира и нямало опасност от други усложнения; краката й обаче били парализирани, и то необратимо.

Изписаха я от болницата след десет дни; Брюно беше там. Положението се беше променило; животът се състои от дълги периоди, изпълнени със смътна скука; после внезапно настъпва прелом, който се оказва окончателен. Занапред Кристиан щеше да получава инвалидна пенсия и повече никога нямаше да работи; имаше право дори на домашна помощница. Тя завъртя към него колелата на инвалидната количка; беше все още непохватна, трябваше да положи усилие, а ръцете й не бяха заякнали. Брюно я целуна по бузите, след това по устните.

— Сега вече можеш да дойдеш да живееш при мен в Париж — каза той.

Кристиан вдигна глава, погледна го право в очите и той не можа да издържи погледа й.

— Сигурен ли си? — запита тихо тя. — Сигурен ли си, че наистина желаеш това?

Той не отвърна или поне се забави с отговора. Мина половин минута и тя добави:

— Не си длъжен. Остава ти толкова малко време да поживееш; не си длъжен да се грижиш за някаква саката.

Елементите на съвременното съзнание не са в състояние да приемат мисълта за участта ни на смъртни. Никога, през никой период от човешката история, при никоя цивилизация хората не са мислили така дълго и постоянно за своята възраст; в ума на всеки е налице перспектива за едно просто бъдеще: неизбежно ще настъпи момент, когато отреденото от живота количество физически наслади ще стане по-малко от количеството болка, което го очаква (впрочем дълбоко в себе си човек чувства как броячът се върти, а той се върти само в една посока). Такова рационално претегляне на насладите и болките, което всеки рано или късно е принуден да направи, неизбежно води на определена възраст до мисълта за самоубийство. По този повод е уместно да се припомни случаят с Дельоз и Дьобор, двама уважавани интелектуалци от края на миналия век, които се самоубиха без конкретна причина само защото повече не са в състояние да понасят перспективата на собствената си физическа деградация. Тяхната постъпка не предизвика никакво учудване, никакви коментари; в по-общ план зачестилите самоубийства на хора над определена възраст днес ни се струват напълно разбираеми. По същия начин би могла да се изтъкне друга многозначителна подробност — реакцията на хората пред опасността от терористичен акт: почти във всички случаи те предпочитат да загинат на място, отколкото да останат осакатени или обезобразени. Това се дължи, разбира се, отчасти на факта, че животът просто им е дотегнал, но преди всичко на простата истина, че нищо, включително самата смърт, не ги ужасява толкова, колкото мисълта, че ще трябва да обитават едно немощно тяло.

Отклони се от главния път при Ла Шапел ан Сервал. Най-простото решение беше да се тресне в някое дърво, докато прекосява Компиенската гора. Онези няколко секунди колебание в болницата не му даваха мира: горката Кристиан. След това се беше колебал още няколко дни дали да й се обади; знаеше, че тя е сама в скромния апартамент заедно със сина си, представяше си инвалидната количка редом с телефона. Нищо не го принуждаваше да се грижи за една саката, тя самата го бе казала, и беше сигурен, че е умряла без каквато и да било ненавист. Бяха открили разбитата инвалидна количка на най-долната площадка на стълбището, до пощенските кутии. Тя самата беше с подпухнало лице и строшен врат. Името на Брюно фигурираше в графата „да се предупреди при нещастен случай“; смъртта беше настъпила малко преди да бъде преместена в болница.

Траурният комплекс се намираше недалеч от Ноайон, по пътя за Шони, трябваше да се завие веднага след Бабьоф. Двамата служители в синьо работно облекло го очакваха в бяла панелна постройка, чиято вътрешност беше прекалено отоплена и с многото си радиатори напомняше класна стая в технически лицей. През големите прозорци се виждаха ниските модерни сгради на жилищен квартал за хора от средната класа. Все още отвореният ковчег беше положен върху разтегателна маса. Брюно се приближи, видя тялото на Кристиан и почувства, че залита назад; главата му силно се удари в пода. Служителите внимателно му помогнаха да се изправи. „Плачете! Трябва да си поплачете!“ — настойчиво го уговаряше по-възрастният от тях. Той поклати глава; знаеше, че няма да успее. Тялото на Кристиан вече не можеше да се движи, да диша, нито да говори. Тялото на Кристиан вече не можеше да обича, за него вече нямаше никакво бъдеще и за това беше виновен единствено и само Брюно. Сега вече всички карти бяха изиграни, последното раздаване беше останало в миналото и той окончателно беше изгубил играта. Подобно на родителите си преди него, се бе оказал неспособен да обича. В състояние на странно вцепенение, увиснал сякаш на няколко сантиметра над земята, той видя как служителите закрепят капака с помощта на електрическа отвертка. Последва ги до „стената на мълчанието“, висока три метра сива бетонна стена, в която на редове едни над други бяха разположени погребалните ниши; поне половината от тях бяха празни. По-възрастният служител прегледа някакъв списък и се отправи към ниша 632; колегата му тикаше след него ковчега на количка с две колела. Въздухът беше влажен и студен, дори започна да ръми. Ниша 632 се намираше на средна височина, на около метър и половина от земята. Ловко и с привични движения двамата служители повдигнаха ковчега и го плъзнаха в нишата; всичко продължи само няколко секунди. С помощта на пневматичен пистолет те вкараха в отвора малко бързосъхнещ бетон; сетне по-възрастният накара Брюно да се подпише в регистъра. Преди да си тръгне, му обърна внимание, че ако иска, може да остане да се помоли.

На връщане Брюно мина по магистрала А1 и към единайсет часа стигна до околовръстното. Беше си взел цял ден отпуск, тъй като дори не подозираше, че церемонията може да се окаже толкова кратка. Мина през „Порт Шатийон“ и намери място за паркиране на улица „Албер Сорел“, точно срещу апартамента на бившата си жена.

Не се наложи да чака дълго: само след десет минути откъм авеню „Ернест Рейе“ се появи синът му с ученическа чанта на гърба. Изглеждаше угрижен и вървейки, си говореше сам. За какво ли си мислеше? По думите на Ан бил донякъде самотно момче; не обядвал с другите в колежа, а се прибирал у дома да стопли храната, която тя му оставяла сутрин, преди да излезе. Дали беше страдал от отсъствието на баща си? Вероятно, но не беше споделил това с никого. Децата понасят света, който възрастните са им устроили, и се опитват по някакъв начин да се приспособят към него; впоследствие на свой ред най-често го възпроизвеждат. Виктор стигна до вратата, набра кода; беше само на няколко метра от колата, но не го беше забелязал. Брюно хвана дръжката на вратата, надигна се на седалката. Момчето влезе и вратата на входа се затвори след него. Брюно стоя неподвижен няколко секунди, после тежко се отпусна. Какво би могъл да каже на своя син, какво послание да му предаде? Нищо. У самия него нямаше нищо. Знаеше, че животът му е свършен, но не разбираше края му. Всичко беше все така мрачно, мъчително и неясно.

Подкара колата и излезе на Южната магистрала. След отклонението за Антони зави по посока на Воалан. Психиатричната клиника към Министерството на образованието се намираше малко встрани от Вериер льо Бюисон, до самата Вериерска гора; спомняше си много добре парка. Остави колата на улица „Виктор Консидеран“ и измина пеша няколкото метра, които го деляха от желязната порта. Позна дежурния санитар. Каза: „Върнах се“.

22

Последна спирка — Саорж

Насочената прекалено към спечелвано на младежкия пазар рекламна комуникация нерядко изпада в заблуда, следвайки стратегии, при които снизходителното отношение съперничи с карикатурата и насмешката. За да се избегне недостатъчното вслушване в мнението на другите, присъщо на нашия тип общество, е необходимо всеки работещ в сферата на продажбите да се превърне в „посланик“ на третата възраст.

Корин Меги — Истинското лице на възрастните

Може би всичко трябваше да свърши точно така? Може би действително нямаше друг начин, нямаше друг изход. Може би трябваше да разплете заплетеното, да довърши започнатото. И така, налагаше се Джерзински да замине за мястото, наречено Саорж, разположено на 44° северна ширина и 7°30’ източна дължина, на надморска височина малко над 500 м. В Ница отседна 8 „Уиндзор“, хотел със съмнителен лукс, доста смрадлива атмосфера, където една от стаите беше обзаведена по проект на посредствения художник декоратор Филип Перен. На следващия ден взе влака за Танд, прочут със своите красоти. Влакът прекоси северните предградия на Ница с бедните жилища на арабските емигранти, с рекламите на „Розовия минител“ и 60 процента гласове в полза на Националния фронт. След гара Пейон Сен Текл навлязоха в тунел; на излизане, в ослепителната дневна светлина Джерзински зърна отдясно изумителните очертания на увисналото сякаш във въздуха село Пейон. Минаваха през така наречените околности на Ница; хора идваха чак от Чикаго или Денвър, за да се насладят на красотите на въпросните околности. После навлязоха в теснините на Роая. Джерзински слезе на гара Фантон Саорж. Не носеше никакъв багаж. Беше краят на май. Вървя около половин час. По едно време му се наложи да мине през тунел; почти не се мяркаха коли.

Според „Справочника на стопаджията“, който беше купил на летище „Орли“, със своите къщи, разположени стъпаловидно високо над долината, село Саорж има „тибетски изглед“; твърде възможно да беше така. Във всеки случай именно тук майка му Жанин, прекръстила се на Джейн, беше избрала да приключи земния си път след петгодишен престой в Гоа, на западния бряг на полуостров Индустан.

— Щом е решила да се засели тук, значи няма намерение да пукне — отбеляза по въпроса Брюно. — Изглежда, дъртата курва е приела исляма — чрез суфитския мистицизъм или друга подобна простотия. Довтаса тук с шайка хипита, които живеят в изоставена къща извън селото. Понеже вестниците престанаха да пишат за тях, хората си въобразяват, че хипитата и всякаква подобна измет вече не съществуват. Напротив, те стават все по-много, а с безработицата броят им непрекъснато расте, направо гъмжи от тях. Направих собствено проучване по въпроса… — той сниши глас. — Номерът е, че сега наричат себе си новоселяни, но в действителност не се занимават с нищо, само прибират социалните помощи и така наречените субсидии за планинското земеделие.

Той поклати глава с лукаво изражение, допи чашата и си поръча друга. Беше уговорил среща с Мишел в кафене „Ше Жилу“, единственото в селото. С неприличните пощенски картички, оградените в рамки снимки на пъстърви и афиша на клуба „Саоржка топка“ (чийто комитет на директорите се състоеше от цели четиринайсет души), в заведението цареше атмосфера в духа на девиза „Лов-риболов-природа-традиция“, напълно в разрез със заклеймяваното от Брюно неоудстокско движение[16]. Той предпазливо измъкна от една папка листовка, озаглавена „Солидарност с местните овце“!

— Натраках го тази нощ… — тихо каза той. — Снощи разговарях с тукашните овцевъди. Положението им е нетърпимо, направо са озверели, овцете им са подложени на същинско изтребление. И всичко заради еколозите от Националния парк в Меркантур. Отново са заселили вълци, цели глутници. А вълците ядат овце!…

Гласът му неочаквано се извиси и той избухна в ридания. В писмото си до Мишел беше споменал, че отново се намира в психиатричната клиника във Вериер льо Бюисон, този път „по всяка вероятност окончателно“. Сигурно го бяха пуснали специално за случая.

— Значи мама умира… — прекъсна го Мишел, стараейки се да смени темата.

— Точно така! И на Кап д’Агд положението е същото, изглежда, са забранили достъпа до района на дюните. Решението е било взето под натиска на Сдружението за защита на крайбрежието, което е изцяло в ръцете на еколозите. Хората не правеха нищо лошо, просто се отдаваха кротко на групов секс; излиза обаче, че това смущавало рибарките. Това са някакъв вид врабци. Майната им на врабците! — отново изпадна във възбуда Брюно. — Искат да ни забранят да правим групов секс и да ядем овче сирене, същински нацисти. При това със съучастието на социалистите. Те са против овцете, защото овцете са от десницата, докато вълците пък са от левицата; при това вълците много приличат на немски овчарки, които пък са от крайната десница. На кого да вярва човек? — мрачно поклати глава той. — Къде си отседнал в Ница?

— В хотел „Уиндзор“.

— Че защо в „Уиндзор“? — отново започна да се нервира Брюно. — Сега пък да не си падаш по лукса? Лично аз (той натъртваше върху всяка дума с нарастваща енергия) оставам верен на хотелите от веригата „Меркюр“! Постара ли се поне да се осведомиш? Знаеш ли, че хотел „Бе дез анж“ от веригата „Меркюр“ има сезонно намаление? През мъртвия сезон стаята е 330 франка! Цена за двузвезден хотел! С всички удобства за три звезди, изглед към „Промнад дез англе“ и денонощен румсървис!

Сега вече Брюно почти крещеше. Въпреки донякъде странното държание на своя клиент съдържателят на „Ше Жилу“ (дали наистина се наричаше Жилу, твърде вероятно) слушаше внимателно. Всичко, което се отнасяше до пари и до съотношението качество-цена, открай време интересува хората, това е тяхна отличителна черта.

— А, ето го и Дюкон! — възкликна игриво Брюно със съвършено променен тон, сочейки човека, който току-що беше влязъл в кафенето. Беше около двайсет и две годишен младеж, облечен в куртка с маскировъчен цвят и тениска на „Грийнпийс“, с мургаво лице и сплетена на тънки плитки черна коса, с една дума, изцяло по модата раста[17].

— Привет, Дюкон — викна му закачливо Брюно. — Да те запозная с брат си. Ще ходим ли да видим старата?

Другият кимна утвърдително; по една или друга причина явно беше решил да не се поддава на провокации.

На излизане от селото пътят се изкачваше полегато по планинския склон към границата с Италия. Превалиха хълма и се озоваха пред широка долина с гористи скатове; границата беше само на десетина километра. На изток се открояваха няколко заснежени върха. Гледката, напълно безлюдна, създаваше усещане за простор и свежест.

— Отново идва лекарят — осведоми ги Черния хипи. — Не бива да бъде местена, но така или иначе, вече нищо не може да се направи. Такъв е природният закон — напълно сериозно добави той.

— Чу ли го? — изкиска се Брюно. — Чу ли го този палячо? „Природа“ — все това им е в устата. Сега, когато се разболя, те само я чакат да пукне като див звяр в бърлогата си. Та това е майка ми, Дюкон! — възкликна високопарно той. — Забеляза ли колко шик има у нея? И останалите са като него, дори по-зле. Пълен боклук.

— Тук пейзажите са много красиви — обади се разсеяно Мишел.

Къщата беше просторна, ниска, с градеж от грубо одялани камъни и покрита с плочи; недалеч от нея имаше извор. Преди да влезе, Мишел извади от джоба си фотоапарат „Канон Прима Мини“ (с променливо фокусно разстояние 38–105 мм, цена 1290 франка във FNAC). Направи пълен кръг, за да огледа всичко наоколо, дълго фокусира, преди да щракне, и едва тогава се присъедини към останалите.

Освен Черния хипи в стаята имаше още някакво невзрачно русоляво същество, вероятно от холандски произход, което плетеше пончо до камината, както и още един хипи, много по-възрастен, със сива коса, брадичка и издължено лице на умна коза.

— Тя е там… — обади се Черния хипи, дръпна настрани закованото с гвоздеи парче плат, което служеше за врата, и ги въведе в съседното помещение.

Мишел с определено любопитство се вгледа в смуглото създание, свито в постелята, което ги проследи с поглед, докато влизаха. В края на краищата виждаше майка си едва за втори и по всяка вероятност за последен път. Онова, което най-напред го порази, беше изключителната й мършавост, изпъкналите скули и сгърчените ръце. Потъмнялото й лице имаше землист цвят, тя дишаше с мъка и очевидно беше на края на силите си; ала над придобилия формата на клюн нос в полумрака грееха грамадни светли очи. Той внимателно се приближи до проснатото тяло.

— Не се притеснявай — обади се Брюно, — тя вече не може да говори.

Вероятно тя действително вече не можеше да говори, но очевидно беше в пълно съзнание. Дали го беше познала? Едва ли. Възможно беше да го бърка с баща му; Мишел знаеше, че удивително прилича на него, когато е бил на същата възраст. Каквото и да се твърди, има личности, които играят решаваща роля в живота на човека и са в състояние да му дадат нова насока; те сякаш разделят живота на две. Така за Жанин, прекръстила се на Джейн, всичко се делеше на преди и след бащата на Мишел. Преди да се срещне с него, тя не беше нищо повече от разпътна богата буржоазка; след тази среща се беше превърнала в нещо друго, далеч по-катастрофално. Впрочем в случая думата „среща“ би могла да бъде употребена съвсем условно, тъй като в действителност такава въобще не се бе състояла. Просто пътищата им се бяха кръстосали, бяха създали дете и нищо повече. Тя така и не беше успяла да проникне в тайната, която криеше у себе си Марк Джерзински, дори не бе направила опит да я разгадае. Дали си припомняше за нея сега, когато проваленият й живот беше към края си? Твърде възможно.

Брюно се отпусна тежко на един стол до леглото.

— Ти си просто една дърта курва… — каза наставнически той. — Заслужаваш да пукнеш.

Мишел седна срещу него до главата на болната и запали цигара.

— Пожелала си да бъдеш кремирана? — продължи с въодушевление Брюно. — Чудесно, ще те кремираме. Ще поставя онова, което остане от тебе, в едно гърне и всяка сутрин ще пикая върху праха ти.

Той доволно поклати глава; от пресипналото гърло на Джейн излезе нечленоразделен звук. В този момент се появи Черния хипи.

— Ще пийнете ли нещо? — запита с леден глас той.

— Разбира се, мой човек! — изрева Брюно. — Иска ли питане? Я си размърдай задника, Дюкон!

Младежът излезе и се върна с бутилка уиски и две чаши. Брюно напълни догоре чашата си и веднага я преполови.

— Ще трябва да го извините, развълнуван е… — обади се едва чуто Мишел.

— Точно така! — потвърди природеният му брат. — Остави ни да се отдадем на мъката, Дюкон — той допи чашата, примляска и отново я напълни. — Тези педали имат пълно право да бъдат нащрек — отбеляза той. — Завещала им е цялото си имущество, а те са наясно, че децата имат неотчуждимо право на наследство. Решим ли да оспорваме завещанието, непременно ще спечелим.

Мишел не каза нищо, нямаше никакво желание да обсъжда въпроса. Последвалото мълчание продължи доста дълго. В съседната стая също не говореха; чуваше се само дрезгавото и слабо дишане на агонизиращата.

— Искала е да остане млада, нищо повече… — каза изнурено и с примирителен тон Мишел. — Искала е да продължи да се среща с младежи и в никакъв случай с децата си, които биха й напомняли, че принадлежи към предишното поколение. Напълно обяснимо и разбираемо. Сега ми се иска да си ходя. Как мислиш, скоро ли ще умре?

Брюно сви рамене в знак на неведение. Мишел се изправи и мина в другата стая. Сивокосия хипи се бе заел да стърже екологично чисти моркови. Опита се да разбере от него какво точно е казал лекарят, но старият маргинал му даде доста неясни и несвързани с въпроса сведения.

— Беше лъчезарна жена… — подчерта той с морков в ръката. — Мислим, че е готова да приеме смъртта, защото е постигнала достатъчно високо равнище на духовна реализация.

Какво точно искаше да каже с това? Безполезно беше да се влиза в подробности. Очевидно старият глупак не влагаше в тези думи никакъв смисъл, просто издаваше шум с устата си. Изгубил търпение, Мишел му обърна гръб и се върна при Брюно.

— Тези малоумни хипита… — измърмори той, докато сядаше, — всички те си въобразяват, че религията е индивидуално състояние, основано върху съзерцанието, духовното дирене и пр. Не са способни да проумеят, че, напротив, тя е чисто социална категория, основана върху строго установени обреди, правила и церемонии. Според Огюст Конт ролята на религията се свежда единствено до това, да доведе човечеството до състояние на съвършено единение.

— Ти си Огюст Конт! — изръмжа сърдито Брюно. — От мига, в който престане да вярва във вечния живот, за човека религията престава да съществува. А ако едно общество не може да съществува без религия, както ти, изглежда, смяташ, това означава, че и обществото става невъзможно. Напомняш ми социолозите, които си въобразяват, че култът към младостта е преходно явление, зародило се през петдесетте години, достигнало своя апогей през осемдесетте и тъй нататък. В действителност човек открай време е изпитвал ужас от смъртта, никога не е могъл да приеме без трепет перспективата на своя собствен край, нито дори на собствената си старост. Очевидно от всички земни блага младостта е най-ценното, а днес ние вярваме единствено в земните блага. „Ако Христос не е възкръснал, чистосърдечно си признава свети Павел, празна е нашата вяра“. Христос не е възкръснал, той е изгубил битката със смъртта. Аз дори написах сценарий за райски филм върху темата за новия Йерусалим. Действието се развива на остров, населен изцяло от голи жени и малки кученца. В резултат от биологична катастрофа всички мъже са измрели, както и почти всички животински видове. Времето е спряло, климатът е постоянен и мек, дърветата дават плодове през цялата година. Жените са вечно свежи и в разцвета на възрастта, кученцата — вечно палави и весели. Жените се къпят и се галят помежду си, а кученцата играят и лудуват сред тях. Самите кученца са с всякакви разцветки и от всякакви породи: има пудели, фокстериери, брюкселски грифони, ши цу, кавалер кинг Чарлз, йоркширски териери, къдрави болонки, уести и хериър бигъл. Единственото голямо куче е един кротък и мъдър лабрадор, който играе ролята на съветник сред останалите. Единствената следа от мъжко присъствие е видеокасета с подбор от телевизионни изявления на Едуар Баладюр. Тази касета упражнява успокоително въздействие върху някои жени и върху повечето кучета. Има също така видеокасета с филми от поредицата „Животът на животните“, представена от Клод Дарже. Никой не я гледа, но целта й е да напомня за варварството през отминалите епохи.

— Значи ти позволяват да пишеш… — меко каза Мишел. Изобщо не беше изненадан. Повечето психиатри гледат с добро око на писанията на своите пациенти. Не че им отдават кой знае какво терапевтично значение, но според тях подобно занимание е за предпочитане пред това, те да си кълцат китките с бръснач.

— На острова все пак от време на време има малки драми — продължи развълнувано Брюно. — Така например веднъж едно от кученцата влиза прекалено навътре в морето. За щастие стопанката му забелязва, че е изпаднало в трудно положение, скача в една лодка и успява да го извади в последния момент. Горкото кученце е глътнало много вода, изгубило е съзнание и сякаш всеки момент ще умре; неговата стопанка обаче съумява да го съживи с помощта на изкуствено дишане, така че всичко приключва благополучно и малкото кученце отново е весело.

Той млъкна внезапно. Беше изпаднал в приповдигнато настроение, почти в екстаз. Мишел погледна часовника си, после се озърна наоколо. Майка му вече не издаваше никакъв звук. Наближаваше обяд; в къщата цареше необикновен покой. Той се надигна и мина в съседната стая. Сивокосия хипи беше изчезнал, зарязвайки морковите. Той си отвори една бира и отиде до прозореца. Пред него на километри се издигаха обрасли с борови гори склонове. В далечината, между заснежените върхове се синееше езеро. Въздухът през този прекрасен пролетен ден беше топъл, изпълнен с ухания.

Трудно би могъл да определи колко време продължи това особено състояние, когато, откъснато от тялото, неговото съзнание се рееше волно между върховете. Но ето че към действителността го върна звук, който отначало той определи като вой. Необходими му бяха няколко секунди, за да сложи в ред възприятията си, сетне бързо се отправи към другата стая. Все така седнал до леглото, Брюно пееше с цяло гърло:

Дойдоха тук, дойдоха тук,

събрани всички от вестта,

че мама ще умреееее…

Непоследователни; непоследователни, лекомислени и гротескни, такива са хората. Брюно се изправи, за да изпее още по-гръмко следващия куплет:

Дойдоха тук, дойдоха тук,

от север и от южен зной,

и даже Джорджо — блуден син

с подаръци безброоооой…[18]

В тишината, последвала това вокално изпълнение, се чу ясно бръмченето на муха, която прелетя през стаята и кацна върху лицето на Джейн. Двукрилите се отличават с наличието само на една двойка ципести криле, закрепени върху второто звено на торакса, с чифт балансьори (служещи за съхраняване на равновесието при полет), закрепени върху третото звено на торакса, както и със смучещ или пробивно-смучещ устен апарат. В момента, когато мухата достигна до очната ябълка, Мишел бе обзет от известно подозрение. Той приближи, до Джейн, но се въздържа да я докосне.

— Струва ми се, че е мъртва — каза той, след като се вгледа в нея.

Лекарят без колебание потвърди неговата диагноза. Той беше придружен от общински служител и от този момент нататък започнаха проблемите. Къде биха желали да бъде откарано тялото? Може би в семейната гробница? Мишел въобще не знаеше какво да отговори, чувстваше се изтощен и объркан. Ако бяха съхранили помежду си топли и близки семейни отношения, нямаше да се озоват тук и да стават за смях пред общинския служител, който при това продължаваше да се държи съвсем коректно. Брюно изобщо не се интересуваше от създалото се положение; седнал настрани, той играеше тетрис на лаптопа си.

— В такъв случай… — продължи служителят, — можем да ви предложим място в гробището на Саорж. Вероятно ще ви бъде доста далече да идвате за помен особено ако не сте от този край, но от гледна точка на транспортирането естествено е много по-практично. Погребението може да стане още днес следобед, в момента нямаме много ангажименти. Предполагам, че няма да има затруднения с разрешението.

— Никакви затруднения! — обади се лекарят с донякъде прекалено въодушевление: — Формулярите са у мен… — и той със закачлива усмивка размаха кочан бланки.

— Мамка му! Загубих… — измърмори Брюно. И наистина от компютъра му се раздаде весела мелодия.

— Значи за погребението имаме вашето съгласие, господин Клеман? — повиши глас служителят.

— Нищо подобно! — скочи Брюно. — Майка ми искаше да бъде кремирана и много държеше на това!

Служителят се намръщи. Общината в Саорж не разполагаше с крематориум; инсталацията беше прекалено скъпа и монтирането й не беше оправдано от гледна точка на търсенето. Според него подобно нещо трудно би могло да се осъществи.

— Такава беше последната воля на майка ми — важно настоя Брюно.

Настъпи мълчание. Общинският служител мислеше напрегнато.

— В Ница има крематориум… — обади се плахо той. — Бихме могли да осигурим транспорт в двете посоки, ако все още сте съгласни за погребение в общинското гробище. Разноските, разбира се, са за ваша сметка…

Никой не му отвърна.

— Ще се обадя по телефона… — продължи той. — Трябва да се осведомим за свободните часове на крематориума.

Той прелисти бележника си, извади мобилен телефон и започна да набира някакъв номер, но в този момент отново се намеси Брюно.

— Остави това… — махна с ръка той. — Ще я погребем тук. Майната й на последната воля. Ти плащаш! — обърна се той към Мишел с повелителен тон.

Без да възрази, Мишел извади чековата си книжка и се осведоми колко струва гробно място за срок от трийсет години.

— Правилно решение — подкрепи го общинският служител. — Трийсет години ви осигуряват възможността и за други погребения.

Гробището се намираше на стотина метра над селото. Двама мъже в сини работни комбинезони носеха ковчега. Бяха избрали обичайния модел от бели чамови дъски, каквито имаха цял куп в общинския склад; очевидно в Саорж ритуалната служба действаше безотказно. Наближаваше да се мръкне, но все още беше доста горещо. Брюно и Мишел вървяха рамо до рамо на две крачки след ковчега; редом с тях крачеше Сивокосия хипи, който бе настоял да придружи Джейн до последното й жилище. Пътят беше каменист, твърд и изглежда, всичко това имаше някакъв смисъл. В небето, не много високо, се рееше граблива птица, вероятно мишелов.

— Тук навярно е същински змиярник… — предположи Брюно.

Той се наведе и взе бял камък с много остри ръбове. Точно преди да завият към гробището, сякаш за да потвърди думите му, между два храста до оградата се показа пепелянка. Брюно се прицели и с все сили запрати камъка, който се разби в зида съвсем близко до главата на влечугото.

— Природата е отредила място и за змиите… — обади се с известен укор Сивокосия хипи.

— Да ти пикая на природата, мой човек! Да й сера в устата! — Брюно отново беше на път да излезе от кожата си. — Майната й на природата… Да й го начукам на природата! — продължи да ръмжи яростно той още няколко минути.

Докато спускаха ковчега обаче, той се държа прилично, като от време на време промърморваше нещо и клатеше глава, сякаш случващото се му навяваше необичайни мисли, които обаче бяха все още прекалено смътни, за да бъдат изразени на глас. След церемонията Мишел даде на гробарите щедър бакшиш — предположи, че такъв е обичаят. До влака му оставаше четвърт част; Брюно реши да пътува с него.

Сбогуваха се на гарата в Ница. Повече никога нямаше да се видят, но все още не знаеха това.

— Как се чувстваш в клиниката? — запита Мишел.

— Бива, спокойно е, а и литият винаги ми е подръка — усмихна се съзаклятнически Брюно. — Няма да се прибирам веднага. Имам една свободна нощ. Ще отида в някой бар с курви, пълно е с такива в Ница — той смръщи чело. — От този литий въобще не ми става, но нищо, пак ще си прекарам готино.

Мишел кимна разсеяно и се качи във вагона; беше си запазил спално място.

Част трета

Емоционална безпределност

1

При завръщането си в Париж той намери писмо от Деплешен. Според вътрешния правилник на Националния център за научни изследвания беше длъжен два месеца преди изтичане на отпуската да поиска удължаване или да подаде молба за връщане на работа. Писмото беше учтиво и пълно с хумор, Деплешен се подиграваше с административните ограничения, но закъснението надминаваше три седмици. Той остави писмото върху бюрото в състояние на дълбока неувереност. От година насам беше напълно свободен сам да избира полето на своите изследвания; какво беше постигнал? В крайна сметка почти нищо. Включи компютъра и с отвращение откри, че в електронната му поща има осемдесет нови писма; при това беше отсъствал само два дни. Едно от съобщенията беше изпратено от Института по молекулярна биология в Палезо. Колежката, която го заместваше, бе поставила началото на програма за изследване на ДНК на митохондриите; за разлика от ДНК на ядрото, тя, изглежда, беше лишена от механизми за корекция на нарушения на кода под действието на свободни радикали; това всъщност не представляваше кой знае каква изненада. От университета в Охайо беше пристигнала по-интересна информация: в резултат от изследвания на сахаромицетите там бяха открили, че онези техни разновидности, които се размножават по полов път, се развиват по-бавно от размножаващите се чрез клониране; следователно случайните мутации в случая се явяват по-ефикасни от естествената селекция. Експерименталната схема беше твърде любопитна и влизаше в явно противоречие с класическата хипотеза за половото възпроизвеждане като двигател на еволюцията; в случая обаче този факт имаше само анекдотично значение. С пълното дешифриране на генетичния код (което беше въпрос на месеци) човечеството щеше да бъде в състояние да контролира собствената си биологична еволюция; тогава сексуалността щеше да разкрие истинската си същност на безполезна, опасна и регресивна функция. Ала дори в случай на успех при разкриването на появата на мутации и на евентуалния им вреден ефект все още нищо не беше в състояние да хвърли светлина върху техния детерминизъм и следователно не беше налице възможност за обяснение и практическо приложение: очевидно именно в тази насока трябваше да бъдат ориентирани изследванията.

Без папките и книгите, които изпълваха лавиците, кабинетът на Деплешен изглеждаше огромен.

— Ами да… — каза той с лека усмивка. — В края на този месец излизам в пенсия.

Джерзински остана със зяпнала уста. Човек общува с някого в продължение на години, дори на десетилетия, и постепенно привиква да не задава въпроси от личен характер и да засяга действително важни теми с мисълта, че по-късно, при по-благоприятни обстоятелства все ще стигне до тези въпроси и теми; перспективата на безкрайното отлагане на по-близките и по-човешки контакти никога не изчезва напълно, тъй като общуването между хората по принцип не може да се вмести в някакви неизбежно тесни и застинали рамки. Ето защо пред нас винаги се мержелее перспективата за „истински и дълбоки“ отношения; това продължава години, понякога десетилетия, докато някое окончателно и безвъзвратно събитие (най-често смърт) ни възвести, че вече е твърде късно и че тези „истински и дълбоки“ отношения, за които сме мечтали, никога няма да се сбъднат, подобно на толкова други наши мечти. За петнайсет години професионална кариера Деплешен беше единственият човек, с когото Мишел би желал да установи връзка, излизаща извън рамките на обичайното сътрудничество, предполагащо срещи по конкретни, утилитарни и безкрайно скучни поводи, от които е изтъкано служебното битие. Така или иначе, случаят беше пропуснат. Той огледа печално кашоните с книги, натрупани по пода на кабинета.

— Мисля, че няма да е зле да излезем да пийнем по нещо — предложи Деплешен, улавяйки безпогрешно настроението в този момент.

Двамата минаха покрай музея „Орсе“ и избраха маса на терасата на кафене „XIX век“. В близост до тях половин дузина италиански туристи чуруликаха оживено като ято безгрижни птици. Джерзински си поръча бира, а Деплешен сухо уиски.

— Какво смятате да правите оттук нататък?

— Нямам представа — Деплешен, изглежда, действително нямаше представа с какво ще се занимава занапред. — Може би ще пътувам. Малко сексуален туризъм — усмихна се той. Когато се усмихваше, лицето му си възвръщаше предишния чар; чара на човек без илюзии, защото несъмнено той беше свършен човек и въпреки това много чаровен. — Шегувам се, разбира се — истината е, че вече изобщо не се интересувам от подобни неща. Но знанието — да… Все още изпитвам жажда за знание… Имайте предвид, че малцина изпитват подобна жажда, дори сред учените; повечето се задоволяват да правят кариера и скоро се превръщат в бюрократи; а тя има огромно значение за историята на човечеството. Нека си представим ситуация, при която ограничен кръг от хора — не повече от няколкостотин души по цялата земя — продължават упорито да изпълняват една трудна и абстрактна мисия, напълно непонятна за непосветените. Тези хора си остават неизвестни за останалата част от човечеството; не печелят нито власт, нито богатство, нито почести; никой няма дори най-малка представа какво удоволствие им доставя тази тяхна скромна дейност. И въпреки всичко те представляват най-важната световна сила поради една много проста причина и тя е, че те държат ключа към рационалната достоверност. Всичко, което те обявят за истинно, рано или късно се оказва такова за цялото население на земята. Никоя икономическа, политическа, обществена или религиозна власт не е в състояние да се опълчи срещу рационалната достоверност. Би могло да се твърди, че Западът прекалено много се занимава с философия и политика, че води напълно безпредметни препирни по философски и политически въпроси; би могло да се твърди също така, че Западът страстно обича литературата и изкуствата; в действителност обаче нищо не играе толкова важна роля в неговата история като нуждата от рационална достоверност. В крайна сметка заради нея Западът е готов да пожертва всичко: религията, щастието, надеждите и дори съществуването си. Това е нещо, което трябва да имаме предвид, ако решим да направим цялостна оценка на западната цивилизация.

Той млъкна и се замисли. Погледът му се плъзна по околните маси и спря върху чашата пред него.

— Помня едно момче, с което се запознах в предпоследния клас на лицея. Тогава бях на шестнайсет години. Сложна, неспокойна личност. Произхождаше от богата, вярна на традициите фамилия, чиито ценности впрочем напълно споделяше. Един ден, по време на някакъв спор, той ми каза: „Онова, което определя стойността на дадена религия, е качествеността на морала, върху който е изградена“. Онемях от изненада и възхищение. Така и не разбрах дали сам е стигнал до това заключение, или го е открил в някоя книга; във всеки случай мисълта му ми направи огромно впечатление. Четирийсет години разсъждавам върху нея и сега ми се струва, че той грешеше. Според мен към религията не бива да се подхожда само и единствено от морална гледна точка; все пак Кант напълно основателно твърди, че дори Спасителят на човешкия род трябва да бъде съден според критериите на всемирната нравственост. Започвам да си мисля обаче, че религиите са преди всичко опити за обяснение на света, а нито един подобен опит не може да се смята за състоятелен, ако влезе в противоречие с нашата нужда от рационална достоверност. Математическото доказателство, експерименталният подход са върхови постижения на човешкото съзнание. Наясно съм, че фактите на пръв поглед ме опровергават, че ислямът — най-глупавата, най-измамната и най-мракобесническата от всички религии — в наше време очевидно печели терен; ала това е само едно повърхностно и временно явление: в дългосрочен план ислямът е обречен, и то далеч по-сигурно от християнството.

Джерзински вдигна глава; дори не бе подозирал, че Деплешен се вълнува от подобни въпроси; междувременно той се поколеба, преди да продължи:

— След зрелостния изпит изгубих Филип от поглед, но научих, че няколко години по-късно се е самоубил. Все пак не мисля, че има някаква връзка: сигурно никак не е лесно да бъдеш едновременно хомосексуалист, ревностен католик и роялист.

В този момент Джерзински си даде сметка, че той самият никога не се бе замислял сериозно върху проблемите на религията. При това отдавна му беше известно, че след като беше победила религиозните вярвания от предишните векове, материалистическата метафизика на свой ред бе победена от най-новите постижения на физиката. Само по себе си беше твърде любопитно, че нито той, нито някой от познатите му физици не бе изпитвал каквито и да било съмнения и безпокойства, свързани с духовни проблеми.

— Що се отнася до мен — изрази той току-що оформилата се в ума му мисъл, — струва ми се, че би трябвало да се придържам към онзи прагматичен позитивизъм, на който се основава работата на всеки учен. Съществуват факти, свързани помежду си от закономерности, а понятието причина не е научно. Светът се равнява на сумата от знания, които притежаваме за него.

— Аз вече не съм учен — отвърна с обезоръжаваща простота Деплешен. — Може би именно поради това на стари години се оставям да ме занимават метафизични проблеми. Ала сигурен съм, че вие имате право. Учените трябва да продължават да изследват, да експериментират, да откриват нови закони, а останалото няма никакво значение. Спомнете си мисълта на Паскал: „Трябва да се каже общо: това се прави чрез фигура и движение, защото отговаря на истината. Но да ги определим точно и да сглобим машината, е смешно. Защото е безсмислено, несигурно и много трудно“[19]. Разбира се, за сетен път е прав той, а не Декарт. Впрочем… решихте ли какво ще предприемете занапред? Питам ви… (той махна с ръка в знак на извинение) заради тази история със срока.

— Да. Очаквам да получа назначение в Центъра за генетични изследвания в Голуей, Ирландия. Налага се в кратък срок да подготвя условията за провеждане на някои прости експерименти с широка гама радиоактивни маркери при точно определени параметри на температура и налягане. Нуждая се преди всичко от голяма изчислителна база и, доколкото зная, те разполагат с два паралелно свързани компютъра „Крей“[20].

— Смятате да поемете по нов път в изследванията си? — в гласа на Деплешен пролича вълнение, което сам той долови и леко се усмихна, сякаш се подиграваше на самия себе си. После добави тихо: — Жаждата за знания…

— Според мен грешка би било да се работи, изхождайки единствено от естествената ДНК. Самата ДНК има сложна молекула, чиято еволюция донякъде е случайна: налице са неоправдани излишества, дълги вериги, в които не е кодирана информация, и какво ли не още. Ако целта е действително да бъдат изучени условията за мутация като цяло, трябва да се тръгне от най-простите самовъзпроизвеждащи се молекули, в които броят на връзките не надвишава няколкостотин.

Деплешен клатеше глава с блеснали очи и вече не криеше възбудата си. Италианските туристи си бяха заминали и сега освен тях в кафенето нямаше други посетители.

— Няма съмнение, че предстои продължителна работа — продължи Мишел. — Подложените на мутации структури принципно не се различават една от друга. Ала би трябвало да съществуват предпоставки за структурна стабилност на субатомно равнище. Ако успеем да изчислим една стабилна структура дори от няколкостотин атома, остава само въпросът за силата на въздействие… В крайна сметка може би донякъде избързвам.

— Може би не… — сега Деплешен говореше бавно и замечтано като човек, който съзира безкрайно далечни перспективи, достига до призрачни и неведоми прозрения.

— Необходима ми е пълна независимост на работата, извън йерархията на Центъра. Има неща, които все още са на етапа на чистата хипотеза: прекалено дълго и трудно би било да се обяснят.

— Аз, разбира се, ще пиша на Уолкот, който ръководи Центъра. Той е свестен и ще ви предостави пълна свобода. Вие, струва ми се, вече сте работили с тях? Онази история с кравите…

— Да, дребна работа.

— Не се тревожете. Излизам в пенсия (този път въпреки усмивката в гласа му прозвуча известна горчивина), но все още разполагам с достатъчно влияние. В административно отношение ще се водите в неплатен отпуск, който можете да продължавате всяка година, докогато желаете. Който и да ме наследи, едва ли ще преразгледа това решение.

Разделиха се недалеч от Пон Роял. Деплешен му подаде ръка. Той нямаше син, сексуалната му ориентация го бе лишила от такава възможност, а винаги се бе отнасял с насмешка към идеята за брак на приятелска основа. Държа ръката му в своята няколко секунди със съзнанието, че това, което преживява в момента, е нещо изключително. После си помисли колко изморен е всъщност; след това се обърна и тръгна сам покрай кея с букинистите. В продължение на минута-две Джерзински гледа човека, който се отдалечаваше в сгъстяващия се здрач.

2

На следващия ден обядва у Анабел, като й обясни много понятно, сбито и точно защо му се налага да замине за Ирландия. За него програмата, която му предстоеше да изпълни, беше напълно ясна, всичко се подреждаше съвсем логично. Най-важното беше да не се съсредоточава само върху ДНК, а да разглежда живото същество в неговата цялост като самовъзпроизвеждаща се система.

В първия момент Анабел не отвърна нищо; въпреки волята й обаче устните й леко се свиха. После отново наля вино в чашите; беше приготвила за вечеря риба и малкият й апартамент повече от всякога напомняше корабна каюта.

— Ти изобщо не си помислил да ме вземеш със себе си — думите й отекнаха в тишината; после настъпи продължително мълчание. — Изобщо не си се сетил — добави тя учудено и с детинско огорчение; сетне избухна в сълзи.

Той не помръдна; ако беше протегнал ръце към нея, тя непременно щеше да го отблъсне; хората имат нужда да си поплачат, понякога само това им остава.

— Двамата толкова добре се разбирахме, когато бяхме дванайсетгодишни… — обади се през сълзи тя.

Вдигна към него прекрасното си лице с изключително чисти черти. И сякаш без да мисли, внезапно заяви:

— Направи ми дете. Нуждая се от някого до себе си. Няма да ти се налага да се грижиш за него, да го възпитаваш, нито дори да признаваш бащинство. Не искам от теб дори да го обичаш, нито пък да обичаш мен; просто ми направи дете. Зная, че съм на четирийсет години, но съм готова да поема този риск. Сега вече това е моят последен шанс. Понякога съжалявам, че навремето правих аборти. Само че първият мъж, от когото забременях, беше мръсник, а вторият — безотговорен; когато бях на седемнайсет години, изобщо не си представях, че животът е толкова кратък, а възможностите толкова малко.

Мишел запали цигара, за да има време да размисли.

— Странна идея… — промърмори през зъби той. — Странна идея — да се самовъзпроизвеждаш, при положение че не обичаш живота.

Анабел стана и започна да сваля дрехите си една по една.

— Хайде да правим любов — каза тя. — Поне от месец не сме правили. От две седмици не вземам хапчета; сега моментът е подходящ.

Тя положи ръце върху корема си, плъзна ги към гърдите, леко разтвори бедра. Беше красива, привлекателна, изпълнена с любов; защо той не чувстваше нищо? Нямаше обяснение. Запали нова цигара и внезапно си даде сметка, че размишленията му не водят доникъде. Да направи или да не направи дете, беше решение; което човек не може да вземе с помощта на разума. Смачка угарката в пепелника и промълви:

— Съгласен съм.

Анабел му помогна да свали дрехите си и го мастурбира, за да може да проникне в нея. Той не почувства нищо особено освен нежността и топлината на вагината й. Не след дълго престана да се движи под впечатлението на геометрическата очевидност на копулацията, очарован освен това от гъвкавостта и обилието на лигавиците. Анабел долепи устни до неговите, обгърна го с ръце. Той притвори очи, усети с по-голяма яснота съществуването на собствения си полов орган и започна да извършва постъпателни движения. Малко преди еякулацията си представи с необикновена отчетливост сливането на гаметите и веднага след това първите клетъчни деления. Беше като избързване напред, като малко самоубийство. Вълната на това осъзнаване достигна до члена му, той почувства как спермата излиза от него. Анабел също я почувства и от гърдите й се изтръгна дълбока въздишка; после двамата застинаха неподвижно.

— Трябвало е да дойдете още преди месец за вземане на проба — с умора в гласа каза гинекологът. — Вместо това спирате да вземате хапчета, без да се консултирате с мен, и си навличате бременност. Все пак не сте момиченце!

Въздухът в кабинета беше студен и някак лепкав; на излизане Анабел с удивление се озова под лъчите на юнското слънце.

Позвъни на следващия ден. Клетъчното изследване показваше „доста сериозни аномалии“; трябваше да се прибегне до биопсия и кюртаж на лигавицата на матката.

— Що се отнася до бременността, явно ще трябва засега да се откажете. По-добре нещата да се правят както трябва, нали така? — в гласа на лекаря не се четеше тревога, а по-скоро лека досада.

Така Анабел преживя своя трети аборт — зародишът беше само на две седмици и беше достатъчна кратка аспирация. В сравнение с предишната операция апаратурата беше далеч по-съвършена, така че за нейно огромно удивление всичко приключи за по-малко от десет минути. Три дни след това пристигнаха резултатите от изследванията.

— Как да ви кажа — започна лекарят, който сега изглеждаше ужасно стар, компетентен и печален, — за нещастие според мен имате рак на матката в прединвазионен стадий.

Той оправи очилата на носа си, отново погледна резултатите; впечатлението за безспорна компетентност още повече се усили. Според него случаят не бил изключение: ракът на матката често засягал жените в годините, предшестващи менопаузата, а рискът бил още по-голям поради факта, че не е раждала. Методите на лечение са известни и в това отношение колебание не можело да има.

— Налага се да приложим абдоминална хистеректомия и билатерална салпингоовариектомия. В наши дни подобни операции са овладени до съвършенство и на практика не съществува никаква опасност от усложнения.

Той хвърли поглед към Анабел: странно, но тя изобщо не реагираше, застинала като зашеметена; вероятно това беше прелюдия към нервна криза. В такива случаи лекуващият лекар препоръчваше на пациентката да се обърне към психотерапевт за поддържаща терапия. Той дори си бе подготвил малък списък с адреси, но най-важното беше да се наблегне на главната идея, че краят на фертилитета не означава непременно край на сексуалния живот; у някои пациентки дори се наблюдавало засилване на либидото.

— Значи ще ми изрежат матката… — обади се тя, сякаш без да може да повярва.

— Матката, яйчниците и фалопиевите тръби; така ще бъде избегнат всякакъв риск от разсейки. Ще ви предпиша заместващо хормонално лечение, което впрочем се прилага все по-често дори при обикновена менопауза.

Анабел се прибра при близките си в Креси ан Бри; операцията беше планирана за 17 юли. Мишел заедно с майка й я придружи до болницата в Мо. Тя не изпитваше страх. Самата операция продължи малко повече от два часа. Дойде на себе си на следващата сутрин. През прозореца се виждаха синьото небе и дърветата, леко поклащани от вятъра. Практически не чувстваше нищо. Искаше й се да види белега върху корема си, но не смееше да помоли сестрата за това. Странна й беше мисълта, че си е все същата жена, но лишена от детеродни органи. Известно време прехвърля в ума си думата „аблация“, но скоро тя бе изместена от далеч по-жесток израз. „Изкормиха ме, повтаряше си тя, изкормиха ме като бройлер“.

Изписаха я седмица по-късно. Мишел беше писал на Уолкот, за да го предупреди, че ще пристигне по-късно; след известно колебание прие да се установи у нейните близки, в някогашната стая на брат й. Анабел забеляза, че по време на престоя й в болницата той се бе сприятелил с майка й. Големият й брат също се отбиваше по-често, откакто Мишел беше там. Всъщност двамата не намираха много общи теми за разговор: Мишел нямаше никакво понятие как се управлява малко предприятие, а Жан-Пиер беше напълно чужд на проблемите, свързани с развитието на молекулярната биология; въпреки това по време на вечерните аперитиви между тях постепенно се създаваше някакво подобие на мъжко разбирателство. Тя трябваше да си почива и преди всичко да избягва вдигането на тежки предмети; все пак вече можеше да се къпе сама и да се храни нормално. Прекарваше следобедите в градината; Мишел и майка й беряха ягоди или джанки. Всичко напомняше някаква странна ваканция и завръщане към детството. Чувстваше ласката на слънцето върху лицето и ръцете си. Най-често не правеше нищо; понякога бродираше или изработваше малки плюшени играчки за своя племенник и за племенничките. Един психиатър от Мо й беше предписал приспивателни и доста големи дози успокоителни. Във всеки случай спеше много, а сънищата й неизменно бяха спокойни и щастливи; възможностите на духа са необятни, стига да се намира в своите владения. Мишел се настаняваше до нея в леглото, прегръщаше я през кръста и усещаше как гърдите й равномерно се повдигат и спускат. Психиатърът редовно идваше на посещения, тревожеше се, мърмореше, говореше за някакво „скъсване с реалното“. Тя самата беше много нежна, някак странна, често се смееше без причина; понякога, пак без причина, очите й се наливаха със сълзи. В такива случаи вземаше допълнително хапче терциан.

На третата седмица започна да излиза на кратки разходки покрай брега на реката или в съседните горички. Месец август беше невероятно прелестен: дните се редяха един след друг, еднакви, сияйни, без помен от буря, без какъвто и да било намек за предстоящ край. Мишел я държеше за ръка; често сядаха на пейката на брега на Гран Морен. Крайбрежните треви бяха опърлени от слънцето, почти бели на цвят; под сянката на буковете реката влачеше неизменно тъмнозелените си талази. Външният свят си имаше свои закони и тези закони не бяха човешки.

3

На 25 август по време на контролните изследвания бяха открити разсейки в коремната област; те неизбежно щяха да се разпространяват и ракът да обхване цялото тяло. Би могло да се приложи радиотерапия, всъщност друго не можеше и да се направи; ала истината трябваше да се гледа в очите, лечението беше мъчително и вероятността за успех не надвишаваше 50 процента.

По време на вечерята цареше тягостно мълчание.

— Ще те излекуват, мое малко момиченце… — обади се майката на Анабел с леко разтреперан глас.

Анабел я прегърна и опря чело до нейното; двете останаха така близо минута. Когато майка й отиде да си легне, тя остана в дневната, запрелиства някакви книги. Мишел седеше в креслото и я следеше с поглед.

— Бихме могли да се консултираме с друг специалист — обади се той след продължително мълчание.

— Бихме могли — повтори тя със странно безгрижие.

Не можеше да прави любов, белегът беше все още пресен и болезнен; но тя дълго го държа в прегръдките си. В тишината чуваше как зъбите му скърцат. По едно време прокара ръка по лицето му и усети, че е мокро от сълзи. Погали леко члена му, беше едновременно възбуждащо и успокоително. После той взе две таблетки мепронизин и успя да заспи.

Към три сутринта тя стана, наметна халата и слезе в кухнята. Разрови в бюфета и откри купичката със своето име, която кръстницата й беше подарила за десетия й рожден ден. Грижливо стри вътре съдържанието на тубата с рохипнол и добави малко вода и захар. Не чувстваше нищо друго освен дълбока, смътна, едва ли не метафизична тъга. Така е устроен животът, мислеше си тя, осеян бе с непредвидими и неоправдани разклонения; тялото й не можеше да бъде повече източник на щастие и радост. Напротив, постепенно, но в действителност твърде бързо то щеше да се превръща все повече в източник на грижи и нещастия както за нея самата, така и за околните. Ето защо се налагаше да го унищожи. Дървеният часовник с доста внушителен вид шумно отброяваше секундите; майка й го беше наследила от своята майка, която пък го бе притежавала още преди да се омъжи, така че той беше най-старият предмет в къщата. Добави в купичката още малко захар. В този момент не изпитваше дори сянка на примирение, животът й се струваше като някаква лоша, недопустима шега; недопустима или не, но това беше положението. В резултат от продължилото само няколко седмици заболяване у нея с поразителна бързина се бе породило чувството, присъщо на старците: нежеланието да бъде в тежест на другите. След края на юношеството животът й беше започнал да тече много бързо, след което последва продължителен период на скука; напоследък отново бе възвърнал предишната си скорост.

Малко преди разсъмване Мишел се обърна в леглото и откри, че Анабел я няма. Облече се, слезе; откри безжизненото й тяло върху дивана в дневната. На масата до нея имаше оставено писмо. Първото изречение беше: „Предпочитам да умра сред хората, които обичам“.

Началникът на „Спешна помощ“ от болницата в Мо беше мъж на около трийсет години, с кестенява къдрава коса и открито лице; той веднага им направи добро впечатление. Имало малка вероятност тя да се свести; според него нямало никакъв проблем да останат до леглото й. Комата е странно, слабо изследвано състояние. Почти сигурно беше, че Анабел изобщо не долавя присъствието им; въпреки това в мозъка й се долавяше слаба електрическа активност; тя вероятно беше признак на мисловна дейност, чието естество продължава да бъде съвършено загадъчно. Сама по себе си клиничната прогноза не беше никак утешителна: имало случаи на пациенти, при които дълбоката кома продължавала седмици и дори месеци, след което те внезапно се връщали към живота; най-често, уви, състоянието на кома също така внезапно преминавало в смърт. Тя била само на четирийсет години и поне нямало съмнение, че сърцето ще издържи; засега нищо друго не можело да се каже.

Над града се разсъмваше. Седнал до Мишел, братът на Анабел само клатеше глава, повтаряйки непрекъснато: „Не може да бъде… Не може да бъде“, сякаш думите му бяха в състояние да променят каквото и да било. Всъщност не всичко беше изгубено. Всичко беше възможно. Пред тях мина сестра с метална количка, върху която подрънкваха банки със серум.

Малко след това слънцето разкъса облаците и се показа небесната синева. Денят щеше да бъде хубав, също толкова хубав, колкото и предишните. Майката на Анабел се надигна с мъка. „Можем да си починем малко“ — каза тя с трепет в гласа. Синът й на свой ред стана с отпуснати ръце и я последва като автомат. Мишел кимна в знак, че няма да ги последва. Не чувстваше никаква умора. През следващите минути той долавяше преди всичко с необикновена отчетливост присъствието на сетивния свят. Седеше сам, в огрян от слънце коридор, върху плетен пластмасов стол. В това крило на болницата цареше необикновено спокойствие. От време на време в другия край се отваряше врата, излизаше сестра, която се отправяше към друго отделение. От височината на няколко етажа градският шум едва се долавяше. В състояние на пълно умствено дистанциране той премисляше веригата от обстоятелства, елементите на механизма, който бе прекършил живота им. Всичко изглеждаше окончателно, ясно и неоспоримо. Всичко изглеждаше застинало в точно очертаните рамки на конкретно минало. Едва ли днес едно седемнайсетгодишно момиче би проявило подобна наивност; едва ли днес едно седемнайсетгодишно момиче би придало подобно значение на любовта. От младостта на Анабел бяха изминали двайсет и пет години и нещата коренно се бяха променили, поне ако се вярваше на социологическите проучвания и на публикациите в списанията. Днешните момичета бяха много по-съобразителни и рационални. Те се интересуваха преди всичко от успеха си в училище и основният им стремеж беше да си осигурят в бъдеще прилична професионална кариера. Връзките с момчета за тях не бяха нищо повече от приятно прекарване на времето, развлечение, в което почти равен дял имат сексът и нарцистичното удовлетворение. Впоследствие те се стремяха да сключат разумен брак, основан както на достатъчно социално и професионално съответствие, така и на известно съвпадение във вкусовете. По този начин те, разбира се, изключваха възможността за щастие — което е неразривно свързано със синкретични и регресивни състояния, напълно несъвместими с практическото приложение на разума, — но затова пък се надяваха именно по този начин да избегнат сърдечните и нравствени терзания на своите предшественички. Тази надежда обаче щеше много бързо да рухне; на мястото на сантименталните мъки идва скуката, усещането за празнота, тревожното очакване на старостта и смъртта. Ето защо втората половина от живота на Анабел беше много по-печална и унила от първата; в крайна сметка от нея нямаше да й остане никакъв спомен.

Към обяд Мишел открехна вратата на болничната стая. Дишането на Анабел беше трудно доловимо, чаршафът върху гърдите й едва се повдигаше, но според лекаря това било достатъчно за снабдяването на тъканите с кислород; ако отслабнеше още повече, щяха да я включат на командно дишане. Засега от ръката й на лакътя стърчеше иглата на система, към слепоочието й беше прилепен електрод и това бе всичко. Слънчев лъч преминаваше през снежната белота на чаршафа и осветяваше кичур от разкошните й светли коси. Очите й бяха притворени, а лицето й, малко по-бледо от обикновено, излъчваше необикновено спокойствие. Отърсила се сякаш от всички страхове, тя никога не бе изглеждала в очите на Мишел толкова щастлива. Вярно беше, че той открай време имаше склонност да смесва щастието с комата; въпреки това тя му се струваше безкрайно щастлива. Той я погали по косите, целуна я по челото и по топлите устни. Очевидно вече беше твърде късно, но въпреки това беше прекрасно. Остана в стаята й до смрачаване. После излезе в коридора и разлисти книга с будистки медитации, събрани от доктор Еванс-Венц (от няколко седмици носеше в джоба си тази книжка, беше съвсем малка, с тъмночервени корици).

Нека всички от Изтока,

нека всички от Запада,

нека всички от Севера,

нека всички от Юга

бъдат щастливи и да пазят своето щастие;

нека живеят без вражда.

Вината не беше само тяхна, мислеше си той; живели бяха в един труден свят, свят на надпревара и борба, на суета и насилие; не бяха живели в хармоничен свят. От друга страна, не бяха сторили нищо, за да го променят, с нищо не бяха допринесли той да стане по-добър. Каза си, че е трябвало да направи дете на Анабел; после внезапно се сети, че го беше направил, поне се бе опитал, или най-малкото, бе приел подобна перспектива и мисълта за това го изпълни с радост. Едва тогава осъзна на какво се дължат нежността и спокойствието, които изпитваше през последните седмици. Сега вече нищо не можеше да направи, никой не можеше да се опълчи срещу господството на болестта и смъртта; все пак в продължение на няколко седмици тя бе живяла с чувството, че е обичана.

Ако някой практикува мисълта за обич

и на практики не се отдава непристойни,

ако примките на страстите пререже

и обърне своя взор към Пътя,

значи е способен тази обич да постигне

и в небето да се възроди на Брахма,

и да се сдобие скоро с Избавление,

и навеки в Безусловното да мине.

Ако не убива и не причинява зло,

и не се налага, унижавайки останалите,

ако сее любовта всемирна —

той смъртта без мисъл за омраза ще посрещне[21].

Вечерта майката на Анабел дойде да провери дали има някаква промяна. Не, положението си беше същото; дълбоката кома можела да бъде продължителна, търпеливо й напомни сестрата, понякога минавали седмици, преди да стане възможна по-определена прогноза. Тя влезе да види дъщеря си, но само след минута излезе разплакана. „Не мога да проумея — промълви тя, клатейки глава, — не мога да проумея защо животът е устроен така. Сам знаете какво добро момиче беше. Винаги е проявявала такава сърдечност, никога не е създавала проблеми. Не се оплакваше, но знаех, че не е щастлива. Не получи живота, който заслужаваше“.

Малко след това, видимо отчаяна, тя си тръгна. Колкото и да беше странно, той не изпитваше нито глад, нито нужда от сън. Разходи се из коридора, слезе до входа. Антилецът, който дежуреше на рецепцията, решаваше кръстословица и на минаване му кимна. Взе горещ шоколад от автомата, приближи се до широките прозорци. Луната плуваше в пролуките между високите сгради; по авеню „Шалон“ нарядко минаваха коли. Притежаваше достатъчно познания по медицина, за да е наясно, че животът на Анабел виси на косъм. Майка й с пълно право не можеше да проумее; не е дадено на човека да приема смъртта: нито своята, нито чуждата. Приближи се до дежурния и го помоли за лист хартия. Доста озадачен, мъжът измъкна кочан бланки с антетка на болницата (именно тази антетка е позволила по-късно на Юбчежак да идентифицира текста сред купищата бележки, открити в Клифдън). Има човешки същества, които яростно се вкопчват в живота и го напускат, според израза на Русо, без охота; вече предчувстваше, че при Анабел няма да бъде така.

За щастие дошла на тоя свят,

тя всекиго би сторила богат,

и не едно, а хиляди сърца

дарила би на неродените деца.

Но в детския вик

и в кръвта на рода

тя няма, уви,

да остави следа.

В пространството нямо,

във времето — само

мечтата на нейните нощи и дни

ще се съхрани.

В плътта ще остане

вовек осветена,

в пръстта, във водите

на планините

и в цялата, Господи, твоя вселена,

от нея преобразена.

Лежи пред мен сега

тя на ръба на нищото,

без сянка от тъга,

завинаги обичаща.

Телата ни изстинали

в тревата утре само ще присъстват.

В небитие и минало

ще се превърне нашата човешка същност.

Тъй малко се обичахме с теб, Анабел,

в човешкия си вид и път човешки.

Дано поне дъждът над гроба ни, сланата, слънцето,

просторът без предел

да сложат край на мъките ни смешни[22].

4

Анабел умря два дни по-късно и за семейството й може би така беше по-добре. Когато някой умре, ние винаги сме склонни да правим подобни тъпи изявления, но в този случай действително майка й и брат й трудно биха понесли продължително състояние на неизвестност.

В бялата сграда от бетон и стомана, същата, където беше починала баба му, Джерзински за втори път си даде сметка за могъществото на пустотата. Той прекоси стаята и се приближи до тялото на Анабел. То бе същото, каквото го знаеше, с тази разлика, че топлината постепенно го напускаше. Сега плътта й беше почти студена.

Някои живеят до седемдесет, дори до осемдесет години с мисълта, че все още ги очаква нещо ново, че, както се казва, приключението ги дебне зад ъгъла. В крайна сметка се налага да бъдат чисто и просто убити или поне докарани до пълна инвалидност, за да им дойде умът в главата. Не такъв бе случаят с Мишел Джерзински. Живота си на мъж той бе прекарал сам, сред космическа пустота. Бе допринесъл за напредъка на знанието; това беше неговото призвание, начинът, по който бе реализирал природните си дарби; любов обаче той така и не бе познал. Въпреки красотата си Анабел също не беше познала любовта; а сега беше мъртва. Тялото й, положено на известна височина от пода, ярко осветено, вече беше ненужно, подобно на кой да е неодушевен предмет. След това поставиха капака на ковчега.

В прощалното си писмо тя бе пожелала да бъде кремирана. Преди церемонията пиха кафе в една от приемните за посетители на болницата; на съседната маса някакъв циганин, на когото преливаха кръв, разговаряше за коли с двамата приятели, които му бяха дошли на свиждане. Помещението беше слабо осветено — няколко аплика на тавана сред неугледна украса, напомняща гигантски коркови тапи.

Излязоха на открито. Зданията на крематориума се намираха недалеч от болницата, в границите на същия комплекс. Камерата за кремация представляваше огромен бял бетонен куб, разположен по средата на също така бяла площадка; отразената светлина заслепяваше очите. Горещият въздух трептеше и се гърчеше край тях подобно на безброй змийчета.

Ковчегът беше положен върху подвижна платформа, която водеше към пещта. В продължение на трийсет секунди всички запазиха мълчание в знак на последно сбогом, след което служителят задейства механизма. Зъбчатите колела, които придвижваха платформата, леко изскърцаха; вратата се затвори. В момента, когато от огромните горелки изригнаха пламъци, Мишел извърна глава. В продължение на около двайсет секунди пред очите му продължаваха да играят огнени отблясъци; после всичко приключи. Един служител събра пепелта в малка кутия, паралелепипед от бяло борово дърво, и я връчи на брата на Анабел.

На връщане към Креси караше бавно. Слънцето блестеше в листата на кестените покрай алеята пред кметството. Преди двайсет години двамата с Анабел се бяха разхождали по същата тази алея на връщане от училище. В градината пред къщата на майка й се бяха събрали двайсетина души. По-малкият брат беше пристигнал от Съединените щати за случая; беше слаб, нервен, очевидно стресиран, облечен малко прекалено изискано.

Анабел бе помолила да разпръснат праха й в градината на дома на родителите й; и това й желание беше изпълнено. Слънцето започваше да се снишава. Беше просто прах — почти бял на цвят. Той бавно като воал се слягаше над земята между розовите храсти. В този момент в далечината се разнесе звънът от сигнализацията на железопътния прелез. Мишел си припомни следобедите от времето, когато беше петнайсетгодишен и очакващата го на гарата Анабел се притискаше в прегръдките му. Той погледна земята, слънцето, розите; еластичния килим на тревата. Беше напълно непонятно. Присъстващите бяха мълчаливи; майката на Анабел поднесе вино за помен. Тя подаде чаша на Мишел, погледна го в очите. „Можете да останете няколко дни, ако желаете“ — тихо му каза тя. Не, той щеше да замине; да работи. Нищо друго не умееше. Стори му се, че по небето пробягват лъчи; едва тогава си даде сметка, че плаче.

5

В момента, когато самолетът приближи тавана от облаци, разпрострял се до безкрая под необозримото небе, той изпита усещането, че цял живот се е приближавал именно към тази минута. В продължение на няколко секунди не се виждаше нищо друго освен необятният лазурен купол и безкрайното вълнисто поле, по което се редуваха яркобели и матовобели пространства; после навлязоха в непостоянна и сива междинна зона, където възприятията бяха изменчиви. Долу се разстилаше светът на хората с неговите ливади, животни и дървета; всичко беше зелено, влажно и необикновено отчетливо.

На летището „Шенън“ го очакваше Уолкот. Беше набит мъж с поривисти движения; плешивината му беше оградена от венец рижаворуса коса. Той подкара доста бързо своята „Тойота Старлет“ сред мъгливите пасища и хълмовете. Центърът беше разположен северно от Голуей на територията на община Раскахил. Уолкот му показа оборудването и го запозна с техниците; те щяха да бъдат на негово разположение за провеждането на експериментите и за програмирането на числовите параметри на молекулярните структури. Цялата апаратура беше ултрамодерна, залите — безупречно чисти, всичко това бе финансирано от бюджета на Европейската икономическа общност. В хладилната зала Джерзински забеляза два огромни компютъра „Крей“, които напомняха кули, и чиито пултове присветваха в полумрака. В тях милиони процесори, предназначени за паралелна обработка на данните, бяха готови да интегрират лагранжевите координати, вълновите функции, спектралните разлагания, полиномите на Ермит; занапред му беше отредено да обитава именно този свят. Скръстил ръце на гърдите си, здраво притиснал ги към тялото, той напразно се мъчеше да прогони чувството на тъга и вътрешен хлад. Уолкот му предложи кафе от автомата. През прозорците се виждаха зелени склонове, които се спускаха стръмно към Лох Кориб.

Докато се спускаха по пътя към Роскахил, минаха покрай ливада, където пасеше стадо крави, с ръст по-дребен от средния и с красив светлокафяв цвят.

— Познахте ли ги? — запита с усмивка Уолкот. — Да, това са потомки на първите крави, появили се на бял свят в резултат от вашите разработки отпреди десет години. По онова време бяхме съвсем скромен и недотам добре оборудван изследователски център, но в това отношение вие здравата ни помогнахте. Животните са издръжливи, размножават се без затруднения и дават превъзходно мляко. Искате ли да ги видите отблизо?

Той отби по един черен път с коловози и спря колата. Джерзински приближи до ниския каменен зид, който ограждаше ливадата. Кравите пасяха спокойно, отъркваха глави в хълбоците на съседките си; две-три от тях се бяха излегнали. Генетичният код, който управляваше репликацията на техните клетки, беше създаден или поне усъвършенстван от него. За тези крави той беше нещо като Бог Творец; при това те бяха напълно безразлични към неговото присъствие. По склона на хълма се спусна пелена от мъгла, която постепенно ги скри от погледа. Той се върна при колата.

Седнал зад волана, Уолкот пушеше цигара „Крейвън“; дъждът се лееше по предното стъкло. Тихо и сдържано (без при това тази сдържаност да крие каквото и да било безразличие) той запита:

— Да не би да сте в траур?

В отговор Мишел сподели с него историята на Анабел чак до смъртта й. Уолкот слушаше, като от време на време поклащаше глава и въздишаше. След края на разказа той мълчаливо запали нова цигара, после я загаси и каза:

— Не съм ирландец по произход. Роден съм в Кеймбридж и изглежда, докрай ще си остана англичанин. Често твърдят, че англичаните са развили у себе си качества като хладнокръвие и сдържаност, както и способността да приемат житейските обстоятелства, включително трагичните, с чувство за хумор. Това до голяма степен е вярно и напълно идиотско от тяхна страна. Хуморът не спасява от нищо; така или иначе, от хумора няма почти никаква полза. Човек може да гледа на живота с хумор в продължение на години, понякога на много години, и в отделни случаи да съхрани тази хумористична поза до края на дните си; накрая обаче животът разбива сърцата ни. Каквото и мъжество, хладнокръвие и чувство за хумор да развива у себе си човек с годините, накрая неизменно свършва с разбито сърце. И тогава преставаме да се смеем. Остават единствено самотата, студът и мълчанието. В крайна сметка остава единствено смъртта.

Той включи чистачките и запали двигателя.

— Тук има много католици — добави той. — Нещата обаче се променят. Ирландия се модернизира. Появиха се доста предприятия за високи технологии, привлечени от ниските социални осигуровки и данъци — в нашия регион имаме „Рош“ и „Лили“. И естествено „Майкрософт“, всички тукашни младежи мечтаят да работят в „Майкрософт“. Все по-малко хора ходят на църква, сексуалната свобода е доста по-голяма, отколкото преди няколко години, има все повече дискотеки и антидепресанти. С една дума, класически сценарий…

Отново минаваха покрай езерото. Слънцето изпълзя от мъглата и водата заискри с всички цветове на дъгата.

— Въпреки това католицизмът тук все още има голямо влияние — продължаваше Уолкот. — Така например по-голямата част от техническия персонал в центъра са католици. Това ни най-малко не помага на отношенията ми с тях. Те са коректни, любезни, но гледат на мен като на чужденец, с когото не може да се разговаря откровено.

Слънцето окончателно излезе от мъглата, а около него се образува съвършен бял кръг; показа се окъпаното в светлина езеро. На хоризонта се наслагваха планинските хребети на Туелв Бенс в постепенно бледнеещо сиво, като видени насън пейзажи. Двамата мълчаха. Едва на влизане в Голуей Уолкот отново заговори:

— Аз си останах атеист, но разбирам тукашните католици. В тази страна има нещо особено. Всичко тук постоянно трепти, тревата по ливадите и водната повърхност, сякаш всичко говори за нечие присъствие. Светлината е мека и подвижна и напомня изменчива материя. Сам ще се убедите. Тук и небето е живо.

6

Нае квартира недалеч от Клифдън, на „Скай Роуд“, в бившата сграда на бреговата охрана, чиито помещения бяха преустроени в апартаменти под наем за туристи. Стаите бяха украсени с чекръци, с газени лампи и изобщо старинни предмети, предназначени да радват окото на туристите; него това не го дразнеше. В тази сграда и в живота въобще той щеше да се чувства като на хотел.

Нямаше никакво намерение да се връща във Франция, но през първите седмици на няколко пъти му се наложи да отскочи до Париж във връзка с продажбата на апартамента и прехвърлянето на сметките. Вземаше полета от летище „Шенън“ в 11,50. Самолетът се носеше над морето, слънцето нажежаваше до бяло водната повърхност; вълните напомняха червеи, които се гърчат и преплитат, докъдето стигне погледът. Знаеше, че под този необятен килим от червеи се въдят мекотели; острозъби риби разкъсваха мекотелите, за да бъдат на свой ред разкъсани от други, по-едри риби. Често задрямваше и му се присънваха кошмари. При събуждането самолетът вече летеше над сушата. В състояние на полусън го удивляваше еднообразието в цветовете на полята, понякога кафяви, понякога зелени, но неизменно посърнали. Самолетът се снижаваше, бавно се спускаше, неудържимо привлечен от този живот, от диханието на милиони човешки същества.

Към средата на октомври гъста мъгла, дошла направо от Атлантика, покри полуостров Клифдън. Заминаха си и последните туристи. Не беше студено, но всичко беше потънало в дълбока и мека сивота. Джерзински излизаше рядко. Беше взел три диска, съдържащи повече от 40 гигабайта данни. От време на време включваше своя компютър, преглеждаше някоя молекулярна структура, сетне се изтягаше върху грамадното легло с кутията цигари до себе си. Все още не се беше връщал в Центъра. През прозореца виждаше как бавно се кълби мъглата.

Към 20 ноември небето се разчисти, времето беше студено и сухо. Свикна да прави дълги разходки пеша по крайбрежния път. Отминаваше Гортръмнах и Нокавали, стигаше до Кладахдъф, понякога чак до Охръс Пойнт. В такива моменти се оказваше в най-западната точка на Европа, на самия край на западния свят. Пред него се простираше Атлантическият океан, четири хиляди километра вода го деляха от Америка.

Според Юбчежак тези два-три месеца самотни размишления, през които Джерзински не прави нищо, не предприема никакви експерименти, не програмира никакви изчисления, трябва да се считат за ключов период, по време на който са набелязани основните елементи на по-сетнешните му изследвания. Във всеки случай за западноевропейците последните месеци на 1999 година са странен период, белязан от особени очаквания, от неясни предчувствия.

Трийсет и първи декември 1999 година се падаше в петък. В клиниката във Вериер льо Бюисон, където Брюно трябваше да прекара остатъка от дните си, беше организирано скромно празненство, в което взеха участие както болните, така и обслужващият персонал. Пиха шампанско, ядоха чипс с пипер. По-късно, в разгара на празника Брюно танцува с една медицинска сестра. Не се чувстваше нещастен; лекарствата, които приемаше, оказваха своето влияние и бяха убили у него всякакви желания. Обичаше да похапва, увличаше се по телевизионни игри, които гледаше с останалите пациенти преди вечеря. Вече не очакваше нищо от редуването на дните и тази последна вечер от второто хилядолетие премина за него добре.

В гробищата по целия свят наскоро починалите продължаваха да гният в гробовете и постепенно да се превръщат в скелети.

Мишел прекара вечерта у дома. Намираше се твърде далеч и отгласите от празненството в селището не достигаха до него. На няколко пъти в паметта му изникна образът на Анабел със смекчени и спокойни черти; също и образът на баба му.

Припомни си, че когато беше тринайсет-четиринайсетгодишен, си купуваше джобни фенерчета, които обичаше да разглобява и сглобява до безкрай. Спомни си също така самолетчето с мотор, подарък от баба му, което той така и не успя да накара да излети. Беше красив самолет в защитен цвят, който си остана в кутията. Прекосявано от потоци на съзнанието, все пак неговото битие съхраняваше някои индивидуални черти. Докато има същества, има и мисли. Мислите не заемат пространство. Съществата заемат определено пространство и ние ги виждаме. Изображението им се оформя в кристалина на окото, минава през хороидеята и достига до ретината. Сам в празната къща, Мишел присъства на скромното шествие от спомени. През тази вечер съзнанието му постепенно се изпълваше от една-единствена увереност: не след дълго щеше отново да може да се захване с работа.

По цялата повърхност на планетата измореният, изтощен човешки род, изпълнен със съмнения за самия себе си и за своята история, се готвеше криво-ляво да встъпи в новото хилядолетие.

7

Някои казват:

„Цивилизацията, изградена от нас, е още млада,

от пелените на нощта излизаме едва.

Все още помним, че сме минали през ада;

не е ли време да забравим днес това?“

Разказвачът се изправя, събира мисли и напомня,

спокойно, но твърдо се изправя и напомня,

че метафизическата революция се състоя.

Тъй както християните са си представяли античните

цивилизации, добивали са обща представа за античните

цивилизации, без при това да поставят под въпрос своето

учение или да бъдат обзети от съмнение,

защото вече са преминали отвъд,

на нов етап,

и са скъсали с миналото;

както хората от епохата на материализма

са могли да присъстват на християнските обреди,

без да вникват в тях и без дори да ги виждат,

да четат и препрочитат творбите, плод на тяхната

собствена християнска култура, без нито за миг да се

дистанцират от една квазиантропологична гледна точка,

неспособни да вникнат в споровете, вълнували техните

предци, що е благодат и що е грях;

така и ние днес можем да слушаме тази история от

епохата на материализма

като сказание за стародавни времена.

Това е една печална история, но тя не буди у нас никаква печал,

защото вече сме други хора.

Отхвърлили сме техните категории и пристрастия,

макар родени от тяхната плът и желание,

не познаваме нито тяхната радост, нито тяхното страдание,

ние отхвърлихме

без колебание

техния свят,

белязан от смърт.

Столетията болка, дошли от тях до нас,

днес можем да изтръгнем от забрава,

отмина всичко старо и ето удря час

сам всеки участта си да решава.

През периода 1905–1915 година, почти сам и с ограничени математически познания, изхождайки от първоначална догадка за принципа на специалната теория на относителността, Алберт Айнщайн успява да разработи една обща теория за гравитацията, за пространството и времето, призвана да окаже решително влияние върху по-сетнешното развитие на астрофизиката. Това дръзко, самотно дело, извършено, по израза на Хилберт, „за честта на човешкия ум“, в области без видимо практическо приложение и по онова време недостъпни за мнозинството изследователи, може да бъде сравнено с трудовете на Кантор, установил типологията на актуалната безкрайност, или с тези на Готлоб Фреге, поставил логиката върху нови основи. Както подчертава Юбчежак в своя предговор към „Клифдънските бележки“, то може да бъде сравнено със самотната интелектуална дейност на Джерзински в Клифдън между 2000 и 2009 година, още повече че, подобно на Айнщайн навремето, той не разполага с достатъчно математическа техника, за да развие своите догадки върху действително строга научна основа.

Въпреки това неговата публикация „Типология на мейозата“, появила се през 2002 година, предизвиква забележителен отзвук. В нея за пръв път, върху основата на неопровержими доводи от областта на термодинамиката, се изказва твърдението, че хромозомното делене по време на мейозата, водещо до появата на хаплоидни гамети, само по себе си е източник на структурна нестабилност; с други думи, че всеки носещ полов белег биологичен вид неизбежно е смъртен.

Публикуваните през 2004 година „Три топологични предположения в Хилбертовите пространства“ са посрещнати с удивление. Тази разработка може да се разглежда като реакция срещу динамиката на континуума, като опит — с необичайно платонистко звучене, — за ново определение на алгебрата на формите. Признавайки, че предлаганите от автора предположения представляват определен интерес, професионалните математици не пропускат да подчертаят недостатъчната им прецизност и известен анахронизъм в самия подход. Както признава Юбчежак, в действителност по онова време Джерзински няма достъп до най-новите публикации в областта на математиката и дори се създава впечатлението, че той не се интересува твърде от тях. Налице са малко свидетелства за дейността му през периода 2004–2007 година. Той редовно посещава Центъра в Голуей, но отношенията му с експериментаторите са изцяло от техническо и функционално естество. Придобива известни познания по асамблера „Крей“, което в повечето случаи го избавя от необходимостта да прибягва до услугите на програмистите. Изглежда, единствен Уолкот поддържа с него отношения от по-личен характер. Самият той живее недалеч от Клифдън и понякога го посещава следобед. Според неговите свидетелства Джерзински често споменава Огюст Конт, и по-конкретно неговите писма до Клотилд дьо Во, както и „Субективен синтез“, последния, недовършен труд на философа. Дори от гледна точка на научния метод Конт може да се смята за същински основоположник на позитивизма. Нито една метафизика, нито една онтология от неговото време не бива пощадена. Твърде вероятно е, подчертава Джерзински, че ако Конт беше поставен в интелектуалната ситуация на Нилс Бор от 1924 до 1927 година, той непременно би се присъединил към копенхагенското направление. В същото време настойчивото утвърждаване от страна на френския философ на реалността на социалните общности по отношение на условността на индивидуалното битие, неотслабващият му интерес към историческите процеси и потоците на съзнанието и особено изострената му чувствителност навеждат на мисълта, че той не би се отнесъл враждебно към един проект за онтологическо преобразование, получил тласък след излизането на трудовете на Зурек, Зее и Хардкасъл, а именно замяната на онтологията на обектите с онтология на общностите. В действителност единствено онтологията на общностите е в състояние отново да направи възможни на практика човешките отношения. В една онтология на общностите отделните частици са неразличими и могат да бъдат определени единствено посредством наблюдаемата численост. При подобна онтология единствените същности, които могат да бъдат реидентифицирани и обозначени, са вълновите функции и посредством тях векторите на общностите, а оттам аналогичната възможност за преосмисляне на понятия като братство, симпатия и любов.

Вървяха по пътя за Баликонъли; под краката им искреше океанът. В далечината слънцето постепенно се спускаше към хоризонта. Все по-често Уолкот имаше усещането, че мисълта на Джерзински поема по несигурни, неведоми пътища. Сам той си оставаше привърженик на радикалния инструментализъм; наследник на традиционния англосаксонски прагматизъм, белязан също така от влиянието на трудовете на Виенския кръг[23], той се отнасяше с леко подозрение към творчеството на Конт, според него твърде романтично. За разлика от материализма, който бе изместил, позитивизмът би могъл, подчертаваше Уолкот, да даде начало на нов хуманизъм, при това за първи път (тъй като в действителност материализмът е несъвместим с хуманизма и в крайна сметка би го разрушил). Въпреки това историческото значение на материализма си остава безспорно: необходимо бе да се преодолее първата преграда — Бог, ала след като това бе направено, хората бяха изпаднали в объркване и съмнение. Днес бе рухнала и втората преграда; това се бе случило в Копенхаген. Хората вече не се нуждаеха нито от Бог, нито от идеята за съществуваща сама по себе си реалност. „Съществуват човешки възприятия, човешки свидетелства, човешки опит — казваше Уолкот, — но разумът е този, който осъществява връзката между възприятията, а емоцията им дава живот. Всичко това се осъществява без наличието на каквато и да било метафизика или онтология. Вече не се нуждаем от представи за Бога, за природата или за реалността. На основата на експериментите може да бъде установено съгласие в общността на наблюдателите върху една рационална междуличностна основа; връзката между експериментите се осъществява чрез теориите, които в рамките на възможното трябва да съответстват на принципа на икономията и непременно трябва да бъдат оборими. Съществува един възприемаем, осезаем, един човешки свят“.

Позицията му беше неуязвима и Джерзински си даваше сметка за това: дали нуждата от онтология не беше в действителност детска болест на човешкия ум? Към края на 2005 година, по време на едно пътуване до Дъблин, той случайно попадна на „The Book of Kells“[24]. Юбчежак без всякакво колебание твърди, че запознаването с този украсен с миниатюри и нечувано сложен във формално отношение ръкопис, дело вероятно на ирландски монаси от VII век на нашата ера, се превръща в преломен момент на неговата мисъл и че навярно именно продължителното съзерцание на този труд му позволява, в резултат от поредица прозрения, които днес ни се струват необикновени, да се справи със сложните изчисления на енергетичната стабилност в макромолекулите, които се срещат в биологията. Без да се приемат изцяло тези твърдения на Юбчежак, трябва да се признае, че „The Book of Kells“ в продължение на векове предизвиква у коментаторите неудържим, стигащ до екстаз възторг. Като пример може да се спомене описанието, което прави през 1195 година Гиралдус Камбренезис:

„Тази книга побира в себе си съответствията между четирите Евангелия според писанията на свети Йероним и почти толкова рисунки, колкото и страници, украсени с чудесни краски. Тук може да се лицезре Божественото величие, изобразено с необикновена вещина; също така описани от евангелистите мистични твари, едни шестокрили, други четирикрили, други пък двукрили. Тук се мярва орел, там — бик, лице человеческо, лъвска муцуна и безчет други образи. Нехайният поглед не ще съзре в тях нищо друго освен цапаници и не ще позволи на ума да вникне в тяхното изящество. Не ще долови изтънченост там, дето всичко е изтънченост. Ала дадеш ли си труда да ги разгледаш прилежно и с вдъхновение, ще докосне очите ти тайната на изкуството, ще прозре умът ти неща тъй сложни, превъзходни, тъй проникновени и тясно вплетени, събрани и свързани в едно, при това с краски свежи и светоносни, че без двоумение ще кажеш: всичко туй сътворено е не от ръка человеческа, а ангелска“.

Бихме могли също така да се съгласим с твърдението на Юбчежак, че всяка нова философия дори когато намира израз в аксиоматична и привидно чисто логическа форма, в действителност съответства на нова визуална концепция за Вселената. Дарявайки на човечеството физическо безсмъртие, Джерзински без всякакво съмнение внесе дълбока промяна в нашата концепция за време; ала според Юбчежак негова най-голяма заслуга е утвърждаването на елементите на една нова философия на пространството. Както картината на света при тибетския будизъм е неделима от продължителното съзерцание на безконечните кръгови изображения на мандалите, както мисълта на Демокрит може да стане понятна чрез наблюдение на слънчевите отблясъци върху белите камъни през августовски следобед на някой гръцки остров, така човек може да вникне в мисълта на Джерзински, като потъне в безкрайните построения от кръгове и спирали, съставящи основата на орнаментите в „The Book of Kells“, или като препрочете великолепните „Размисли върху преплитанията“, публикувани като приложение към „Клифдънските бележки“ и вдъхновени от този ръкопис.

„Природните форми — пише Джерзински — са човешки форми. Всички тези триъгълници, преплитания и разклонения се появяват в нашия мозък. Ние сме тези, които ги разпознаваме, оценяваме, живеем сред тях. Ние живеем посред нашите човешки творения, съотносими към човека, развиваме се и умираме сред тях. В лоното на пространството, на човешкото пространство, ние налагаме известни мерки; именно посредством тези мерки създаваме пространството, пространството между нашите мерителни инструменти. Неосведоменият човек — продължава Джерзински — се плаши от идеята за пространството; той си го представя необятно, тъмно и раззинато. Представя си съществата под елементарната форма на кълбо, зареяно в пространството, свито, смазано в пространството под вездесъщата тежест на трите измерения. Наплашени от идеята за пространството, човешките същества се свиват; пронизва ги студ и страх. В най-добрия случай те прекосяват пространството, разменят при среща печални поздрави. А при това пространството е в самите тях, то не е нищо друго освен тяхно собствено мисловно построение. В това пространство, от което се боят — пише още Джерзински, — човешките същества се научават да живеят и да умират; в тяхното мисловно пространство се пораждат раздялата, отдалечението и болката. За това не са необходими кой знае какви обяснения: влюбеният чува зова на своята любима отвъд планини и морета; отвъд планини и морета майката чува зова на своята рожба. Любовта свързва, при това завинаги. Творенето на добро свързва, творенето на зло разделя. Раздялата е другото име на злото; тя е също така другото име на лъжата. В действителност не съществува нищо друго освен едно великолепно, необятно и взаимно преплитане“.

Юбчежак напълно основателно отбелязва, че най-голямата заслуга на Джерзински не е отхвърлянето на остарялото понятие за индивидуална свобода (тъй като по негово време това понятие до голяма степен е обезценено и всеки признава или най-малкото мълчаливо приема факта, че то не може да служи за основа на какъвто и да било човешки напредък), а че съумява посредством донякъде дръзки интерпретации на постулатите на квантовата механика да възстанови условията за една възможна любов. По този повод той още веднъж си припомня образа на Анабел — без сам да е познал любовта, Джерзински, с помощта на Анабел, си създава представа за нея; успява да проумее, че любовта в известен смисъл и във все още неведоми форми може да се случи. По всяка вероятност именно това понятие му служи за ориентир през онези последни месеци, посветени на теоретичните разработки, за които са ни известни все още толкова малко подробности.

Според малцината, с които Джерзински общува в Ирландия, през последните седмици у него настъпва някакво умиротворение. Върху тревожното му и напрегнато преди лице е изписан покой. Прави далечни разходки без определена цел, броди дълго и замечтано по „Скай Роуд“; остава насаме с небето. Пътят на запад се вие между хълмовете, ту стръмен, ту полегат. Морето искри, хвърля подвижни отблясъци върху далечните скалисти островчета. Облаците бързо се скупчват на хоризонта в грамадна светла маса с неясни очертания, но с необичайна плътност. Той крачи дълго, без усилие, с влажно от леката морска омара лице. Привършил е своите трудове и знае това. В стаята, превърната от него в работен кабинет, чийто прозорец гледа към нос Ерисланан, той вече е сложил в ред бележките си — няколкостотин страници, посветени на най-разнообразни теми. Резултатите от същинските му научни разработки са побрани в осемдесет машинописни страници — не е сметнал за необходимо да излага в подробности изчисленията си.

В късния следобед на 27 март 2009 година той отива до централната поща в Голуей. Изпраща най-напред първия екземпляр от трудовете си до Академията на науките в Париж, а след това втория до списание „Нейчър“ във Великобритания. За случилото се след това съществуват много малко сведения, фактът, че колата му е открита в непосредствена близост до Охръс Пойнт, естествено навежда на мисълта за самоубийство, още повече че нито Уолкот, нито някой от техническия персонал на Центъра остава изненадан от подобен изход. „Той носеше у себе си някаква ужасна печал — сподели впоследствие Уолкот, — струва ми се, че беше най-тъжният човек, когото съм срещал в живота си, при това думата тъга ми изглежда твърде слаба: по-точно би било да кажа, че носеше у себе си разруха, пълно опустошение. През цялото време бях с впечатлението, че за него животът е бреме, че е скъсал всякакви връзки с всичко живо. Мисля си, че е издържал тъкмо толкова, колкото е било необходимо, за да довърши трудовете си, и никой от нас не би могъл да си представи какви усилия му е струвало това“.

Въпреки всичко около изчезването на Джерзински продължава да витае някаква загадъчност, а фактът, че тялото му така и не е открито, дава начало на онази упорита легенда, според която той бил заминал за Азия, и по-конкретно за Тибет, където да съпостави своите трудове с учението на традиционния будизъм. В наши дни тази хипотеза единодушно е опровергана. От една страна, няма никакви следи от предполагаемо негово отпътуване със самолет от Ирландия; от друга страна, рисунките, открити върху последните страници на неговия бележник, смятани известно време за мандали, в крайна сметка са изтълкувани като комбинация от келтски символи, подобни на тези от „The Book of Kells“.

Днес е прието да се смята, че Джерзински е намерил смъртта си в Ирландия, където сам е избрал да прекара последните си години. Мислим също така, че след като приключва трудовете си, чувствайки се лишен от всякакви човешки връзки, той е предпочел да умре. Многочислени свидетелства говорят за магическата сила, с която го привлича тази крайна точка на западния свят, постоянно окъпана в нежна, изменчива светлина, където той обича да се разхожда и където, както сам пише в последните свои бележки, „небето, светлината и водата се сливат в едно“. Днес смятаме, че Мишел Джерзински е влязъл в морето.

Епилог

Известни са ни множество подробности за живота, за физическия облик и за характерите на героите от този разказ; въпреки това настоящата книга трябва да се разглежда като фикция, по-скоро като правдоподобно възпроизвеждане на основата на откъслечни спомени, а не като отражение на еднозначна и удостоверена истина. Макар от публикуваните „Клифдънски бележки“, сложна смесица от спомени, лични впечатления и теоретични разсъждения, нахвърляни от Джерзински през периода 2000–2009 година по времето, когато работи върху своята основна теория, да научаваме много неща за живота му, за лутанията, конфликтите и драмите, определили неговия особен мироглед, в биографията му и в личността му остават немалко бели петна. В замяна на това случилото се впоследствие принадлежи на Историята и събитията, произтекли от публикуваните трудове на Джерзински, са толкова пъти описвани, коментирани и анализирани, че можем да се ограничим тук с едно кратко изложение.

Публикуването през 2009 година в отделна притурка от осемдесет страници към списание „Нейчър“ на „Пролегомени към съвършената репликация“, обобщение на последните разработки на Джерзински, незабавно предизвиква сътресение в световната научна общност. Навсякъде по света десетки изследователи в областта на молекулярната биология се опитват да повторят предлаганите експерименти и да направят подробна проверка на изчисленията. Няколко месеца по-късно първите резултати са налице, а от този момент нататък започват да се трупат седмица след седмица все нови и нови, които потвърждават по безупречен начин изходните хипотези. Към края на 2009 година вече е разсеяно всякакво съмнение: изводите на Джерзински са правилни и трябва да бъдат признати за научно обосновани. Практическите последствия очевидно са главозамайващи: всеки генетичен код, независимо от неговата сложност, може да бъде презаписан в стандартна, структурно стабилна форма, неуязвима за нарушения и мутации. По този начин всяка клетка получава възможност за неограничен брой последователни репликации. Всеки животински вид, колкото и развит да е той, може да бъде трансформиран в сходен, но размножаващ се чрез клониране и в резултат на това безсмъртен.

Когато заедно с няколкостотин други учени по цялата планета Фредерик Юбчежак открива трудовете на Джерзински, той е на двайсет и седем години и тъкмо завършва своя докторат по биохимия в Кеймбридж. Неспокойният му, неорганизиран и подвижен ум го кара за няколко години да обиколи цяла Европа (следи от неговото пребиваване са открити в архивите на университетите в Прага, Гьотинген, Монпелие и Виена) в дирене, според собствените му думи, на „нова парадигма, но и на още нещо: не само нов начин да виждам света, но и нов начин да се определям по отношение на него“. Във всеки случай той е първият и години наред единственият защитник на следното радикално предложение, основано върху трудовете на Джерзински: човечеството трябва да изчезне и да отстъпи място на нов човешки род, безполов и безсмъртен, преодолял индивидуалността, разединението и понятието за бъдеще. Излишно е да се споменава каква буря от негодувание предизвиква подобен проект у привържениците на институционализираните религии — юдейство, християнство и ислям, които с небивало единодушие анатемосват тези трудове като „сериозно посегателство над човешкото достойнство, основано върху единичността на неговата връзка с Твореца“; единствени будистите отбелязват, че в крайна сметка отправната точка на размишленията на Буда е осъзнаването на три пречки — старостта, болестта и смъртта — и че макар Просветленият да се посвещава преди всичко на медитация, по принцип не би имал нищо против решение от техническо естество. Така или иначе, Юбчежак очевидно не може да очаква каквато и да било подкрепа от страна на привържениците на институционализираните религии. Далеч по-удивителен е непримиримият отпор, който той среща у привържениците на традиционния хуманизъм. Колкото и трудно да ни е днес да проумеем понятия като свобода на личността, човешко достойнство и напредък, не бива да забравяме, че те заемат централно място в съзнанието на хората от епохата на материализма (тоест в продължение на няколкото столетия, които делят изчезването на средновековното християнство от публикуването на трудовете на Джерзински). Неясният и произволен характер на тези понятия естествено им пречи да оказват каквото и да било реално влияние върху състоянието на обществото — ето защо историята на човечеството от XV до XX век на новата ера може да бъде определена като период на постепенен разпад и разложение; въпреки това представителите на образованите и полуобразованите кръгове, съдействали в една или друга степен за утвърждаването на тези понятия, се вкопчват в тях с такова ожесточение, че през първите години Фредерик Юбчежак трябва да преодолее неимоверни трудности, за да бъде чут.

В историята на тези няколко години, през които Юбчежак най-после успява да наложи своя проект, посрещнат първоначално с единодушно неодобрение и неприязън от все по-голям брой представители на световното обществено мнение, но в крайна сметка финансиран от ЮНЕСКО, се откроява портретът на този блестящ, борбен човек, с едновременно жив и практичен ум, с една дума, портретът на един изключителен популяризатор на нови идеи. Самият той, разбира се, не притежава качествата на велик учен, но успява да вкара в действие единодушното уважение, с което се отнася световната научна общност към трудовете на Мишел Джерзински. Още по-малко той би могъл да бъде смятан за оригинален и задълбочен философ; неговите предговори и коментари към изданията на „Размисли върху преплитанията“ и на „Клифдънските бележки“ обаче придават на мисълта на Джерзински едновременно впечатляваща и точна форма, достъпна за широката публика. Първата статия на Юбчежак „Мишел Джерзински и копенхагенските интерпретации“ въпреки заглавието си представлява всъщност пространно размишление върху мисълта на Парменид: „Актът на мисълта и обектът на мисълта съвпадат“. В своя следващ труд „Трактат за конкретното ограничение“, както и в още един, озаглавен просто „Реалността“, той прави опит да постигне любопитен синтез между логическия позитивизъм на Виенския кръг и религиозния позитивизъм на Конт, позволявайки си на места лирични отклонения, пример за които е често цитираната негова фраза: „Не съществува никакво вечно мълчание на безкрайните пространства, защото в крайна сметка няма нито мълчание, нито пространство, нито пустота. Светът, който познаваме, светът, който създаваме, човешкият свят е заоблен, гладък и топъл като женска гръд“. Така или иначе, той съумява да внуши на все повече хора идеята, че на стадия, който е достигнало човечеството, то може и трябва да поеме контрола върху всемирната еволюция и в частност може и трябва да поеме контрола над своята собствена биологична еволюция. В тази своя борба той получава ценната подкрепа на известен брой неокантианци, които, възползвайки се от общия спад на влиянието на ницшеанството върху обществената мисъл, вземат в ръце някои важни лостове за управление в интелектуалните, университетските и издателските среди.

При все това по всеобщо мнение същинският гений на Юбчежак се проявява в невероятната проницателност при оценката на съотношението на силите, когато съумява да обърне в своя полза недораслата и неясна идеология на появилото се в началото на XX век течение, наречено Ню Ейдж. Пръв по онова време той успява да съзре, че отвъд купищата отживели времето си противоречиви и нелепи суеверия, от които на пръв поглед е съставено, течението Ню Ейдж всъщност е реакция на реалното страдание, породено от психологическия, онтологичен и обществен разпад. Отвъд отвратителната смес от фундаментална екология, увлечението по традиционната мисъл и „свещеното“, наследено от сродното на него движение хипи и от Исейлънските идеи, Ню Ейдж е проява на реална воля за скъсване с XX век, с неговата аморалност, индивидуализъм, анархистки и антисоциални тенденции; той е резултат от тревожната констатация, че нито едно общество не може да оцелее без обединяващата ос на някаква религия; в действителност той представлява мощен призив за смяна на парадигмата.

По-добре от всеки друг Юбчежак съзнава, че са необходими компромиси, и в основаното от него към края на 2011 година „Движение за човешки потенциал“ възприема някои идеи, откровено принадлежащи на Ню Ейдж, от „изграждането на Центъра за духовно образование Гайа“ до прочутото сравнение „10 милиарда души на повърхността на планетата — 10 милиарда неврони в човешкия мозък“, от призива за учредяване на световно правителство върху основата на „новия съюз“ до едва ли не рекламния девиз „БЪДЕЩЕТО ЩЕ БЪДЕ ЖЕНА“. Той прави това с ловкост, предизвикала всеобщо възхищение от страна на коментаторите, тъй като внимателно избягва всякакви ирационални или сектантски отклонения, а напротив, съумява да привлече на своя страна мощната подкрепа на научната общност.

Традиционният цинизъм при изучаването на човешката история представя обикновено ловкостта като основен фактор за успех, докато сама по себе си, при липсата на твърда убеденост, тя е неспособна да осъществи каквато и да било решаваща мутация. Всички, които са имали възможността да се срещат с Юбчежак или да влизат в сблъсък с него по време на дебати, единодушно подчертават, че неговата способност да убеждава, неговото обаяние, изключителната му харизма се коренят в дълбоката му простота и неподправена лична убеденост. При всякакви обстоятелства той говори едва ли не точно това, което мисли, а върху неговите опоненти, сковани във всевъзможните пречки и ограничения на отживелите времето си идеологии, подобна простота има унищожително въздействие. Един от първите упреци срещу неговия проект се отнася до премахването на половите различия, които били основополагащи за човешката идентичност. На това Юбчежак отговаря, че изобщо не става въпрос човешкият род да бъде лишаван от която и да е своя характеристика и че краят на сексуалността като способ за размножаване съвсем не означава — дори напротив — край на сексуалното наслаждение. Съвсем наскоро са открити кодиращите сегменти, осъществяващи при ембриогенезата формирането на корпускулите на Краузе; при сегашното състояние на човешкия род тези корпускули са пръснати в ограничено количество по повърхността на клитора и на главичката на члена. Нищо не пречи при едно бъдещо състояние те да бъдат разположени в далеч по-голямо количество по цялата кожа на тялото, предлагайки по този начин в системата от наслаждения нови и едва ли не нечувани еротични преживявания.

Други критици — вероятно далеч по-задълбочени — се съсредоточават върху факта, че при новия човешки род, създаден в резултат от трудовете на Джерзински, всички индивиди ще бъдат носители на един и същ генетичен код, като по този начин ще изчезне един от фундаменталните елементи на човешката индивидуалност. На това Юбчежак разпалено отвръща, че именно генетичната индивидуалност, с която по силата на трагична заблуда така нелепо се гордеем, е източник на най-големия брой наши нещастия. На идеята, че човешката индивидуалност е на път да изчезне, той противопоставя конкретния и нагледен пример с еднояйчните близнаци, които въпреки съвършено идентичния си генотип в процеса на индивидуалното си битие се развиват като самостоятелни личности, съхранявайки при това връзките на тайнственото братство — братство, което според Юбчежак се явява най-нужният елемент при възраждането на едно постигнало помирение човечество.

Не може да има никакво съмнение в откровеността на Юбчежак, когато той се представя като обикновен продължител на делото на Джерзински, като изпълнител, чиято единствена амбиция е практическото приложение на идеите на неговия учител. Свидетелство за това е верността към странната идея, изложена на страница 342 от „Клифдънските бележки“: числеността на новия човешки род трябва непременно и постоянно да бъде просто число; това означава, че трябва да се създаде един индивид, след това два, след това три, след това пет… с една дума, да се следва стриктно редът на простите числа. Целта очевидно е броят на индивидите да бъде число, което се дели единствено на себе си и на единица, и с това символично да бъде привлечено вниманието върху опасността, съществуваща в недрата на всяко общество, от обособяването на отделни части; трябва да се отбележи обаче, че Юбчежак включва това изискване в общия списък на условията, без ни най-малко да си дава сметка за неговия действителен смисъл. Като цяло неговият чисто позитивистки прочит на трудовете на Джерзински води до постоянно подценяване на мащабите на метафизичния прелом, неизбежно съпътстващ една толкова дълбока биологическа мутация — мутация, която по същество няма прецедент в световната история.

Подобно грубо пренебрегване на философските аспекти на проекта и дори на самото понятие философски смисъл въобще въпреки всичко не пречи и дори не забавя неговото осъществяване. Това ясно показва до каква степен в западното общество като цяло, както и в най-напредничавата негова част, представена от движението Ню Ейдж, е получила разпространение идеята, че една фундаментална мутация е жизнено необходима за оцеляването на човешкото общество — мутация, която би възродила по убедителен начин смисъла на понятия като колективност, постоянство и святост. Показва също така до каква степен философските въпроси са изгубили всякаква обоснованост в представите на хората. Глобалното осмиване, на което след десетилетия безумно надценяване неочаквано са подложени трудовете на Лакан, Дерида и Дельоз, в дадения момент не само не освобождава пространство за нова философска доктрина, а напротив, дискредитира цялата общност от интелектуалци, обявяващи се за представители на „хуманитарните науки“; от този момент нататък става неизбежен възходът на учените във всички области на мисълта. Дори случайният, противоречив и изменчив интерес, който привържениците на Ню Ейдж понякога престорено проявяват към едно или друг вярване, коренящо се в „древните духовни традиции“, разкрива единствено тяхното състояние на мъчително объркване, стигащо до шизофрения. Подобно на всички останали членове на обществото и може би дори повече от тях те в действителност се доверяват единствено на науката, която за тях е единствен критерий за абсолютна и неопровержима достоверност. Подобно на всички останали членове на обществото, дълбоко в себе си те смятат, че решението на всеки проблем, включително от психологическо, социологическо и най-общо казано, от човешко естество, може да бъде само и единствено техническо по своя характер. Ето защо, без да се бои от особена съпротива, през 2013 година Юбчежак издига прословутия девиз, който поставя действителното начало на поврата в общественото мнение в планетарен мащаб: „МУТАЦИЯТА ЩЕ СЕ ОСЪЩЕСТВИ НЕ В УМОВЕТЕ, А В ГЕНИТЕ“.

Първите кредити са гласувани от ЮНЕСКО през 2021 година; екип от учени незабавно се захваща за работа под ръководството на Юбчежак. Трябва да се признае, че от научна гледна точка той не ръководи кой знае какво; затова пък проявява умопомрачителна ефективност в областта, която би могла да бъде наречена „връзки с обществеността“. Удивителна е бързината, с която се появяват първите резултати; едва по-късно става ясно, че мнозина изследователи, членове или симпатизанти на „Движение за човешки потенциал“ отдавна са започнали работа в лаборатории, разположени в Австралия, Бразилия, Канада или Япония, без да чакат ЮНЕСКО да даде зелена улица на проекта.

Появата на първото същество, на първия представител на новия разумен вид, създаден от човека „по негов образ и подобие“, става на 27 март 2029 година, точно двайсет години след изчезването на Мишел Джерзински. Макар в научния екип да няма нито един французин, пак в чест на Джерзински синтезът е осъществен в лабораторията на Института по молекулярна биология в Палезо. Отзвукът от директното излъчване по телевизията на това събитие естествено е огромен и далеч надминава случилото се шейсет години преди това в юлската нощ на 1969 година, когато телевизията предава пряко първите крачки на човека на Луната. Като увод към репортажа Юбчежак произнася кратко слово, в което с присъщата му откровеност заявява, че човечеството трябва да се гордее с факта, че е „първият известен животински вид във Вселената, подготвил сам условията за собственото си изчезване“.

Днес, близо петдесет години по-късно, действителността напълно потвърди пророческото съдържание на думите на Юбчежак дори в степен, която самият той не е предполагал. Все още съществуват няколко представители на предишната раса, преди всичко в райони, намирали се дълго време под влиянието на традиционни религиозни доктрини. От година на година обаче техният прираст непрекъснато намалява и в настоящия момент изчезването им изглежда неизбежно. Противно на всякакви песимистични прогнози, тяхното отмиране преминава мирно въпреки отделни прояви на насилие, чийто брой постоянна спада. Дори е удивително да се наблюдава колко кротко, с какво примирение и може би със скрито облекчение хората приемат своето собствено изчезване.

След като скъсахме всякакви родствени връзки с човечеството, ние продължаваме да живеем. От гледна точка на хората живеем щастливо: вярно е, че успяхме да се справим с непреодолими за тях сили като егоизъм, жестокост и гняв; във всеки случай животът ни е съвършено различен. Науката и изкуството все още имат място в нашето общество; ала лишено от стимула на тщеславието, преследването на Истината и Красотата не носи някогашния жизнено необходим характер. На хората от предишната раса нашият свят изглежда като рай. Истина е, че понякога с чувство за хумор ние определяме самите себе си като „богове“, за които човечеството някога толкова е мечтало.

Историята продължава да съществува; тя властва, нейното господство е необоримо. Ала редом с изложението на конкретните исторически факти крайната цел на това съчинение е да отдаде последна почит на онзи злочест и храбър род, който ни създаде. Онзи многострадален и долен род, слабо отличим от маймуната, който при това е носил в себе си толкова благородни пориви. Раздиран от мъки и противоречия, вкопчен в индивидуализма, свадлив, безмерно егоистичен, способен понякога на нечувани изблици на насилие, съшият този род никога не е преставал да вярва в доброто и в любовта. Именно този род за пръв път в историята на света намери сили да приеме идеята за своето собствено изчезване и няколко години по-късно да я осъществи. В момент, когато неговите последни представители ще изчезнат, смятаме за напълно справедливо да отдадем тази последна почит на човечеството; почит, която на свой ред ще се заличи, погълната от пясъците на времето; въпреки това е нужно тази почит да бъде поне веднъж изказана. Тази книга се посвещава на човека.

Информация за текста

Michel Houellebecq

Les particules élémentaires, 1998

Издание:

Мишел Уелбек. Елементарните частици

Френска. Първо издание

Превод: Красимир Петров

Редактор: Александра Велева

Редактор на издателството: Георги Борисов

Художник: Яна Левиева

Коректор: Мери Великова

ISBN: 978-954-9772-71-5

ИК Факел експрес, София, 2010

Формат 16/60×90. Печатни коли 23

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35623

Последна корекция: 6 октомври 2015 в 22:40

1

„Към закона за разпределение на енергията в нормалния спектър“ (нем.). — Бел.прев.

2

„Да отидем на плажа…“ (англ.). — Бел.прев.

3

По онова време четвъртък е неучебен ден за учениците. През 1972 г. неучебен ден става сряда. — Бел.прев.

4

„Госпожица на нежната възраст“ и „Двайсет години“ (фр.). — Бел.ред.

5

Град в департамента Вож, известен с минералните извори и балнеосанаториума си. — Бел.ред.

6

Кавана, Франсоа (1923) — френски писател и художник. — Бел.прев.

7

„Приключенията на Рентентен“ — американски телевизионен сериал от края на петдесетте години с главни герои момчето Рентентен и кучето му Ръсти. — Бел.ред.

8

Пол-Жак Бонзон е автор на популярна и предназначена за юноши серия романи „Шестимата приятели“, в която главни герои са шест момчета и кучето Капи, а действието се развива в град Лион. — Бел.прев.

9

„Мари па клер“ — феминистко списание (изд. 1991 г.). Названието му е пародийна антитеза на традиционното женско списание „Мари Клер“. — Бел.прев.

10

Институтът Исейлън е създаден в Калифорния през 1962 г. като алтернативен образователен център, целящ да изследва „човешкия потенциал“, така както разбира това понятие Олдъс Хъксли. — Бел.ред.

11

Превод Красимир Петров и Георги Борисов. — Бел.ред.

12

Превод Кирил Кадийски. — Бел.прев.

13

„От похот към убийство: едно поколение“ (англ.) — Бел.прев.

14

Видеофилми, представящи убийства, обикновено предшествани от секс и мъчения (англ.). — Бел.ред.

15

Превод Георги Борисов. — Бел.ред.

16

Става дума за музикалния фестивал в град Удсток, Англия, станал емблематичен за културата хипи от шейсетте години. — Бел.ред.

17

Религиозно движение, пренесено в Европа и Америка от Ямайка, повлияло в края на шейсетте и началото на седемдесетте години музиката реге и наложило мода в облеклото. — Бел.ред.

18

Популярна песен на Азнавур. — Бел.прев.

19

Паскал. Мисли. Превод Лилия Сталева. — Бел.прев.

20

Свръхмощни компютърни процесори, носещи името на създателя си. — Бел.ред.

21

Превод Красимир Петров и Георги Борисов. — Бел.ред.

22

Превод Георги Борисов. — Бел.ред.

23

Философски кръг, основан през 1929 г. във Виенския университет, който обединява представители на социалните, естествените науки и математиката. — Бел.прев.

24

Келтската книга (англ.), илюстриран ръкопис от VII или VIII в., открит в един от манастирите край град Келз в Ирландия и съдържащ на латински четирите Евангелия, почти напълно идентични с латинския превод на Библията от IV век, приписван на Св. Йероним и известен като Вулгата. — Бел.ред.

Content

Мишел Уелбек
Елементарните частици

Пролог

Част първа Изгубеното царство

1

2

3

4

5

6

7

8 Животното омега

9

10 За всичко е виновна Каролин Есеян

11

12 Стандартен режим

13

14 Лятото на седемдесет и пета

15

Част втора Странни моменти

1

2 Тринайсет часа полет

3

4

5

6

7 Разговор в караваната

8

9

10 Джулиан и Олдъс

11

12

13

14

15 Хипотезата на Макмилан

16 За една естетика на добрата воля

17

18 След дълга раздяла

19

20

21

22 Последна спирка — Саорж

Част трета Емоционална безпределност

1

2

3

4

5

6

7

Епилог

Информация за текста

1